Львівська антологія

Від давніх часів до початку XX сторіччя

І том

Передмова

Перлини літературної Львівщини

Якось так сталося, що Львів черговий раз пасе задніх, бо інші регіони України давно вже повидавали антології своєї літератури, і тільки література Львівщини перебувала в якихось нереалізованих планах і намірах. Принаймні проекти такої антології раз по раз вигулькували у різних списках і поданнях, та ніколи не були зреалізовані.

Але, з другого боку, антологія Львівщини – найважча для упорядкування і видання. Щоб представити її гідно у всьому розмаїтті, треба б не двох-трьох томів, а доброго десятка. Бо якщо порівняти кількість книжок і часописів, які видавалися у різні часи у Львові та Києві, то Львів буде на першому місці. В середні віки тут видавали літературу на кількох мовах, а в XIX ст., коли в російській Україні вийшов лише один україномовний часопис «Основа», який проіснував лише два роки, у Львові таких часописів було видано сотні. І вже у 1920 – 1930-х роках знову бачимо дозовану кількість совєтських періодичних видань і знову ж таки сотні львівських.

Відтак створювати антологію літератури Львова надзвичайно важко через те величезне розмаїття матеріалів, з яким доводиться працювати. А крім того, не все ще перекладено з літературної львівської спадщини, яка була творена латинською та польською мовою. Вихованці західних університетів Юрій Котермак (Дрогобич), Павло Русин з Кросна, Себастіян-Фабіян Кльонович, Миколай Рей, Симон Симонід (Шимон Шимонович), Симон Пекалід, брати Зиморовичі – Бартоломей і Симон – усі вони творили то латиною, то польською, але проявили себе великими патріотами Русі.

Давньою писемною українською мовою творили в XVI–XVII сторіччях викладачі школи при Успенській церкві – Лаврентій і Стефан Зизанії, Кирило Транквіліон Ставровецький, Іван Борецький, Памво Беринда, Йоаникій Волкович. А ще Іван Вишенський, Юрій Рогатинець, Мелетій Смотрицький.

Наприкінці XV ст. у Львові з'явилися перші книгарні, а деякі заможні міщани укладали свої власні книгозбірні. Ба навіть перші друкарні були українські. Іван Федоров надрукував у 1573–1574 роках найстарішу книгу в Україні.

Перші сценічні твори українською мовою теж з'явилися у Львові. То були інтермедії «Продав кота в мішку» та «Найліпший сон», які увійшли в польську містерію Якуба Ґаватовича в 1619 р. Кирило Транквіліон-Ставровецький, який вчився у Львові, а згодом, у 1580-х роках, був викладачем грецької і старослов'янської мов у Львівській братській школі, писав давньоукраїнською мовою, наближеною до народної. У 1646 р. вийшла збірка його прозових і віршованих творів «Перло многоцінноє».

Завдяки великому подвижникові Іванові Левицькому, який уклав ґрунтовну бібліографію українських видань у Галичині, включно з детальним змістом кожного часопису, маємо змогу отримати повну картину літератури XIX ст. Але не вся ця література ще прочитана і досліджена.

Перший том цієї антології завершується літературою початку XX ст. і знайомить читачів не тільки з українськими класиками, але й з менш відомими авторами та класиками польської і австрійської літератури, які були пов'язані із Львовом і Львівщиною. Представлені тут також народні казки, літературні казки й оповідання, які зацікавлять широкі читацькі кола.

Юрій Винничук

Народні казки та легенди

Гнат Карпинський

Під псевдонімом Ігнатій з Никлович видав збірку «Казки» (Львів, 1861).

Переможець змії і дракона

Був один воячок, служив у цісаря кільканадцять літ, аж до старості. Відтак вислужився, іде геть в тім мундирі в дорогу. Зустрів його старець на дорозі:

– Воячку, воячку! Обдаріть мене чим.

– Старче Божий! Чим я тебе обдарую, коли я не маю нічого, хіба два крейцари простих.

Дав йому один крейцар.

Зустрів його старець знову на дорозі:

– Воячку, воячку! Обдаріть мене чим.

– Старче Божий! Чим я тебе обдарю, коли не маю чим, там мене старець зустрів, то дав йому один крейцар, на і тобі крейцар.

Зустрів його старець і третій раз на дорозі:

– Воячку, воячку! Обдаріть мене чим.

– Чим же тебе обдарю, були два старці, дав я їм два крейцари, тепер не маю нічого. – Урізав йому плаща кусень: – Візьміть, залатаєте сукенку свою.

Той старець взяв і пішов від нього геть. Прийшов воячок до такого міста, де люта змія людей поїдала. От його покликав король до себе і каже:

– Воячку! Іди на варту, як переночуєш в церкві, дам ти полумисок грошей.

А змія люта власне усю ту варту, котра коло церкви вартувала, і поїдала. От він ходить собі під церквою та й плаче, приходить до нього старець, питає:

– Чого ти, воячку, плачеш?

Повідає:

– Виправив мене монарх на варту, а мені буде тутки смерть.

– Стань собі наліво коло дверей коло церкви, не бійся, нічого тобі не буде.

Прийшло опівночі, такий грім у церкві, що церква завалює, стала змія шукати вечерю, не може найти, з великим вогнем стала по церкві літати, шукати, не може ніде найти. Вибила дванадцята година, вона собою вдарила у труну і зникла. Питає на другий день монарх:

– Чи жиє він?

Повіли монарху, же жиє, а він ся дуже втішив. Так же і на другу ніч король обіцяв хлопцеві тацю грошей. А воячок став собі знову коло церкви і плаче, тяжко тую ніч перебути. Приходить до нього старець та питає:

– Чого ти плачеш?

– Тамтої ночі не згинув, тепер певно згину.

– Не бійся нічого, стань наліво.

І тої ночі змія знову шукала, сипала огнем всюди, не могла найти, вдарила у труну і згибла. Ще і на третю ніч послав його монарх, обіцяв йому три полумиски грошей. Як вийшов до церкви, став та й плаче, та повідає до старця:

– Така і така річ, тепер певно згибну.

– Стань собі за святого Николая, змія буде дуже люта, побіжить поза церкву дивитися, а ти тоді заляж на її місце в труні.

Так він і зробив, і от, коли змія вернулася та схотіла лягти у труну, аж бачить, а в тотій труні вояк горілиць лежить. Вона йому каже:

– Устань!

А він не встає. Кричить:

– Зараз встань!

Не встає. І третій раз закричала, а він не встає, за четвертим разом спала з той змії одежа на землю, така шкарадна, як хмара, а вона перетворилася на вродливу панну з золотим волоссям, що аж блиск від неї б'є. Вона в закляттю була, а він її визволив. Підняла його з труни і так його украсила, що вся одежа на нім золота стала, що ніхто не міг пізнати, хто він є – чи принц, чи звичайний вояк. Де своїми руками провела, все золоте стало. А в церкві така ясність настала, що неможливо дивитися.

Дала на другий день варта монарху знати, що в церкві така ясність, не знати, що то є. Монарх сів у карету і поїхав до церкви, дивитися, що там ся робити. Приїздить туди, відчиняє церкву, дивиться, а там така ясність, така краса, що неможливо дивитися, і він дуже зрадів, взяв обох попід боки, і до карети своєї запровадив. Завіз їх додому, велика утіха настала, і бал великий почав той король справляти, приходить і той старець на той бал, і спізнав його зараз воячок. Дав йому зараз той старець перстень на руку:

– Що тільки будеш потребувати, то досить лише той перстень покрутити, і зараз воно збудеться.

А недалеко в сусідньому королівстві було місто одно, а в тім місті дракон людей поїдав. Хлопець то як учув, зібрався там їхати. Покрутив той перстень і забажав собі таку силу дістати, аби тоту змію забити, аби люд не поїдала. Приїхав до того міста, до тої скали, де той дракон сидів, став собі на лівім боці. Як прийшов полудень, виставив дракон голову одну із тої скали, вояк її стяв, дракон виставив другу, він стяв і другу, як виставив третю, він почав рубати, але голова не рубається.

Тим часом виїхав тамтешній принц на полювання і побачив цей бій. Мав він з собою фузію (рушницю) і шаблю, і відразу кинувся на поміч. А був то лицар такий міцний, що як шаблею рубне, то аж вітер свище. І так вони стяли сім голов дракона. Із великою радістю вийшли із міста всі люди і стали хвалити Господа Бога. Така велика радість була, що того дракона вдалося забити, бо був би весь люд з'їв.

Коли принц і вояк прощалися, то запхали ножика в бука.

– Як хтось із нас загине, то кров з ножа закапає.

І рушив принц далі на лови, але незабаром заблукав і потрапив на берег моря, аж дивиться, а там гора скляна, а по тій горі три панни ходять, одна має убрання золоте, друга діамантове, третя срібне. Тоті панни увиділи його, і найстарша повідає:

– Он принц, котра би пішла за того принца?

– Я не піду, – відказує середуща.

– І я не піду, – каже старша.

А наймолодша повідає:

– А я піду.

Кинула хустку через море, він ся хустку вхопив, перейшов через море на скляну гору. Наймолодша взяла його попід боки і ходять собі по скляній горі. Він дуже засумував на тій горі, а вона йому почала говорити:

– Чого ти собі сумуєш?

– Сумую собі, що я з свого краю пішов, а не знаю, де він є, в котрім боці.

– Не сумуй, як пошлюбиш мене, то поїдемо з тобою до твого краю. А щоб ти знав, що я ще маленька була в колисці, коли моя мати за тебе оповідала, що ти будеш мій.

Привела його до своїх палаців, там палаци були такі великі, що три дні ходив, поки тоті палати обійшов. Як обійшов, так вийшла її мати:

– Вітай, королевичу, як ся маєш? Я стільки літ на тебе чекала, аби я тут тебе дістала.

А йому тота панна веліла повісти:

– Заскоро мене вітаєш, завтра вранці будеш вітати о дев'ятій годині.

Завела його тота панна до одного покою, тамка була кадка води сильної, дала йому пити:

– Пий, аби завтра о дев'ятій годині, як ся буде вітати з тобою, відразу її стяв, бо вона би тебе згубила.

А вранці панна винесла таку шаблю, що дванадцять хлопів не могло її підняти, а він як ся тої води напив і ту шаблю взяв, то ту бабу зараз ізтяв. Тамка зараз весілля з тою принцесою зробив, а після того сіли в карету і поїхали туди, де воячок був. Приїжджають, а з ножика кров капає.

– Ого! Вже мій товариш не живе, – повідає своїй жінці.

– Не переживай, якби я знала, де він похований, то врятую, бо маю воду цілющу і живущу і зможу його оживити.

А воячка його рідна жона забила, бо змовилася з міністром і вже з міністром жила.

От принц із своєю дружиною приїхали до того міста і питаються, де похований той лицар, що дракона забив? Вказали йому, відкопав тіло його, принцеса взяла води цілющої і живущої, зараз його оживила. А принц з лютості великої вихопив шаблю, влетів зараз у палац того міністра і тоту принцесу зрадливу стяв.

А воячка забрали вони із собою на скляну гору, і воячок середущу панну собі за жінку взяв, і так оба королями були, оба ся не боялися, бо мали воду цілющу і живущу, і дужу.

Казки в запису Івана Наумовича

Чорт наймитом

В одному селі був один дуже богобійний і милосердний чоловік, що не минув ніколи бідного, щоби ему не подати грошика, а крім того кождого дня ставив перед хатою на столі миску страви, для переходячих голодних. Тогди ходив іще Господь Ісус Христос по світі, а ходив также собі і чорт, дух святий при нас грішних, щоби собі де яку людську душу для пекла придбати. Набігавшися одного дня по кількох селах, а не найшовши для себе нічого, чорт так дуже приголоднів, що прийшовши під хату того богобійного чоловіка, осмілився зайти на подвір'я, сів за стіл до миски зі стравою і виїв все дочиста, і еще вилизав, хоть і добре о тім знав, що то страва для бідних.

А тодішніми часами чорти еще не були такі лихі, як теперішні, то як перевідав о тім їх старший Люципер, що він страву для бідних виїв, то дуже тим розсердився. І звелів, коли б той до пекла повернув, заперти перед ним двері, і осудив его, щоби три роки був на світі, за покуту, і щоби до пекла не смів повертати.

Тодішніми часами було дуже лихо на світі з тою панщиною. Пани мучили нарід гірш тої німої худоби, так що люди дуже бідні були. Перекинувся чорт у наймита, приходить до одного чоловіка, проситься на службу.

– Нащо мені наймита, – каже чоловік, – я сам не маю що їсти.

– Якби був до коней, – каже чорт.

– Е, – каже чоловік, – які то мої коні, лиш шкура та кости. Пасти нема чим, нема як собі ні хліба, ні паші зібрати, від понеділка до суботи женуть отамани на панщину а в неділю набирай горівки із ґуральні та вези. Сіно зогнило, ячмінь зріс, солома почорніла, не знати чим буде зимувати. Нащо мені наймита? Йде до другого, і другий таке саме каже, і третій, і десятий. Аж прийшов до одного, що ніби був луччим господарем, та часто занепадав на дихавицю. І він ему каже:

– Ну, правда, мені би наймит здався, що ж, коли я сам не маю що їсти.

– Е, прийміть, прийміть мене, – проситься диявол, – якось ми пережив имея.

– Ну, – каже господар, – останься при мені, но відай, не довго будеш, втечеш сам.

Як став чорт на службу, то за кілька дней коники того господаря стали, як кати. На панщині робив за двох і всего господарства доглянув, а до якої роботи став, то все ему якби горіло під руками. Поле поорав, поралив, що там диво, взялося тому господа-реви все дуже красно родити, що ніхто-би не був і повірив, що це той самий господар. На гумні наложив чорт стіжків, худібка примножилася, будівлі пооправляв і статки поробив складні та красні, що то аж панові в очі впало. А був то пан дуже лукавий, що не мав більшої утіхи, як докучати своїм підданим.

Приходить раз отаман, кличе господаря до двору. Господар йде, паде панові до ніг, а пан повідає:

– Мені казали, що ти, хаме, тепер такі коні маєш, що єще луччі, як мої. Чуєш, завтра рано щоби-сь мені тую скалу з гори цілу, як є, сюди на подвір'я привіз. А ні, то дістанеш батоги!

Господар упав панові до ніг, нічого і не каже, йде додому та й плаче:

– Як же я перевезу таку скалу? Де такий, щоби її на віз вложив, та якого воза і яких коней би до того потреба?

Прийшов додому заплаканий, а чорт-наймит питає його:

– Що ви, пане господарю, такі сумні?

– Ой, біда, так а так, – розказує єму все, як єму пан казав.

– Е, – каже наймит, – не журіться, якось то буде.

На другий день, єще господар спав, чорт ввалив скалу на віз, везе до двору.

Приїхав у браму, а пан очі свої забув, бо єму не треба було скали, лиш хотів допечи господареви, та щоби єго мав за що бити. Побачивши, що той тако й на правду везе скалу, кричить здалека:

– Не вези її сюди, не вези, бо браму завалиш!

Но чорт, якби й не чув того слова, як тільки в'їхав у браму, та й брама за ним завалилася, а він заїхав на подвір'я та й скинув скалу перед двором. Пан лиш заскреготів зубами, уже нічого і не каже. Но на другий день приходить знову отаман і кличе господаря до двору.

– У тебе, хаме, добрі коні і розумний наймит, робітників у полі є у мене доволі, то я тобі приказую, щоби-сь мені до неділі весь той лісок зрубав, звіз і скорчував, а ні, то знаєш, які будуть батоги.

Господар упав панови до ніг та, вставши, повідає:

– Вельможний пане, таже до того треба хоч сто люда. Де ж я сам тую роботу годен зробити?

А пан єго по лицю та об землю.

– Ти, хаме, мудю, смієш мені перечити, не знаєш, що то панська воля?

Йде господар з плачем додому, знов єго питає чорт-наймит, чого він так сумує.

– Ой, – каже, – аж тепер я уже цілком пропав, – та й розказує єму все.

– Е, – каже чорт, – шість день то є час, лише треба добре взятися до роботи. Не журіться, пане господарю, якось то буде.

Як візьме чорт сокиру і городник, як не піде, то за один день весь лісок зрубав, другого дня поскладав в стоси, третього дня стоси повозив, четвертого і п'ятого дня все чисто скорчував, а на шостий день уже і випрятав всі пні і коріння.

Задивувався господар, та й ціле село, що то за такий наймит, котрий не годився на гроші, не знати за що служить, і супокійний, і покірний, лиш одно дивно було, що за три роки служби ніхто єго не видів у церкві. Як люди до церкви йдуть, то він собі десь якусь роботу найде, або з кіньми йде в поле; ніхто не видів, щоби він коли і перехрестився, а як сідали до обіду або вечері і хрестилися, то він тоді одвертався назад.

Уже єму завтра має рік кінчитися, рад би уже дістатися до пекла, аж тут приходить знов отаман з двору, кличе господаря до пана.

– Мудю солений! – каже пан. – Я твої коні не замучу? Зараз запрягай, вези мене до пекла.

– Ой, – каже господар, – вельможний пане, я не знаю дороги, куди їхати та де воно.

– Ну, то я тобі покажу. Чуєш, за півгодини їдемо. Рушай!

А пан хотів его кони так загнати, щоби ему поздихали, такий був дуже лукавий.

Приходить господар додому, знов сумує. Питає єго чорт: чого?

– Та, так а так, за півгодини, – каже, – маю пана везти до пекла.

– Ну, – каже чорт, – то я буду за фірмана. А ви ідіть зо мною.

Чортові то на руку було, бо і так ему уже покута за тую страву, що бідним з'їв, кінчилася, а мав він злість на пана, що єго так дуже примучив тою скалою і тим лісом. Та повідає він господареві:

– Як сядемо, я затну коні і поженемо. Потому я єго скину з воза, а ви обертайте і не оглядайтеся та йдіть додому, а щоби-сьте не заблудили, то чорний пес покаже вам дорогу.

Заїхали перед двір, пан сів на віз, чорт затяв кони, жене. Як приїхали під велику скалу, чорт узяв пана за чуприну та кинув єго з воза, і сам зіскочив за ним, а господар погнав додому. Пана уже ніхто відтогди в селі не бачив.

Івась, лицар славний

Селянин, бідолашня, мав сина невеличкого, але дуже робочого хлопця. А мав він ґрунт ген-ген далеко від хати, через крутії дороги та ліс великий а густий. Раз їхав він з плугом на те поле і велів синові, як буде йому полуденок нести, най дивиться добре на солому, що ю по дорозі порозмітує, аби в лісі де не заблудив.

Красний був то день весняний. На небі сонце вже на полуднє указує. Хлопець коли се побачив, вхопив торбу і гайда в поле за вітцьом. Перебіг скоро село і пустився у ліс туди, куди му розкинена солома указувала.

Серед найгустішої дебри щез весь слід і соломи нігде не побачити. Івась, бідолаха, заблудив і в щораз темнішу гущу забрідав. Іде швидко, роззирається на всі сторони – чи не побачить де якої дороги, змучився, зіпрів, нарешті станув тай гірко заплакав. Він не знав, де є і де вітець ся обертає, що голоден жде на полуденок – а ту давно вже з полудня соненько зійшло.

Наплакавшись до сита, повтирав сльози і нуж дивитися на всі сторони, чи де яку живу душу не побачить. Дивиться дивить, – а з-поміж галуззя дубового та соснового визирає красний і дуже ж то великий дім. Іде до нього, відчиняє двері, входить до середини, аби розпитатися добрих людей, куди би мож з ліса видістатись.

В великій кімнаті сидять за столом дванадцять розбійників, кіньчать власне полудновати і попивають з великих дзбанів золотих та срібних мід і вино. У кождого довгі вуси та бороди величезні, пояси зі шкури, а за поясами ножів та пістолетів багато.

Хлопець, як тоє побачив, мало від страху не омлів. Як опам'ятався, – нуж зачне просити а лементувати, щоби му дорогу до старенького вітця указали.

Найстарший розбійник, що був отаманом, обернувся до нього і каже:

– Вже тобі, мій хлопче, з того ліса не вийти, останешся ту і будеш всего в дому дозирати. За тоє їсти і пити можеш, скільки тобі ся схоче і ще вбрання дістанеш. Тепер ся лиши, поприбирай все, як ся належить, і затопи в п'єцу. Ми ідемо полювати, затвори двері у сінях, засунь і не відчиняй нікому, тілько нам, як вернемо. Сиди на місці і не важся ті ось двері, личком зав'язані, відчиняти. Ми ся о тім дізнаємо, а тогди смерть твоя.

І пішли геть в далекі ліси не на звіря, а на людей багатих полювати. А наш Іваньо сів си в кутчику, почав заводити тай каже до себе:

– Боже ж мій, Боже! Що татуньо скажуть, що я їм полуденку не приніс, вони тепер десь із голоду омлівають, що я бідний сирота діяти буду, пощо я ту йшов, як ту видобутись з того заклятого дому.

Так плаче і заводить, аж з великої туги заснув. Пробудився, коли вже смеркало, голод му дуже дошкуляє, роззирається по кімнаті і бачить, на столі їдла і напитку багато. Сів, попоїв і випив чарку меду, перехрестився, і якось му легше на серці стало. Пригадав си, що той найстарший пан му приказав, як відходив. Скоро позамітав хату, поприбирав усе, затопив у п'єцу, так що ся на цілу хату видно, і жде доки тії бородаті люде не вернуть.

Власне когут на північ запіяв, як зашуміло щось в лісі. Застукано до дверей, Івась схопився, відчинив. Увійшов найстарший, кров по ньому краплями тече, за ним повходили і другі. Зараз веліли си води дати, аби повмивати кров з себе. Тим часом розбійники зносили дуже тяжкі скрині та всякі статки з воза.

Як тілько зачало зоріти, збудили Івася, а найстарший велів му дозирати хату і пригадав знову, щоби не важився дверей, личком зав'язаних, відчиняти. За непослух смерть го жде нехибна.

– Нас, – сказав отаман на прощання, – через два дні не буде, дозирай що добре хату.

Хлопець зварив си сніданя, попоїв, та й зачав роздумувати, куди ті двері, личком зав'язані, ведуть, чому не велів він му їх одчиняти?

Пообзирався довкола, чи ся на нього хто не дивить, і взяла го страшенна охота заглянути туди. Зближився на пальцях, розв'язав личко і звільна відчинив двері.

І бачить дуже красну стайню, а в тій стайні жолоб золотий, а до жолоба прив'язані три красні коні. Один чорний, другий сивий, а третій білий, як сніг. Той останній обернувся до хлопця і каже:

– Іванцю душко, візьми ті три яблука, що от там лежать на вікні, сідай на котрого з нас і втікай враз з нами, тоді звільнишся від тих розбійників.

Хлопець не дався два рази просити, ухопив яблука, сховав за пазуху, сів на сивого коня, і всі враз лісами швидко, мов вітер, погнали.

Вже ся ліс закінчив. Через галуззя дерев указовалося поле. Аж ту загуділа земля, а незабаром з'явилися розбійники і женуть за утікаючими що тілько сил стане.

Тогді кінь чорний каже:

– Не лякайся нічого, візьми тілько одно яблуко з-за пазухи і кинь його поза себе.

Як тілько Івась тоє вчинив, так зараз з того яблука виріс за ними великанський ліс. Коні помчали далі, лиш незабаром загуділо знову, і женуть за ними розбійники. Тая запора не дуже їх спинила.

Тогді каже кінь білий:

– Візьми друге яблуко з-за пазухи і кинь його поза себе.

Івась так зробив, а за ними розлилася глибока і широчезна ріка. Розбійники скочили у воду, переплили на другий берег, і не багато бракувало, щоб їх усіх не піймали.

Тогді каже кінь сивий, а на ньому їхав наш Івась:

– Візьми третє яблуко з-за пазухи і кинь його поза себе.

Івась так вчинив, а вмить запалав вогонь широко і далеко, так, що не можна ані його обійти, ані до нього приступити. А білий кінь мовить до Івася:

– Ми врятувалися, можемо відпочити – вже розбійники за нами більше гонити не будуть. Чи бачиш ти се велике місто, де то церков так багато? Де той гай зелений, там розлучимося з собою. Ти іди до того міста, до палацу самого короля і стань там на службу. Як коли нас затребуєш, прийди в тоє ось місце, засвисти три рази, а ми тобі на поміч станем.

Івась ізліз з коня, дуже жалко му ся вчинило, що з ними розстатися мусить, бо ж вони йому всюди таку добру раду давали. Як коні ся розбігли, пішов він поволі до того величезного міста до палацу самого короля.

Прийшов на подвір'я і питається, чи не дістав би він тут службу. Якась служанка переходила і каже:

– Заведіть го до палацу, там власне потребують коминяра. Івась пішов і станув на службу.

Незабаром настала велика війна. Сам король з військом вибрався на тую війну. І наш коминяр рад був іти, але веліли му дома зостатися і дозирати п'єців.

На третій день приходять вісті, що король побитий, а жовнірів порозганяли вороги на всі сторони. Іще раз загадав король боротися з ворогом, що безправно напав на його землю, сів на коня, позбирав жовнірів у купу, і знову битва ся зачала. Але й цього разу не дуже їм ся щастить, а ворог гору бере.

Аж ту на краснім коню їде лицар, весь в залізній збруї, поклонився королеві та старшині військовій і гей що на ворога. Все, що під руку попаде, на смерть убиває, ніхто перед ним встояти не може. Вороги розлетілися, як полова.

Король втішений, що звитяжив, кличе лицаря до себе і питає його:

– Що хочеш за тую послугу, котру мені вчинив, освободив мене і царство моє від лютого ворога?

– Найсвітліший королю, – каже лицар, поклонившись, – коли вже така ласка ваша, то дайте мені на письмі, що як схочу, то мені дасте найстаршу доньку за жінку!

Король охоче пристав на це, виладив письмо і приложив печатку. Лицар втішений, що по його волі стало, ухопив письмо, сів на коня, тай щез, як мряка.

А був то ніхто інший, тілько Івась-коминяр. Як скоро король поїхав на війну, так він побіг до зеленого гаю, там де ся з кіньми розстав. Свиснув три рази. Коні його в сей час надбігли – на однім з них знаходилася збруя, він її вбрав і поїхав на війну.

Радість велика панує в замку королівськім, що ворог побитий. Гостей повно ся наїхало, день і ніч бенкетують. Всі розповідають о тім лицарю, що то приїхав королю на поміч так в добрий час, а ніхто не знає сказати, де він си потім дів. Коминяр чув усе і радувався незміренно.

Не минуло і десять неділь, як ось знов дають до короля знати, що той сам ворог йде з великим військом на нього. Король зібрав військо і ударив на ворога, що без причини плюндрує по його краях. Але ледве зачалася битва, вже король мусів з пляцу уступити – а ворог одних убиває, других в неволю бере. Ой, зла хвиля прийшла на короля, він ся обзирає, чи знову лицар не над'їде, що го перший раз з біди освободив.

Вже мали самого короля в неволю взяти, як на сивім коню указався лицар весь в срібній збруї, б'є, забиває все, що му ся під руки навине, – вороги, як зайці, розлетілись на всі сторони.

Король втішений питається знову лицаря, що він хоче за ту велику прислугу, яку му вчинив.

На тоє відповідає лицар:

– Найясніший королю! дай ми на письмі, що як тя просити буду о середущу доньку за жінку, то вчиниш мою волю!

Король охоче на те пристав.

Через цілу осінь та зиму не важився ворог край непокоїти, лиш як тільки весна настала, то вже знов зачав він воювати.

Король вийшов з військом навпроти ньому. Щастя якось му і днесь не дописує. Військо його збили і розігнали, а він сам попався в неволю. Нема вже рятунку Аж нараз явиться Івась в золотій збруї і на чорному, як галка, коню. Зібрав розсипане військо до купи, ударив на ворога, убиває, що ся навине, і з тяжкою бідою звільняє короля. Серед тої кривавої биятики ранений він тяжко в ногу.

Король, втішений, власною хустиною ногу йому обв'язав, став му дякувати і питатися, чим має віддячити таку велику послугу. Івась не жадає нічого, тілько щоби му дав на письмі, що, як пришле в свати до наймолодшої доньки, най му відмови не буде.

Король пристав на тоє і просить го, щоби з ним їхав до палацу. Він подякував за ласку сів на коня тай махнув світами.

Всі ся дивували дуже і раді би знати, хто се такий, що вибавив царство і короля від нехибної заглади.

Тихцем потім вернувся коминяр до замку, позносив дерево тай топив у п'єцу.

Раз спав він в сінях, де то королівські посіпаки переходили, а так му ся на сон зібрало, що вся служба давно вже повставала, а він ся ані рушить. Спить і спить, вже полуднє не далеко.

Служниця переходить тудою і каже:

– Вставай, небоже. Що так довго лежиш? Час вже далі полуднувати.

І дивиться, а він має хустиною самого короля ногу позавивану. Вчинила вона великий крик, що він мусів тую хустину у короля вкрасти.

Завели го до короля, а коли тамка станув – придивився король до тої хустини і каже, що це та сама, що нею обв'язав ногу тому славному лицарю, котрий звільнив його від нехибної смерті. Лиш як ся тоє могло стати, щоби якийсь коминяр міг бути тим славутним лицарем, то в жоден спосіб зрозуміло йому не було.

Івась поклонився королю і просить, щоби дозволив му тільки на годину з замку віддалитись, а тоді вся правда ся укаже. Король пристав на тоє.

Івась чим скорше вибіг за місто до зеленого гаю, свиснув, коні ся позбігали – зодягнув золоту збрую, сів на сивого коня і так пустився їхати на подвір'я королівське. А там панів повно та князів, раді б побачити того лицаря, що ся так дуже вславив. Сам король з доньками помежи ними знаходиться. Музики грають, у всіх церквах в дзвони б'ють, зі всіх сторін люди, мов на прощу, зійшлися.

Наш Івась в'їхав на замок – випружився на коні, мов струна, а такий гордий і бундючний, ніби який генерал. Люди не хочуть дати віру, що ось це той сам коминяр, що недавно служив у короля. Всі ся розступають. Івась спинив коня аж перед самим королем, віддав поклін і витягнув з-за пазухи всі три письма, власною рукою короля писані, де в кождім письмі прирікає король одну з доньок за жінку му дати.

Івасьові припала наймолодша до серця, тоту зараз посватав. Незабаром було весілля, таке славне, за яке ніхто не чував. Гостей напхалося без ліку. Через три неділі бенкетувалися.

Третього дня по весіллю каже Івась до жінки, що він є син хлопа, що таке а таке з ним ся стало. Він рад би подивитися до старенького отця, що там бідняка робить, десь за ним дуже банувати мусить.

Королівна повідає на тоє:

– Їдь, їдь хоча б і днеська, і я з тобою, коли велиш, охоче поїду

Іван вислав послів наперед, щоб глядали вітця, сам зась вибрався з цілим двором за ними.

Дорога вела через той ліс, де в великім домі розбійники сиділи. З того дому тілько вже тепер згарища зостались. Як в'їхали на поле, побачив Івась свого старенького татуся, як неборачище за плугом ходив і за бичатами: «соб! собе!» покликував.

Івась розрадувався дуже і пустився до старого, щоби го звитати, але жінка каже:

– Стій, зачекай! Тато би ся встрашили, і могли би захоріти, тра перше послів слати, щоби їм сказали, що їх син ту недалеко.

Вислали послів, а ті заповіли старому, що їх пан, зять самого короля, рад би ся з ним видіти. Старовина, як тоє учув, здержав бичата, зняв шапку з голови і не може ся дивом здивувати, звідки стілько люда так красно одягнутого коло нього взялося.

А ту їде карета, від золота та срібла полискується, шість коней білих, як сніг, ю тягнуть. А в тій кареті сидить королівна. Коло карети на білому коню їде королевич стрункий а моторний. Чоловік, як се побачив, упав на коліна тай похилив голову.

Королівна, коли подивилася на сивого, мов голуб, татуся, з великої втіхи аж заплакала, а Івась скоро скочив з коня, припав до вітця, в руки та в ноги цілує та мовить:

– Татунцю мій солоденький, серденько моє, та ви вже вашого Івася не впізнали, що то п'ять літ тому в тім лісі загиб.

Старий не вірив очам своїм, чи то ся в сні, чи на яві діється, сльози, мов горох, пустились цюрком з очей, тулить дитину свою до серця і каже:

– Івасейку, синочку мій, голубчику мій, зозуленько моя, та я вже мій вік за тобою переплакав, звідки ти ся ту взяв, та звідки ж у тебе такі статки? Гей, небоже, чи не кривдою людською ти ся того доробив?

І дивиться синові в очі, рад би правду від нього дізнатися.

– Ні, татку – каже королівна, котра, заким старий схаменувся, вже го красненько звитала, – ваш син а мій муж не кривдою людською збагатився, йому вже Бог таку долю щасливу судив.

І розповів Івась все, що му ся де притрафило, же він хоча королевичем став, а таки душі своєї не запропастив.

Старий, втішений дуже, забрав їх з собою до села, де всі люди зійшлись на гостину, яку королевич справив.

На другий день хотів Івась забрати вітця з собою до своїх палаців, щоби старий свій вік в щастю та в утісі опровадив. Лиш старий не пристав на тоє, тілько каже:

– Не для мене замки і палаци твої, їдь щасливо, мій сину. Най тебе Бог на всіх твоїх замислах благословить, що в щастю та достатку о твоїм старім татуню не забув. Ту я ся родив, ту проживав, ту мою небіжку землею вкрили, ту вже гадаю і вмирати, їдь з Богом домів, я втішений, що знаю, що жиєш та щасливий, а як Бог дасть хрестини, то ми дай знати, я приїду, щоби внука побачити і пригорнути до серця свого.

Син від'їхав. Небавом помер старий король, Івася обрали всі за короля, бо дуже ж то розумний був. І дав му Бог сина. Зараз слав до вітця і просить, щоби на хрестини приїхав.

Старий заложив стару шкапину до воза і приволікся до замку. Цілий двір, навіть сам владика вийшли навпроти нього. Як тілько над'їхав, так зараз зачали стріляти, музики заграли, всі вітали го красненько.

Він зняв шапку, тай звільна пішов до церковці, що близько палацу стояла. Ту помолився Богу і подякував за таку велику втіху, яку на тім світі дожив, – а як принесли внука до хресту, взяв го на руки і поблагословив. Та вже звідтоді й лишився жити із сином і внуком у добрі та достатку.

Кобиляча голова

Були дід і баба. Дід мав свою доньку, а баба свою. Дідова була роботюха, яких мало, до всякої роботи не полінувалася, найраніше вставала, і вдома лад зробила, і на заробок пішла, і найпізніше йшла спати. До жнива не було їй рівної в цілім селі, і не було над ню луччої прялі. Вона старалася і на себе, і на тата, і на мачуху, і сестру, і коло всіх ходила. За тоє бабина донька була лядащо, а іно любила багато їсти, а пити, а музику, а при всякій роботі дрімала. До кужелі уже її і не мож було добудитися. З курами лягала спати, а вставала тоді, як уже сонце підійшло на три хлопи. А не мож було нічого їй сказати, бо зараз обі з мамою скакали до очей, як гадя. Ба і кого били? Дідову доньку. А хто добрий? Нема понад бабину дівку. Уже така дідова недоля, що не годен був далі терпіти, повідає:

– Ходи, дитинонько, ти їм не догодиш, поведу тя на службу.

Забралися, ідуть, а йшли через ліс. Повідає старий:

– Іще, дитинонько, назбираємо ломаків, та занесемо додому, бо тоті нероби не будуть мати завтра з чого огню розложити.

Пішов дід в один бік за патиками, а дівка в другий, та заблудила. Щоби мала прийти ближче край ліса, то вона все далі в ліс, та десь зайшла в гущавину, де як живо іще не була. Дід кличе, ходить, гукає, доньки нема. Думає собі – певно, мала додому піти. Набрав ломаків, іде додому, ба вдома нема. Баба і бабина донька тішаться, сміються, а бідний дід плаче і плаче цілу ніч.

А вона як заблудила, та й уже і смерклося, ходить, кличе, гукає, ходить і ходить, ні стежки, ні жадного людського сліду, а все густіший і густіший ліс. Що ту вночі робитоньки? Утомилася, сіла під дубом, тра уже ту ночувати на волю Божу, змовила молитву, поклони одбила, сидить і плаче. Аж ту дивиться, якесь світло. Іде навпрошки за світлом, іде, іде, а то в селі хатина.

Отворяє двері, нема нікого, лиш каганець горить на припічку. Хатина як звичайно хатина. Думає собі, хто б ту не жив, а я таки ту зостану Побачила, що сміття багато, взяла мітлу, замела чисто, потому взялася до начиння, помила, розложила огонь, заставила воду, постелила ліжко, сіла до кужелі та пряде. Аж ту щось в сінях тур-тр-тр – пукає, вона отворяє, а то кобиляча голова.

– А ти що? – повідає дівка.

– То моя хата, доню, – повідає кобиляча голова.

– А коли ваша хата, то не гнівайтеся, що я ту заблудила.

– Нічого, нічого, доню, візьми пересади мене за поріг.

Взяла легенько, пересадила.

– Звари-но мені що їсти, – повідає кобиляча голова.

– Вода уже кипить, – повідає дівка, – но не знаю, чим засипати.

– В комірчині всього досить, набери пшона і засип.

От вона зварила кашу, насипала миску, помастила, висадила кобилячу голову на скриню, підсунула перед писок. А як кобиляча голова наїлася, дівчина подала їй води напитися, а потому положила на ліжко тай сама трохи з'їла, помила начиння, сіла під кужелею, пряде. Рано, іще кобиляча голова спала, вона схопилася, принесла дров, води, розпалила, наставила обід, хату замела і далі пряде. Збудилася кобиляча голова, вона ю вимила, вичесала, нагодувала, напоїла, пересадила через поріг, тай кобиляча голова пішла собі, де там хотіла.

Так була кілька неділь, аж одного разу повідає до неї кобиляча голова:

– Ну, доню, ти мені стільки вірно служила, треба тобі щось дати, та, може, схочеш піти до твого тата. Подивися в моє праве вухо. – Дівка дивиться, а там з вуха щось вистає білого. – Тягни тото, що там є, – повідає кобиляча голова. – Вона потягнула, а то тягнеся і тягнеся таке велике біле верето (білавка). – Розстели на землі. – Вона розстелила.

Кобиляча голова прихилила вухо, а ту з вуха як візьмуть сипатися коралі, гроші, хустки, сорочки, запаски, ба і сукмана з сивим баранцем, і кожух, і всяка всячина, тільки що ледве кінцями зав'язала, та що собі іно здужала завдати. Вона красненько подякувала за службу, поцілувала кобилячу голову, тай пішла, а іще кобиляча голова покотилася перед нею аж до стежки, щоби не заблудила.

Приходить додому, повідає все, показує свою заслужчину; баба і бабина донька аж зубами скриголять зі злості, дід тішиться, що його дитина жиє, та стільки собі заслужила, ба і сусіди сходяться, оглядають, а не можуть надивитися. На другий день як присіла баба дідову доньку, конечно веди мою там на службу, то добра дитина, вона іще більше всього принесе.

Ведуть бабину доньку до кобилячої голови на службу. Там ю зоставили, а самі додому пішли. Бабина донька лиш розглянулася в хаті тай взялася бушувати по всіх кутах, по полицях, по комірчині, не хотілося їй розкладати огню, взяла собі хліба, масла, знайшла і печену ковбасу, і горілку, наїлася, напилася, лягає на постіль, спить. Увечір приходить кобиляча голова, пукає під дверима, нема кому отворити. Пукає, пукає, аж збудилася бабина дівка. Встає розчухрана, кляне, отворяє зі злістю двері, трунула кобилячу голову в чоло, вона бідненька уже нічого і не каже, а просить, щоби її через поріг пересадила. Ой, як її пересадила, то так, що мало всі зуби їй не повилітали! Уже і не упоминається за страву, закотилася під скриню, лежить на землі.

На другий день уже сонце на три хлопи, бабина донька спить; де там тілько сну набралося! Ба встає не умита без молитви, наїлася хліба з ковбасою, випила горілки тай викинула кобилячу голову за поріг. Така то її служба була. В хатині сміття повно, начиння не мите, ні нитки не напряла, їсти не зварила, бо не хотілося легкоробі йти за патиками і по воду, тай цілу службу лиш переїла і переспала. Аж ту раз повідає кобиляча голова:

– Треба тобі, доню, заплатити за твою службу.

– Ой, заплати, заплати, – втішилася дівка, – тото я тебе надвигалася, напересаджувалася.

– Подивися, – повідає кобиляча голова, – в моє ліве вухо. – Вона дивиться, а там щось красненького. – Тягни тото, що там є.

Тягне, а то знаєте що було? Вуж, а за вужом як посиплються гадини, як обскочуть мою бабину дівку, закусали на смерть. А баба вдома виглядає, а виглядає, а свариться з дідом:

– Що там твоя донька принесла! Пхе! От побачиш, що моя принесе: сукні шовкові, а коралі такі великі, як бараболі, бо то роботюха, не така лядащо, як твоя.

А доньки не видно і не видно, ба і місяць, і два, і три, нема. Іде баба сама по доньку. Приходить, а з доньки уже іно кості.

Казки в записах Івана Франка

Піп на казанні

Був собі піп, який дуже не любив казання говорити. То однієї неділі виходить на казальницю і каже:

– Мої милі парафіяни, а знаєте, про що я вам нині буду казання казати?

– Ні, не знаємо, – кажуть люди.

– Та коли ви не знаєте, то й я не знаю, – сказав піп та й зліз із казальниці.

На другу неділю знов піп виходить на казальницю.

– Мої милі парафіяни, а знаєте, про що я вам нині буду казати казання?

– Знаємо, – кажуть люди.

– Ну, коли знаєте, то нема вам що й казати. Кажемо всі від всієї душі!

Приходить третя неділя, вже собі люди міркують, як би його перехитрувати? Змовилися собі… Вилазить піп на казальницю.

– Мої милі парафіяни, а знаєте, про що я вам нині буду казати казання?

То одна половина людей у церкві каже: «Знаємо», а друга каже: «Не знаємо».

– Так? – каже піп. – Ну, то добре. Хай ті, що знають, скажуть тим, що не знають.

Та й уже було по казанню.

Записав І. Франко в с. Батятичах

Блошині рукавиці

Був собі один цар і мав одну доньку. Донька та була дуже красна і дуже розумна. Коли доросла, почало багато щонайкращих царевичів свататися до неї, та вона не хотіла за жодного йти, бо всі їй видавалися дуже дурними. Що батько їй не казав, – нічого не допомагало. «Не піду та й не піду за такого дурня!» – от і вся її мова.

– Але де ж ти візьмеш розумних, коли всі однакові? – говорив батько.

– Ну, то буду чекати, доки не трапиться такий, якого я хочу.

Чекає вона, чекає, – царевичі приходять і відходять, а жодний їй не до вподоби. А один, сусіднього царя син, дуже сподобав собі царівну, але боявся приступитися, щоб і його не відправила.

Далі, як батько почав дуже наполягати, щоб таки виходила заміж, вона зробила ось яку штуку. Зловила, вибачте, блоху і всадила її в казанок з маслом. Там вона впаслася і виросла така велика, як добрий кіт. Тоді наказала царівна її вбити, зняти з неї шкуру, вичинити і зробити з тієї шкурки рукавички. Розуміється, усе це робилося у найбільшій таємниці. Тоді й каже царівна татові:

– Ну тепер я зроблю вашу волю і вийду заміж лише за того, хто вгадає, з чого оті мої рукавички зроблені.

– Добре, – каже батько і наказав розголосити по всіх краях, що хто вгадає, з чого у царівни зроблені рукавички, той буде її мати за жінку.

Знов пустилися королевичі і царевичі, як до меду, але де там! Жодний не вгадає, і вона зо всіх насміхається, проганяє від себе.

Дійшла до того сусіднього царевича ця чутка, і подумав він собі: щось тут мусить бути неспроста, коли так важко вгадати, з чого ті рукавички.

Рад би і він піти та спробувати щастя, але й боїться: ану ж не вгадає – нажене, та й тоді і вся надія пропаде. Стій, – думає собі, – треба знайти якийсь вихід!

Перебрався він дідом-жебраком і пішов до того міста, де та царівна. Зайшов там на ніч до якогось старого кушніра на краю міста. Ну, як звичайно, стали собі бесідувати. Слово по слову, кушнір почав розповідати про царівну, яка то вона гарна і мудра та хитра: штуку вигадала таку що і світ не чував, і тепер насміхається з бідних паничів.

– Та яку штуку видумала? – питає царевич, нібито ні про що не знає.

– А таку штуку, – відповів кушнір, – що сказала вигодувати блоху, зняти з неї шкуру, а відтак я ту шкуру вичинив і зробив їй з неї рукавички. Отже, вона тими рукавичками всім паничам забиває баки: котрий, каже, вгадає, з чого вони, за того піду. А котрий не вгадає, того проганяє з ганьбою.

«Постій, – думає собі царевич, – тепер я тебе маю! Але й відплачу я тобі за твої насміхання!»

На другий день йде він, переодягнений дідом-жебраком, до царських палаців і просить, щоб його завели до царівни, бо він хотів би спробувати щастя.

Слуги зміряли його очима, що він такий шолудивий та обідраний, але нагнати його не могли, бо мали від царя твердий наказ допускати кожного.

Входить царевич, а царівна, навіть не дивлячись на нього, виставляє руку і питає коротко:

– Вгадуй, з чого це?

Він, розуміється, того не злякався, приступає, обмацує, обнюхує, а далі каже:

– Бодай ви, пануню, здорові були, та з блохи!

Вона скочила як обпарена, глянула на нього, а то дід-жебрак, шолудивий, обідраний. Аж потерпла вся. Але що було діяти? Отець та інші міністри бачили те все, і годі їй було взяти назад своє слово.

– Ну, доню, – каже цар, – чого ти хотіла, те й маєш! Вибирала ти, вибирала, та й от що вибрала, бери ж тепер, що тобі суджено!

Бачить вона, що не жарти, – погодилася. Хочуть того діда перебрати по-панськи, та ба, ні, він не дається.

– Я жебрак з діда-прадіда, куди мені до панського одягу! Який тут стою, такий і до шлюбу піду!

Що цар напросився, що царівна налютувалась і наплакалась – нічого не допомогло, мусила таки з дідом шлюб брати. А скоро по шлюбі дід і каже:

– Ну, жінко, тепер ваше панування скінчилося, тепер переходите на мій хліб і мусите йти зі мною за жебраним хлібом!

Скидайте свої панські плаття й одягайтеся в таке, в якім я ходжу, бо нам панський одяг не до лиця.

Знов просьби, знов плачі – ні, непорадна година з дідом, як уперся, так на своєму і стоїть.

Вже цар давав йому гроші і поле, і хати – так ні, не хоче та й не хоче.

– Я дід-жебрак, і не треба мені від вас нічого. Тільки жінку я від вас беру, бо вона мусить іти зі мною, а своє добро сховайте собі! Моє добро – торба й палиця, більше ніякого добра мені не потрібно!

Тоді цар розгнівався страшно на зятя і на доньку та й каже:

– Та, коли так, то ідіть же собі, куди хочете, і не показуйтеся мені на очі, і не признавайтеся до мене! Не хочу ні чути, ні знати про вас!

А дідові це байдуже. Він почепив собі і жінці по дві торби на плечі, палиці в руки та й пішов з нею у світ за жебраним хлібом.

Ішли вони, ішли, аж зайшли до того міста, де був того царевича, а її мужа, батько. Царевич вибрав собі якусь нужденну хатку на краю міста, ліплену з глини, з одним віконцем, та й каже:

– Це мого діда і прадіда хата, тут будемо жити. Я буду ходити по селах і містах за хлібом, а ти будь дома, вари, пери, пряди сусідам за гроші, бо гріх і тобі задарма хліб їсти.

Живуть вони так день за днем. А він все рано встане, торби на плечі та й хильцем-хильцем до царського двору, до свого батька. Розповів батьку все, як йому вдалася штука і яка добра жінка із тієї царівни зробилася, як його слухає і любить. Старий цар так утішився, що й годі! Ну, загадали вони аж тепер справляти велике царське весілля. Листи пишуть до усіх царів і королів, щоб з'їжджалися на гостину, а в дворі ріжуть, печуть, смажать таке, що запахи аж по цілім місті ідуть.

Отже ж, одного вечора приходить царевич до своєї халупи, до жінки, приносить трохи хліба, але мало. Вона дає йому якусь юшку, він того не хоче їсти.

– Чому ти що ліпшого не звариш? – до неї.

– Та звідки я візьму ліпшого? – каже вона. – Ти приносиш мало, а я запрясти не можу, важко тепер із заробітками, та й не звикла я до того.

– Ну, постій, нараджу я тобі зарібок, – каже він. – Є тут у мене ще трохи грошей, то я накуплю тобі питва, чарок і пляшок, сиди в хаті та шинкуй!

– Добре.

Пішов він рано знов ніби на жебри, а вона сидить в хаті і шинкує. Аж він живенько побіг до сво'іх вояків і каже кільком:

– Там на краю міста шинкарка торгує, ідіть і наробіть їй збитків!

Тим лиш подавай таке! Пішли до шинку, накричали, посуд побили, не заплатили нічого та й пішли. Приходить чоловік вечором, а вона сидить та й плаче.

– Що тобі? – питає він.

– Та от, – каже вона, – якісь тут жовніри прийшли, посуд побили і не заплатили нічого.

– Ну, кепська з тебе шинкарка, – каже він, – але не бійся, я вже зумію позбутися злиднів. На завтра треба буде інакше зробити. Я тобі ще за решту куплю горшків, сядеш собі в місті та й будеш продавати.

– Добре.

А раненько він знов побіг, наказав кільком воякам сісти на коней і наробити тій гончарці збитків. Ті – на коней, їдуть ніби повз неї, – аж тут один за іншим вдаряє коня – ніби кінь сполошився, та між горшки: всі дочиста потовкли.

Вечором приходить той додому, а жінка плаче.

– Що тобі? – питає він.

– Та от, – розповідає вона, – нещастя моє з тими жовнірами. Над'їхали якісь на конях, коні їхні сполошились – всі горшки перетовкли.

– Ну, ну, – каже він, – не плач, якось-то буде. А от я тобі пораджу інший зарібок. Навідалась би ти до царського двору! Чув я, що там велику гостину готують, то допомогла б трохи на кухні: води принести, замести, дров підкласти – то все-таки і сама поїла б чогось доброго, і мені принесла б. Ану, піди завтра!

Що тій бідній робити? На другий день прибрала в хаті та й пішла. Прийняли її там: порядкує вона, носить воду, дрова, кухню замітає, м'ясо на рожнах обертає. Правда, кухар їсти не шкодував, а ввечері, коли вона вже збиралася йти додому і просила, щоб дав їй дечого і для чоловіка, він казав понасипати їй у дванадцять маленьких горщиків потроху всякої страви. Як же тут те забрати? – міркує вона, а кухар порадив їй, щоб понанизувала усі ті горщики на полотно й оперезалася ними, – це було б найкраще. Зробила вона так і вже збирається іти, аж тут царевич крикнув до неї, щоб занесла до покою гостям води. Вхопила вона срібну коновку і несе. А там уже музика грає, танець починається. Царевич став перед нею та й дивиться, а вона не пізнає його, навіть їй не на гадці, щоб то міг бути її чоловік.

– А чия ти, молодице? – питає царевич.

– А тут одного діда, що живе на краю міста.

– Але ти, як бачу, гарна, – зовсім би тобі не годилося бути дідовою жінкою. Я б не знати за що заклався б, що ти й танцювати вмієш.

– Та де мені до танцю, – відмовляється вона, а тут сама аж тремтить зі стиду і страху.

– Ану, спробуймо! Гей, музики! – крикнув царевич, ухопив її, музика заревіла, а він давай з нею танцювати. Та бідна опинається, він нею крутить і сюди, і туди, уся страва в горщиках, що у неї поприв'язувані до пояса, розливається, обляпала її від ніг до голови – але царевич не зважає. Гості регочуться, а її все лице горить зі встиду, а далі як заплаче, та тому до ніг, щоб її пустив. Тоді він змилувався, підняв її та й питається:

– А що, ти мене не пізнаєш? – Вона дивиться на нього та й нічого не каже. – А то відколи у нас такий закон, щоб жінка чоловіка не пізнавала? Я ж твій чоловік, а ти моя жінка!

Тут він розповів їй про все, як це усе сталося, наказав її зараз переодягти по-царськи. Аж тут її батько над'їхав – ну, то, певно, що здивувався, коли побачив свою доньку царівною, бо він же її віддав за діда.

Там то вже бал був, можете собі уявити! Вилами молоко їли, по борщучовнами плавали! І я там був, мед-вино пив; по бороді текло, а в роті сухо було.

Місце запису не вказане.

Казки в записах Осипа Роздольського

(1872–1945)

Народився на Збаражчині. Був збирачем і дослідником української народної музики та фольклору. Зібрані ним матеріали опубліковані в «Етнографічному збірнику» НТШ: «Галицько-руські народні казки» (1899), «Галицькі народні новелі» (1900) та «Галицько-руські народні мелодії» (Ч. 1–2,1906–1907).

Записи казок походять з Бродівщини.

Чоловік без страху, вдячний мрець і заклята царівна

Та був такий їден чоловік, котрий не знав, що є біда на світі. Запитався своїх батьків:

– Батьки, ви вже в світі прожили, що то є в світі за біда?

Відказали йому батьки:

– Ей, сину, сину – є велика біда.

Тоді він питає:

– Тату мій і мамо моя, чи ви мене дуже страшите? Яка то є біда? А до того всього я ніц не знаю робити – як я далі буду в світі жити?

Відповідали йому отець і мати:

– Сину, сину, вдайся до якогось ремесла.

Ну, а він питає:

– До якого ж я ся вдам?

Каже йому отець йти до кравців – він не хотів, до шевців – він не хотів… Скільки є ремесла на світі, він до жадного не хотів пристати – лише одне собі вибрав: до дзиґармістра. Так дзиґарки робити щоб він умів добре. Завів його отець до дзиґармістра і каже так:

– Прошу, майстре, навчіть мого сина.

Той каже:

– Добре, навчу вашого сина, але дасте мені п'ятдесят рублів.

Згодилися на три роки. Почав хлопець майструвати – то до трьох місяців він знав ліпше дзиґарки робити, як сам майстер.

Як минуло три роки, пише він до батька свого, аби по нього приїхав. Но, приїхав до нього його отець. Побачив майстер через вікно, що батько йде (а був той майстер чарівником), та й закляв усіх своїх челядників (а було їх трьох разом з хлопцем), що стали усі три голубами сивими. Повилітали голуби на жердину та й сидять.

Приходить отець до хати і каже звичаєм:

– Слава Богу Ісусу Христу!

Відказує йому майстер:

– Слава навіки!

– Майстре, майстре, а де мій син?

– А, – каже, – подивіться: онде на жердці сидять. Як пізнаєте свого сина, котрий ваш з тих трьох, то си його заберете, а як не втрапите на него, то ваш син буде моїм сином.

Став він міркувати і не знає, що тому майстру відповісти.

А його син тим часом сидить в середині і дивиться на нього, на свого батька, та показує: я, я, я! – так дзьобом ніби.

Відповідає батько тому майстрови:

– Я буду вгадувати. То, – каже, – майстре, мій син, котрий в середині сидить.

І позлітали голуби, і стали такими челядниками, як були перше, людьми. Дав отець п'ятдесят рублів майстрови і своего сина забрав додому.

Та син, як перше не робив ніц, так і, як забрав його отець додому, і потім не робив ніц.

Каже той син по якімсь часі:

– Тату, тату, скажіть ви мені, що люди повідають, чи є біда на світі, а я би хотів її видіти.

Каже отець так:

– Сину, сину, най тебе Пан Біг боронить, аби ти хтів ту біду одну знати, та біда є у дворі у пана.

Покинув він своїх батьків і пішов до двора. Пішов до двора, але що ж, став за економа: сів на коня та й їздить собі коло людей. Люди роблять, а він собі їздить. їздить та й думає: «То не є правда, що мої батьки повідали. У дворі жодної біди нема».

Аж почув він людський поговір, що у войську є біда. От покинув він двір та пішов до войська. Був він мудрим чоловіком, відразу у войську став офіцером. Сів си на коня і їздить, командує войськом, і жодної біди нема.

Раз пішов він в компанії з двома капітанами на одну забавку. Почали собі ся балювати, забавляти, і став він про своє життя оповідати.

– Я служу, та не знаю за що, бо я би радо ся з бідою видів, але не можу.

Відповідають йому:

– Та ж ти допіру молодший офіцер, тому ще біди не знаєш, а ми вже є капітанами і стільки знаєм біди, що нам ся вже не хоче із нею видіти.

От вже по забаві зібралися всі три на спацер. Отже ж приїхали на три дороги. А хлопець задрімав трохи та й упав з коня, а як ся схопив, то не вздрів, котрою дорогою ті два капітани поїхало. І ставши, си подумав, що то вже біда. Сідає на коня, їде далі сам. їде, їде, тай ухопила його ніч. Заїжджає він до гостинниці і проситься на ніч. Хоче не хоче, але переночувати мусить. Жид дав йому стайню для коня, дав покій для хлопця. Той повечеряв і положився спати, але спати не спить, дивиться – встає жид уночі, світить свічку, бере гарапник великий у руки та й іде коло його ліжка до льоху. Мудрий офіцер, підвівши голову, слухає: б'є жид раз – чути «ой!», б'є жид дванадцять разів – і дванадцять разів чути «ой!».

Вертається жид, гасить свічку, лягає спати, але офіцер зовсім не спить і собі наслухає. Встає жид о дванадцятій годині вночі, бере гарапник, іде знову попри його ліжко в той самий льох, знов б'є дванадцять разів, і дванадцять разів чути «ой!» Знов вертається понад його ліжко, лягає спати. Шоста година ранку – жид знову встає, світить свічку, бере гарапник, іде попри його ліжко в той самий льох і знов б'є дванадцять разів, і знов чути дванадцять разів «ой!». А офіцер уважає. Та й по тому всьому лягає жид спати. Встає рано, дає офіцерові снідання, коневі обрік, звичайно, як повинно подорожньому зробитися.

Питає жида офіцер:

– Пане орендарю, скажіть ви мені: що то у вас за діло було тої ночі?

Відповідає йому орендар:

– Гирсти, пане, яке діло?

– Що пан ходив три рази до льоху і бив по дванадцять разів нагайкою, і щось дванадцять разів кричало: «ой!?

Відповів йому орендар:

– Того не можу нікому оповісти.

– Мені можеш сказати, бо я нікому не розкажу.

– Гирсти, пане, як ви мені присягнете, що нікому не скажете, тоді я вам оповім щось.

Офіцер присягнув йому, що нікому не розкаже.

– Прошу пана, – каже жид, – був колись їден господар, що мав великий маєток, але все пропивав у мене та й на п'ятдесят рублів заборгував ще. От він умер і мені той борг зіставив. Пішов я на цвинтар, викопав його зі землі і ті п'ятдесят рублів йому одбиваю.

Офіцерові жаль ся зробило того чоловіка, вийняв п'ятдесят рублів з кишені і дає жидові:

– Візьми того чоловіка, занеси назад на те саме місце, закопай його.

Як дістав жид гроші за той борг, то заніс і закопав назад того чоловіка.

Збирається собі офіцер рано, їде далі в дорогу. Так їде дорогою, їде, їде – аж виходить навпроти нього золотий панич і все так, як офіцер їде конем хутко, так той панич біжить ще хутчіше. Та й спиняє його і красно дякує.

Питає офіцер:

– Хто ж ти такий?

– Ой, – відповідає той, – я є того чоловіка душа, за котрогось ти дав п'ятдесят рублів. Пане, я знаю, за чим ти їдеш. Ти їдеш за бідою шукати, але лише послухай мене, все добро тобі учиню, їдь, – каже, – до того і того лісу, а в тім лісі стоїть палац їден пустий. В ньому є королівна заклята в дідька. Як ти її визволиш назад у віру християнську, то будеш паном і королем.

І дякує йому:

– А за то, щось мене визволив від того жида, котрий моє тіло катував, то най тебе Бог стократ нагородить. І лише абись нічого не боявся.

Приїжджає офіцер до лісу, а там стоїть палац великий-превеликий. Заїжджає він до палацу, чує луну якусь, чути, як грають і співають, але не видно нічого.

Беруть йому коня доглядають, йому їсти-пити приносять, що лиш він не забажає, так всьо має, але нікого не бачить.

Була вже година шоста, як? повечерявши, засвітив він дві свічки і книжку став читати. Аж приходить до нього ведмідь страшний і великий та й каже:

– Добрий вечір, пане! Прошу ласкавого пана всьо, що хоч собі робити, іно тільки до нікого не обзиватися.

І зник.

Була то година одинадцята чи пів до дванадцятої.

Аж приходять до нього отець і мати його.

– Сину, сину, як ти тут ся маєш?

Він ніц ся не обзиває, іно тільки сидить і книжку читає. Каже отець до матері так:

– Е, та що ж, ми до нього прийшли, а він сі до нас не відзиває! Запалім-но десять саженів дров нараз і вкиньмо його в той вогонь, най він згорить. Бо ще й не є він королем, а вже до нас обзивати не хоче, а що ж буде тоді, як він королем буде…

Узяв його батько за ноги, мати – за голову, і розмахали, щоб його в той страшний вогонь вкинути, але Бог дав, що півень заспівав. Не стало ні батька, ні матері, нікого.

Ліг він спати – спав до світла. Приходить ранок, дав Бог день, приносять йому і їдженя, і пиття, що лиш він собі замислив у своїй душі. Та вже він собі думає: «Страшне є це місце», – але чекає, що буде далі.

Носять все йому їдженя, пиття, пісні співають, кричать:

– Віват нашому царю! – але він нікого не бачить.

Дав Пан Біг другий вечір (був красний обід, був красний підвечірок, була красна вечеря і йому, і його коневі), а він нікого не бачить. Шоста вечора – приходить ведмідь, лише вже одна частина – ведмідь, а дві частини – людини, і каже так:

– Ясюню, коханий, прошу своє діло сповнити.

Глянув він: красна панна на дві частини людина, а на третю – ведмідь; але він ся до неї не обзиває.

В одинадцятій годині приходять два капітани, котрі ся з ним на дорозі розлучили, і вітаються:

– Як ся маєш, пане офіцер? – а той ся до них не відзиває. Отже вони кажуть один до другого: – Тут є студня дуже глибока, вкиньмо його до теї студні. Бо він ще є тепер офіцером, а не королем, а як він зістане королем, хто знає, що він з нами зробить…

Взяв їден за ноги, другий за голову і в ту студню понесли його кидати. Як йно його розмахали, як йно його в ту студню пустили, то в тім часі півень заспівав, і їх не стало. А він сидить коло столу, як сидів, як читав книжку, так і далі читає, і ніц ся йому не стало.

Дав Бог день. Приходить панна до нього красна-слічна, обняла і поцілувала та й каже:

– Прошу вже до мене відзиватися, бо ти вже викупив мене від усього злого.

От почали вони собі розмовляти по-панськи. А пізніше і поженилися. По весіллі за кілька днів питає офіцер панну:

– Що ти маєш?

– Я, – каже, – маю королівство, а що ти маєш?

Каже він:

– Я маю тільки одних п'ятдесят рублів.

А то, як панич перебігав золотий, та й повернув йому тих п'ятдесят рублів назад.

Каже вона йому так:

– Знаєш ти що? Йди ти до тої церкви, де ми шлюб брали, дай тих п'ятдесят рублів на Боже.

Запряг він чотири коні, повіз красний, і їде до тої церкви, де брав шлюб, тих п'ятдесят рублів дати на служби. їде він гостинцем, аж виходить стара баба і каже:

– Пануню-шерденько, прошу вас шнідання.

А то була велика чарівниця. Та й того пана відразу зачарувала. Пішов він до неї на снідання. А по сніданню дала вона дві сливки його слузі і мовила:

– Як пан схоче в дорозі води, то щоби-сьте дали йому ті дві сливки з'їсти, то вже не схоче пан води.

Від'їхав пан на півдороги і захотів води в такім місці, де води не можна було дістати. А слуга дав панові тих дві сливки з'їсти. Як з'їв пан сливки, відразу заснув і спав до години дванадцятої. Потім збудився і каже слузі:

– Вертайся назад.

Вернулись назад на тоє самое місце. Аж знов виходить баба і просить його на обід. Поїхав він до неї на обід, а до церкви не поїхав. Пообідав у неї красно. По обіді баба дала слузі два яблука.

– Як пан схоче у дорозі води, дайте йому тих два яблука з'їсти, то вже не схоче води.

Від'їхав пан з півдороги, а в тім самім місці, в котрім не було води, пан знов захотів води. Дав слуга йому з'їсти тих два яблука, а він відразу заснув знову. Спав він до пів четвертої, збудився і наказав слузі, щоб завертав коні до теї баби назад на підвечірок. Вернувся назад, а баба просить його на підвечірок. Попідвечір-кував він, а баба дала слузі дві грушки і сказала:

– Як пан у дорозі схоче води, прошу дати ті дві грушки з'їсти, то вже пан води не схоче.

Отже, від'їхали вони тою самою дорогою, аж пан на гвалт захотів води, а не міг дістати. Дав тоді йому слуга ті дві грушки з'їсти, а він відразу заснув міцно. Тут над'їжджає його жінка та видить, що його не розбудить. Пише йому лист і кладе в кишеню. І здіймає золотий перстень зі свого пальця, ломить надвоє. Одну половину бере собі, а другу завиває в папір і дає слузі в руки. Та й каже:

– Як пан встане, дасиш йому той лист і той перстень.

Встає пан та й читає, що написала йому його власна вірна жінка:

«Даю тобі, мій муже коханий, цей перстень, ту половину. Коли наші половини зійдуться докупи, тоді ти знов будеш моїм мужем, а твоєю жоною. А з отою бабою ти маєш таке зробити: вертайся назад і, як вона тебе буде просити на вечерю, нічого їй не кажи, лиш вийми зі шпати шаблю і зрубай їй голову. А тоді шукай мене із перснем тим, що я тобі дала.»

Та й завернув пан в те саме місце. Виходить баба і просить його на вечерю. Не довго думаючи, витягнув пан шаблю і махом бабі голову стяв. Як стала з тої баби смола летіти, аж на три милі довкола, що не міг він через тую смолу переїхати. Випрягає пан коня, сідає на нього верхи та ледве-ледве ту смолу переїхав.

І поїхав він свою жінку шукати. їде він, їде, аж заїхав в такі ліси, де лиш святе небо і земля. Там здибає він три чоловіки, котрі ся б'ють на смерть.

– Люди, люди, чого ви ся так б'єте? – питає їх пан.

– Ой, ти нам не порадиш, небоже. Не такі були, як ти, і не порадили, – відповідають.

– А прецінь, що?

– Якби ти міг нас розсудити, то ми б тебе нагородили, але де тобі.

– Чому? Я вас розсуджу, скажіть лишень, що між вами зайшло?

Розказують вони:

– Ми є три брати. Помер наш отець і зіставив нам три річи, але не сказав, котрому мають ті річи бути. От один брат хоче, аби ті три річи були його, другий – його, а третій те саме хоче.

– А які ж то річи?

– А, – кажуть, – лишив нам батько таку рушницю, що, якби далеко не було, то встрелиш нею, що схочеш. Лишив нам таке сідло, що як сядеш не нього, то поїдеш, де схочеш, хоч би й до неба. І третя річ – то нагайка така, що хоч би було сто вояків, то лиш вдар один раз, а відразу всіх виб'єш.

– Чекайте, я вас розсуджу. Наб'ю рушницю і стрільну через тую гору, а котрий з вас скоріше ту кулю злапає, то того і будуть усі три річи.

Отже набив він рушницю і стрільнув через гору, а всі три брати за нею полетіли. Як вони побігли за кулею, сів він на сідло, рушницю взяв на плечі, а нагайку в руки і вйо! – поїхав у світ. Так далеко їхав, так далеко, що заїхав в такі дебри, такі ліси, що лиш небо, земля і ліс. Там застала його ніч. Засмутився він:

– Ото допіру біда. Що я буду тепер діяти?

Розглядається він, бачить – в лісі щось світиться. Йде пан на те світло, заходить до хати, а там сидять дванадцять розбійників.

– Добрий вечір вам! – каже.

– Добре здоров'я! – відповідають йому, а потім питають:

– Чи убив коли кого?

– Убивім ксьондза, убив пана одного.

– А що ж ти маєш з того?

– Маю п'ятдесят рублів.

– Ей, який дурний з тебе, щоб ти людей зводив за п'ятдесят рублів? Та ти не є жодний розбійник. Прецінь, нас розбійників дванадцять, а ми людей не убиваємо.

– Ну, то розкажіть мені, як ви людям шкоду робите.

– Е, – кажуть, – ми маємо такі черевики, котрі на ноги насадимо, та, як ступимо крок, то миля, а як скочим – то дві. А ще маємо такий плащ, що коли ся вберем в нього, то нас ніхто не видить.

Просить їх пан:

– Будьте ласкаві, уберіться в той плащ, чи я вас буду видіти? Взяв найстарший розбійник той плащ, убрався і питається:

– А чи ти мене бачиш?

– Ні, не бачу. А позвольте мені його убрати, з ласки своєї, чи й ви мене не будете бачити?

Дали йому той плащ, вдягнув пан на себе й питається:

– А чи бачите ви мене, люди усі, чи ні?

– Ні, не бачимо нічого.

– То бувайте ж здорові. Як мене не бачите, то вже більше ніколи не будете бачити.

Хапнув черевики в руки, вибіг надвір, плащем ся укрив, сів в сідло, рушницю на плечі, а нагайку в руки і поїхав далеко попід самим небом. Всіх розбійників ошукав.

Їде він, їде, доїжджає до зеленого гаю, до скляного замку. Йде туди, застає свою жінку на шлюбі, на весіллю. Сидить собі його жінка з королем за столом, п'ють, їдять. Він все поховав: і рушницю, і нагайку, і сідло, і черевики. Лиш плаща не здійняв. Прийшов і сів собі коло неї з другого боку в тім плащі, в котрім його ніхто не бачить. Аж п'ють вони собі гербату або чай. То пан бере перстень, ту свою половину, і кладе їй до склянки. Як випила вона свій чай, то перстень і дзенькнув їй до зубів, аж вона дуже ся злякала, що то за диво. Бачить половину свого персня. Бере свою половину і прикладає до теї, що зі склянки, – і раптом перстень зрісся докупи. Встає його жінка та й каже до своїх гостей:

– Панове гості, я собі казала зробити куфер і замок до нього разом скувати. Але загубила-м ключ від нього і казала собі доробити другий ключ до него, до того замка. Тепер скажіть мені: котрий ключ є ліпший, чи той, що разом роблений із замком, чи той другий, дороблений?

Відповіли всі гості разом:

– Ліпший той ключ, котрий був зроблений разом із замком. Бо вже той другий так ся не вдасть, як той, що ся із замком робить.

Боялась вона відразу признатись, пішла до шлюбу з тим королем. А як клякали двоє до шлюбу, то клякнув і перший її чоловік, котрий в зачарованім плащі був. То король брав шлюб раз, а той пан – два рази зі своєю жінкою.

По шлюбі приступає король до своєї жінки і каже:

– Моя жінка!

Аж тут пан скидає плаща, теж приступає і собі каже:

– Моя жінка!

Король каже:

– Я з нею шлюб брав!

А той офіцер каже:

– Я брав з нею два рази шлюб! Ти брав і я брав!

Каже той король тоді:

– В такім разі ставаймо до войни!

– Ставаймо!

Той король привів ціле військо, а офіцер стоїть сам. Та він, не довго думаючи, укрився плащем, на сідло сів, рушницю на плечі, а нагайку в руки, черевики на ноги. Піднісся попід небо і за королем розглядає. Спускається згори, бере короля під пахи на своє сідло і тягне його під саме небо аж під хмари. Питається його:

– Скажи мені тепер, чия жінка: чи твоя, чи моя?

Король відповідає:

– Моя.

– То я тебе як пущу до землі, то живий вже не будеш.

– Твоя жінка, лиш будь добрий, занеси мене на землю, а я тобі подарую своє королівство. Пусти мене живого, а я собі піду в світ.

І так ся стало, амінь.

Як брат брата визволив і злого духа стратив

Був собі їден пан і мав він двох синів. Як були хлопці малими, то одна кобила привела двох лошат, і одна сука – двох песиків. Отже вони собі росли, і ті хлопці росли. Повиростали сини, і пан дав їх до школи. Як вони вже ся повиучували, батько заслаб. Заслаб та й вмер.

Журяться сини:

– Тепер треба нас на більшу науку посилати, але нема кому оплачувати, то кидаймо школи та й вертаймо додому, пускаймо батьків ґрунт у посесію. А як візьмемо гроші, то справмо собі мундур, щоб не встид було межи люди десь вийти, та й підемо в світ мандрувати.

Зробили то все, як хотіли, та й пускаються в світ. Взяли вони собі кожен по лошакові і по одному песикові і виїхали з дому. Але недалеко від'їхали, як натрапили на дві дороги, що ся розходили. Стали на дорозі і міркують:

– Ну, що ж, брате, – каже один, – купою не будемо їхати. Ти пускайся направо, а я – наліво.

– Як же, брате, – питає другий, – ми ся розійдем? Борони Боже, якої смерти в дорозі, як ми будемо знати один про другого, чи яка слабість спаде?

А старший брат відказує:

– Отже так, брате. Я маю ножик, то закопаю його на тім роздоріжжі. І як вернеться котрий з нас на те місце та й відкопає ножик, і коли ножик буде чистий, то брат живий-здоровий, а коли заіржавлений, то вже нас одного нема.

Довго ходили по світі, аж смутно зробилося молодшому братові, тяжко на серці. Вертає він назад на те роздоріжжя, добуває цезорик, а він заіржавлений.

– Ой, Боже, Боже, – засумував брат, – нема мого брата, вже він небіжчик.

А слухайте, що ся стало з тим братом.

Поїхав він дорогою і приїхав до одного містечка. Те містечко було дуже хороше, слічне, але дуже в жалобі. Отже питає той панич у свого господаря, в якого він був на квартирі, що то є, що містечко таке файне і люди такі красні, але дуже в жалобі. А господар розказує:

– У нас є така змія, що вона щодня мусить челядину з'їсти, а нині то вже припадає черга нашому найяснішому королеви, то мусить вже дати дочку.

– Запровадьте мене до неї, – каже панич.

Завів його господар на те саме місце. А там стояла капличка, де молились ті люди, котрих та змія мала погубити. Клякнув панич в каплиці, добув книжечку і зачав ся Богу молити. Аж дивиться, чує: гримить щось. А то змія виходить. Висунула вона свої дві голови, тільки хотіла його ухопити – він як махнув шаблею – так і відтяв ті голови. За якийсь час знов щось гуде: виходить змія зі чотирма головами. Як він махнув – то стяв ті чотири голови. Знов чує: щось гримить. Аж виходить змія з шістьма головами. Махнув шаблею – і стяв всі шість голів. Ще слухає: гримить щось. Аж іде змія з дванадцятьма головами. Махнув шаблею панич і постинав чисто всі голови. Потому від тих голів відрізав дванадцять язиків і зав'язав собі в хустину єдвабну.

Зачав він Богу ся молити. А тут чує: везуть цісареву дочку. Заходить вона до каплиці, добуває книжку і починає Богу молитись. А той панич приступає до неї, бере її за руку і каже:

– Ти тепер моя, а я твій. Даймо знаки собі, що ми будемо шлюбувати один одному.

Мала вона золотий перстень, ото розломила його надвоє, дала йому одну половину, а другу взяла собі. А він мав хусточку єдвабну, роздер її надвоє, взяв собі половину, а другу віддав їй.

– Тепер будьмо здорові, за рік і два місяці будем ся видіти, а я ще піду у світ щастя шукати.

Цісарева дочка виходить з тої каплички – коло неї під горою слуга стоїть.

– А чого ж ти, небоже, йдеш назад? – дивується слуга.

– Бо був там один панич, і він ту змію порубав і мене від смерти врятував.

А він каже:

– Як тобі не було смерти там, то я ти зроблю. Присягни мені, що будеш моєю жінкою, а я твоїм чоловіком, то я тя живою лишу.

Вона ся злякала і присягнула, але так на святий здогад. А він узяв її на повіз та й назад привіз до батька. Батько дуже зчудувався, що слуга її назад привіз. А він каже цісареви:

– Я ту змію порубав.

І показав голови, що він їх забрав зі собою (не бачив він, що ті голови були без язиків).

Цісар ся дуже тішив і казав, що він буде його зятем. Слуга так хоче хутко робити заповіді і весілля, але цісар питає своєї дочки. А вона зробилася слабою і каже до свого тата, до цісаря:

– Мій татуню коханий, мені ся у сні приснило, що я маю в жалобі ходити рік і два місяці, а тоді допіру за нього піду.

От минуло рік і два місяці, і допіру зачинають весілля робити. Цісар розсилає запрошення усім, хто хоче дивитися на весілля його дочки з тим слугою. Гості приїжджають, приїжджає і той панич з своїм псом. Як все панство ся вже посходило, почали їсти-пити і забавлятися. А потому почали різні трафунки оповідати. Коли всі вже виповіли свої історії, прийшла черга і на пана молодого, того слугу. От він почав оповідати, як то він цісареву дочку врятував, змії голови постинав і з собою їх всіх узяв. По ньому приходить черга до того студента мандрівного, котрий направду цісарівну від змії врятував.

– Най пан тепер розкаже яку казку!

– Аби ся панство не гнівало, я розкажу казку. Чи яка-небудь звірина, котра літає чи ходить, може бути без язика?

– Не може бути, – кажуть йому, – як може бути?

А він добуває хустинку, розв'язує ті язики і притулює до тих голів, а кожен підходить.

– Отже, любе панство, тепер я можу сказати, що то я вирятував цісареву дочку від змії.

А дочка каже:

– Так, татуню, так! То мій муж, а я його жона!

Взяли слугу набік, а на його місце посадили мандрівного панича. А слугу прив'язали коневи до хвоста та й пустили в поле, щоб його кості рознесло.

А паничеві з дочкою уділив цісар половину свого маєтку, і почали вони собі жити окремо. Першої ночі подивився він у вікно, бачить: вогонь горить. На другий день бере панич зі собою коня, пса і йде на те місце на полювання. Поїхав далеко, заїхав у ліс та й заблудив. Блукав він, блукав, не може виїхати на дорогу, аж захопила його ніч. Треба ночувати. А почався дощ, вітер-буря. Змерз панич, думає:

«Щоб якого вогню розложити, розігрітися».

Ходить він, глядить, щоб чого сухенького здибати. Взяв сухого листя й порохна і розложив вогонь. Вогонь розгорівся, і він коло того вогню розігрівся, та й сон його зморив. Але чує вночі: собака забрехав; він прокинувся, дивиться: йде баба.

– Ой, панунцю, – каже баба, – я би-м ся хтіла розігріти коло того вогнику трошки.

Він дозволив, а вона прийшла до вогню та й стала руки гріти. Коли сон його знов зморив. Баба дивиться, чи панич добре заснув, витягає прутика та й пац! Коника прутиком – коник каменем став; другий раз – пац! песика прутиком – песик каменем став; третій раз – пац! панича прутиком – тай панич каменем став.

Ото ся діяло зі старшим братом.

Коли молодший приїхав на роздоріжжя і побачив ножик заіржавлений, то дуже сумував.

– Гей, каже, – Боже, Боже, нема мого брата на світі! Повертає він коника на ту саму дорогу, котрою брат поїхав.

Приїжджає до того самого міста. Заїхав до того самого господаря, в якого його брат був, і питає:

– Чи не було такого і такого у вашому місті?

А господар йому розказує:

– Був такий і такий панич, то і то зробив і з цісаревою дочкою шлюб узяв.

Молодший брат поїхав до дідинця цісаревої дочки. От жінка брата вийшла навпроти нього з великою радістю і його питає:

– Де ж ти так довго був на полюванні?

Вона не знала, що то є лиш брат її чоловіка.

Повела його в покої, прийняла, як належить, а він її випитав, де то брат його поїхав на полювання. Пішли вони вночі спати – взяв він свою рушницю, положив посередині. Опівночі встав, дивиться у вікно: вогонь горить.

– Моя жоно кохана, що то за вогонь горить?

– Ой, вогонь як вогонь. Ти вже тамтого разу дивився, то потім тебе пару днів не було.

Переночували вони, поснідали, збирається він на полювання. Вона ж його просить:

– Мій мужу коханий, не їдь на те полювання!

Але не послухав він, зібрався, пішов до лісу. їде, їде та й заблудив. Треба також ночувати в лісі. Зірвалася буря-нещастя, дощ. Змок панич та шукає чого-небудь сухого, щоб вогонь розпалити. Розпалив той вогонь, сів, зігрівся, і захотілось йому спати. Але почав собака брехати, дивиться він: баба йде і проситься до вогню:

– Панунцю, може б, я приступила до твого вогню і розігрілася, бо-м змерзла дуже.

А він промовив до неї:

– Вільно, вільно прийти, розігрітися.

Почувши то, баба прийшла, сіла коло вогню, та йому вже не спиться. Закрив очі, а сам уважає, що баба буде робити. Баба витягає прутика та пац! коника по голові: коник відразу каменем став. Хотіла песика, а він її за руку.

– А де, – каже, – мій брат? А де мого брата кінь? А де мій кінь?

Став панич ту бабу бити. Вона ся просить:

– Панунцю, буде, буде зараз твій брат і твій кінь.

Взяла баба води котроїсь та й почала кропити камені.

Панич б'є її, не перестає. Встав його кінь, брата кінь, брата пес, а брата нема. Він її ще гірше б'є.

– Де мій брат?

Аж встав його брат. Каже до нього:

– Як я, брате, солодко спав!

– Чи ти спав, брате? Ти каменем лежав.

Стали вони вдвох бабу бити.

– Йди, бери води, кропи ту гору!

Набрала баба води, кропить гору. Як почали люди робитися з каміння, аж поки не стало гори, зробилося рівне поле. Дякують усі люди братам, а ті думають:

– Що нам з тою бабою робити? Треба її забити.

Як забили ту бабу, посідали собі, і молодший брат усе розказує старшому. Дійшов до того, як він з його жінкою спати ліг. Не вислухав старший брат свого брата (що він рушницю поклав між ними), вихопив шаблю і стяв молодшому голову. Почали кінь і пес молодшого брата плакати над ним, а старший брат поїхав додому. Під'їжджає до свого дідинця, варта почала кричати, що принц йде. Жінка як почула, що чоловік йде, вийшла назустріч і з великою радістю його привітала. Пішли в покої, разом переднювали, заходить вже ніч. Повісив пан свою фузею на гвіздок. А жінка питає його:

– Скажи мені, чоловіче, що то є, що ти на першу ніч повісив фузею на стіні, на другу ніч – положив між нами, а на третю – знов повісив на стіні.

Аж тоді він розмислив, що його брат нічого злого не зробив. Зачав він їхати до свого брата, подивитися на него. Приїздить, бачить – стоять пес і кінь по коліна у сльозах і плачуть над ним. Жаль ему ся зробило брата свого, поїхав шукати тую криницю, звідки баба-чарівниця воду брала, як людей кропила. Знайшов, набрав живущої та цілющої води і поїхав назад до брата. Змастив його тою водою – ожив він. Обнялися брати і поїхали обидвоє до дідинця. Жінка вибігла до них, та не могла пізнати свого чоловіка і почала плакати.

Озвався старший брат до неї:

– Я є твій муж, а ти моя жона, а то є мій брат.

От взяли вони брата в гостину. Молодший брат питається:

– Мій брате коханий, може, я би коло вас ся лишив? Може, ту є де місце? Питайся своєї жінки.

І він свеї жінки випитався.

А вона каже:

– Є ще одна моя сестра. Якби її дістати, то би ще твій брат отримав половину маєтку від мого батька.

Каже старший брат до меншого:

– Я вночі її ліпше випитаю, а ти, брате, слухай під ліжком. Вночі старший брат говорить зі своєю жінкою, тамтой, другий, слухає.

– Мою сестру, – каже жінка, – відікрали злі духи, і вона їм ся належить. От яким би способом твій брат дістався до неї, бо вона є в степах, в горах: я маю таке яблуко, що як ся поко-те, то най буде море, най буде рівнота, а воно заведе го до моєї середущої сестри. Вона порадить, чи він зможе, чи ні дістати тамту мою сестру.

От прийшов менший брат до теї сестри.

– І не виділа-м, і не бачила-м, чоловіче, – каже вона, – прісної душі, коли ти ся з'явив. Де ж я тебе сховаю, як чоловік прийде?

Отже, встромила вона його під ліжко.

Прилітає її чоловік, злий дух (один з чотирьох чи п'яти духів, котрі разом літали) і каже:

– Десь то прісна душа смердить!

От вона там йому бомки б'є:

– Що ти, – каже, – прісна душа! Ти по світі налітавсі, ти того сі нанюхав, то тобі сі так придає.

Всмажила вона йому яйце, він з'їв, ліг спати. Тоді вона написала листа до своєї молодшої сестри і дала тому братові, і ще дала йому яблуко.

– Їдь за тим яблуком, то воно заведе тебе там, де ти маєш бути, бо я, – каже, – тобі не поможу.

Яблуко те привело його до наймолодшої сестри. Вона здуміла:

– Де ти, чоловіче, ту сі взяв? Вже тілько-тілько літ не виділа-м чоловіка, йно тебе.

Перечитала вона лист.

– Де я тебе, чоловіче, подію, як прилетить мій чоловік?

І та знов сховала його під ліжко.

Прилітає її чоловік.

– Десь тут, – каже, – прісна душа чути.

От, фурт вона йому знов баки забиває, що:

– Ти налітався по світі, нанюхався того смороду, і тобі так ся придає.

Дала йому снідання, і той пішов спати. Тоди вона допіру каже:

– Чоловіче, на тобі коня мого і лист: поїдеш туди, де ся хочеш дістати, але перше ще поснідай.

Як він поснідав, дала йому залізну палку.

– Підіймай, – говорить, – чи підіймеш?

Той за ту палку: ані поворохати. Дала вона йому напитися – той як узяв за ту палку, то так вигинає, як прутом: такий вже здоровий.

– Як той кінь знесе, – каже, – вгору аж під хмари, то ти ніц не роби, йно тею палкою в лоб смали.

Сів він на коня, а той поніс його аж під хмари. Став брат його у лоб бити, то став той кінь там, де мав стати. Вийшла наймолодша сестра. Брат дав їй лист, а коня казав завести до стайні. Вона перечитала лист та й каже:

– Де я тебе, чоловіче, скрию?

Та четверта сестра наготовила все для свого чоловіка, а того всадила, вибачайте, під спідницю.

От як він прилетів з повітря, зо світа (бо він гонив, звичайно, так, як злий дух) та занюхав.

– Десь тут, – каже, – прісна душа смердить.

– Ти по світі налітався, повітря нанюхався, то тобі ся так придає.

Дала вона йому поснідати, і зморив його сон. Каже до неї:

– Поськай мене трохи.

Як зачала вона ськати, то питається:

– Мій мужу коханий, мені ся у сні приснило: де ти своє здоров'я тримаєш?

А він ся розізлостив:

– Глупа бабо, ти мене ся хочеш допитати? Я своє здоров'я тримаю у порозі.

То жінка як зачала той поріг мити, воскувати, шанувати, бо ж то його здоров'я, аж злому духу жалко ся зробило, що жінка коло того порога працює-бідує:

– Та де би я, дурна бабо, своє здоров'я тримав у порозі! Вона ся з того дуже засумувала:

– Ти мені, мужу, не кажеш правди.

Він собі, роздумавши, що жінка така сумлінна, коли вона той поріг миє і шкрябає – так шанує, може, вона його здоров'я буде шанувати, та й каже до неї:

– Моя жоно кохана, я тобі скажу правду, де я своє здоров'я тримаю. Там у полі стоїть груша, а в тій груші є вулик, а в тому вулику є качка, а в тій качці є яйце.

Якби хто ту качку добув, а з неї яйце добув, то би вже було по його здоров'ю. Тепер він жінці правду сказав. То вона його приспала, а сама пішла до мандрівника того, брата меншого і каже:

– На тобі сокирку, іди до груші, вирубай з неї вулик і з того вулика добудь качку, ту качку розпори і яйце добудь.

Пішов брат та й роздобув те яйце і поклав на долоню.

А злому духу ся приснило:

– Вставай, небоже, вже по твоїм здоров'ю!

Зірвався він, зачав летіти, а брат дуже злякався, коли побачив, як злий дух летить до нього, що те яйце вилетіло йому з рук, розбилось і смолою ся розілляло.

Пішов брат до його покоїв. Набрали вони грошей досить, сіли на коня і поїхали до теї сестри, що коня дала. Сестра їх далі спровадила на дорогу:

– їдьте собі до мого тата. Як будете їхати через дорогу, будуть ковалі у кузні кавалок заліза бити, а ти будеш їх питати:

– Нащо ви маєте бити те залізо – продайте мені!

І кілько вони схотять за нього, то ти щоб дав.

А то ту голову били диявольську, що дав ся ошукати.

От він собі приїхав аж до того царя, де його брат був. Цар дуже ся зрадував, що той панич його дочку добув звідтам. Справив йому весілля і віддав другу половину маєтку, а сам ся зістав при зятях.

А з ковалями йно тільки те, що вони те залізо продали.

Царівна-чарівниця і вдячні звірі

Був король і мав три дочки, і ті дочки були великі вже. Коли вони йшли купатися, то робилися гусками й летіли до ставу, бо то вони були злі духи. А був такий їден молодий хлопець, котрий хтів теї найстаршої шмаття забрати.

Одного разу, коли вони прилетіли до ставу, стріпнулися, і те пір'я з них ся повсипало, і з того зробилися сукні, шмаття. А той хлопець сидів за корчем і дивився, котре шмаття тої старшої. Як вони повлізали в воду купатися, виліз він з-за того корча і теї найстаршої шмаття взяв. Коли вони викупалися, повилізали з води, їх дві вбралося, молодша і середуща, а найстаршої не було шмаття. Тоди вона зачала плакати, і той хлопець почув, прийшов до неї і каже:

– Як ти за мене підеш, то я тобі шмаття те віддам.

І вона йому відказала:

– Піду, але віддай мені шмаття.

Хлопець віддав їй шмаття, і та зробилася гускою і втікла до свого дому. А він зачав наглядці йти за нею, де вона полетіла, і зайшов до її дому. Прийшов до неї і каже:

– Видиш, яка то ти! Я тобі шмаття віддав, а ти втікла, не хоч за мене йти!

Тоди каже її мати:

– Будеш в мене через три роки служив, ніц не будеш робив, то йно будеш мені три кобилки пас.

(А ті кобилки, то були ті дівки її, вона їх поробила кобилками).

І далі до него говорить:

– Видиш, які вони тепер мізерні, то за три роки маєш мені їх дуже повпасати, щоб були гладкі.

А коли хлопець ще йшов за нею, то здибав на дорозі лиса, що його пси кусали. Той лис просить його:

– Візьми мене оборони, то я тобі колись у пригоді стану.

Й взяв хлопець пси повідгонив, і вони побігли собі, а той лис казав вирвати з него один волосок і сказав до хлопця:

– Коли б тобі яка пригода була, то той волосок возьмеш запалиш, і той сморід піде по лісі, а я то зачую і до тебе прийду. Пішов хлопець далі, здибає, що вовки дуже кусалися. Кажуть до него:

– Розборони нас, то ми тобі колись у пригоді станем.

І він їх розборонив, і вони дали по одному волоскови, і кажуть:

– Як коли тобі буде нас тре, то ті волоски запалиш, і ми до тебе прийдем.

Пішов далі. Іде і здибає, що раки дуже на сонці печуться. Кажуть до него:

– Возьми, повкидай нас в воду, то ми тобі колись у пригоді станем.

І взяв він їх в воду повкидав, а ті не мали чим йому заплатити. Взяв рак свій вус відірвав, дав йому і каже:

– Коли тобі буде нас треба, той вус припечеш, то ми до тебе прийдем.

І вже коли він прийшов до теї баби і пігнав кобилки пасти, то вона йому наказала:

– Як мені їх ввечері додому не приженеш, то я тобі смерть зроблю.

Пасе хлопець ті кобилки, і взяв заснув (то вона йому так зробила, що він спати захтів), і кобилки повтікали в лисячі ями, поховалися від него, бо їм так мати наказала. Коли він виспався, пробудився, а кобилок нема. Та він взяв запалив лисячий волосок – коли чує: аж земля стогне, так лиси до него женуть… Прибігли та й питають:

– Що тобі за пригода? Розкажи нам!

Хлопець розказав їм, що пас кобилки, а вони йому повтікали десь. Не знає де. Тоди ті лиси, як пішли по ямах і ті кобилки надибали, то зачали їх кусати і повигонили лиси ті кобилки з ямів. І ввечері він пригнав кобилки додому. На другий день рано пігнав він знов ті кобилки пасти. Пас, пас, а потім ліг і заснув, і кобилки пішли повтікали в вовчі ями. Коли він пробудився, став – кобилок нема. Зачав він плакати. Але собі пригадав, що має вовчий волосок. Взяв той волосок, запалив. Чує: аж земля стогне, вовки женуть до него. Пригнали до него і питаються, що йому бракує? Розказав хлопець, що кобилки знов десь поховалися. І вовки пішли по ямах. Повигонили ті кобилки знов до него. Ввечір він їх пригнав, а мати дуже ті дівки стала бити, що вони добре не ховалися від него. На третій день він пігнав знов кобилки пасти. А баба знов йому так зробила, що він заснув. Кобилки поховалися від него в став і в очерет. Коли він пробудився, то дуже зачав плакати, що вже кобилок не знайде. Але пригадав собі, що має вус з рака. Взяв він вус запалив, і дуже багато раків прилізло до него. Питаються його, яка йому пригода? А він їм каже:

– Вже два рази кобилки згубив і знайшов, а тепер вже не знайду.

Полетіли раки на став, знайшли кобилок і зачали їх щипцями щипати, аж пригнали їх назад до хлопця. Вечір пігнав ті кобилки додому. Коли він їх додому пригнав, тоди їх мати дуже била, нащо вони дали йому найтися.

Як відбув хлопець три роки і мав вже дочку забирати, тоди каже мати до него:

– Возьми сто морґів ліса, викорчуй за їдну ніч, і випали, і засій пшеницю, і принеси мені на сніданок з теї пшениці дві булки.

Як то вчув, то зачав він дуже плакати. Прийшла до него старша дівка та й розпитала, чого він плаче? А він їй розказав, що має за їдну ніч викорчувати сто морґів ліса, і погорати, і пшеницю засіяти, і з теї пшениці її матері на снідання дві булки принести. Вона каже:

– Не журися!

Свиснула, і назгонилося багато чортів. Той ліс викорчували, і пшеницю засіяли, і їй на сніданок дві булки принесли. Але баба ще йому каже:

– Вже возьмеш її, але ще мені їдну річ зроби: йди на гору на високу, там є срібний зайчик. Ізлапай мені його і принеси сюда, то я дам тобі свою дочку.

Зачав хлопець плакати, але прийшла старша дівка і спиталася, чого він плаче? А він їй розказав, що має зайчика срібного злапати. А вона як свиснула, і поназгонилося знов багато тих дідьків. Пішли вони і злапали того зайчика, а він заніс його бабі і віддав. А старша дівка каже до него:

– Іди до стайні, там буде два коні стояти; не бери гладкого, бо гладким не втічем, йно бери сухого, то сухим хутше втічем.

Коли він прийшов до стайні, то його скортіло-таки взяти того гладкого коня. Посідали вони на гладкого коня, стали тікати. Як ся мати огляділа, зачала їх з батьком догонити. Взяли їх дігнали і забрали назад. Коли вони знов змовилися тікати, тоди вона сама пішла до стайні і взяла того мізерного коня. Зачали вони тікати. Коли батько і мати вгляділися за ними, зачали їх доганяти. Як були вже близько коло них, то дівка зробила хлопця гусаком, а сама стала водою.

Говорить йому:

– Ти йно на середині крутися, а над край ніґде не пливи, бо вони тебе злапають.

Коли батько і мати прилетіли до води, зачали її випивати, і вони випили ту воду, тільки зосталося під крилами, під тим гусаком, що він на воді сидів. Аж батько і мати від теї води потріскали, і вода вилялася назад. А вона його зробила знов хлопцем, а себе дівчиною, і полетіли обидвоє додому.

Як умерлий визволив царівну

Був їден король і мав три сини: ті старші були замудрі, а той третій не мав такої мудрості. От як вони вже доросли, то казали своєму батькові, королеві, щоби дав їм маєток, а вони поїдуть у світ. Як поїхав найстарший син, об'їхав світ і нічого на тім не спрофітував, і задармо за жебраним хлібом повернувся до батька свого. А потому, як він повернувся з нічим, то другий понадився:

– Я поїду, може, я щось луччого в світі позискаю.

І він об'їхав цілий світ і повернувся назад, і не знайшов нічого. Ще гірше від того старшого. Допіру третій, хоч він був вже не такий, теж понадився.

– Тату, – каже, – об'їхали вони всі краї, поїду і я.

Віддав йому батько його маєток, що приобіцяв дати, і пустився він в дорогу. Взяв він гарний повіз і фурманів, і локаїв і поїхав в світ. їхав він, їхав і заїхав до їдного міста.

Але ті його слуги розбатярувалися, пішли гуляти. Королевич попав в злість і відправив їх всіх, а сам зостався в тій господі. Сказав до господара:

– Підшукай мені слугу.

Зібрався і на світанню пішов на спацер. Пішов собі за місто, іде коло цвинтара, там, де люди ховають. Бачить, що їден чоловік іде з палицею на цвинтар. І як той чоловік зайшов на цвинтар, то прийшов на гріб умерлого і дав йому п'ятнадцять київ на гробі.

І чув королевич, що тамтой у гробі плакав.

На другий ранок знов королевич ішов коло цвинтара і знову бачив, що той чоловік ішов на цвинтар і бив по гробі, той в гробі плакав. І третій раз знов так. Тут вже за третім разом то королевич прийшов до того чоловіка і питає:

– А за що ти, чоловіче, його б'єш?

А той йому каже:

– Він взяв позичив в мене п'ятнадцять рублів, а як вмирав, то мені тих грошей не віддав, то я маю цілий рік щодня йому дати по п'ятнадцять київ.

– Не бий же ти його, я тобі свої гроші даю, – витягнув з кишені гроші, – а вже більше аби-сь не приходив.

Вернувся назад, ліг собі спати. На другий день приходить до него їден чоловік, щоби він прийняв його на службу за фурмана. Питається він:

– Чи ти вмієш, чоловіче, коло коней ходити?

– Так, вмію, що йно королевич скаже.

Пустилися вони їхати в дорогу. Було три дороги. Дві, що вольно їхати, а третя дорога заказана, аби нею ніхто не їхав. Радиться королевич з тим фурманом:

– Котрою би ми мали дорогою їхати?

– А чого ми, королевичу, поїдемо добрими дорогами? Знаємо, що добрими дорогами добре їхати. їдьмо ми там, де є найгірше заказано, тею їдьмо, а будем знати, що там є.

От їдуть вони, і огортає їх темна ніч. Аж дивляться: щось ся світить. Приїздять вони туди – видять великий палац. Питаються, чи можна заїхати. їм сказали, що вольно.

А там було дванадцять розбійників. Питаються вони:

– Що ти за їден?

За тоє той фурман не казав королевичеві ані злізати з того повозу. Як вони вже заїхали у дім, то найстарший розбійник наказав:

– Піди їх спряч!

Але вони заїхали не у великі двері, а сховалися в малих дверях. І, коли вийшов розбійник, аби їх у своїх сінях побити, то фурман взяв в королевича шаблю і стяв розбійнику голову. Та й викинув його пріч. Розбійники чекають на него, а він не приходить. Посилає старший другого, каже:

– Іди ти!

Пішов же той другий, а фурман і тому так зробив. І так всіх він їх побив по одному, йно тілько дванадцятий зістався. Взяв си фурман пістоля в кишеню, а шаблю в руки і пішов до теїхати. А найстарший розбійник сидів собі і панну тримав на руках (яку вони в дорозі злапали). Як же той королівський фурман відчинив двері, то розбійник дуже ся злякав, схопився на ноги, а фурман каже:

– Ані рухайся, бо життя своє маєш скінчити! Вдарив його з пістоля і забив.

Рано вибираються, але королевич нічого не видів і не знає, що ся діяло. Отже, забрав фурман ключі, і вони далі в світ поїхали. їхали вони, їхали і приїхали до королівського міста. Як вони приїхали, зара гонець від тамтого короля запросив їх в гості. Королевич балювався у нього пару днів, а той король мав їдним їдну дочку, а та дочка була дуже прекрасная. Вона вже мала дванадцять чоловіків, а жаден чоловік ніколи з нею ночі не переночував. Той королевич її си сподобав і хтів її взяти за жінку.

Але чужий король шкодував його і казав:

– Сину, шкода тебе, бо вона вже мала дванадцять чоловіків, а з жадним чоловіком не переночували ночі.

Королевич радиться своего фурмана, що з тим має чинити, чи її взяти, чи ні. Фурман йому каже:

– Беріть, королевичу, ніколи ніц вам не може шкодити.

Підіймається той королевич, щоби її за жінку взяти. Пішли до священиків, до ксьондзів, як є звичай християнський, шлюб, заповіді, і він ся з нею вженив. І пішли вони собі спати. А той фурман каже:

– Королевичу, тую ніч буду я з вами.

Як вони полягали спати і позасипляли, то той королівський фурман стояв над ними.

Як прийшла десята година, її сонну дуже страшно стрясло, а як прийшла одинадцята година ночі, то другий раз так само стрясло нею, а як прийшла дванадцята година ночі, то як нею стрясло – вилізає такая гадь і королевича хоче вкусити. А королівський фурман знав тоє наперед, що ся може стати, тримав шаблю в руці і стяв голову тій гаді, котра вилізла з середини тої панни, і сховав в кишеню, а той тулуб вліз в ню назад.

Потому фурман пішов до своїх коней, а їх там обоє покинув.

Прийшло рано, і старий король казав:

– Підіть туди, до них, і принесіть того трупа.

Приходять слуги туди, заглядають без ключ, а вони повставали, обоє собі говорять.

Дають то королеві знати, що вони сидять і обоє говорять. Дуже король зрадувався і втішився, що вже знайшовся такий, що з нею ніч переночував, і з тої радости заложив баль. Довго був там королевич, але хоче вже їхати додому назад зі своєю жоною.

І каже йому король:

– Що ж тобі за маєтки дати?

– Нічого я у вас не жадаю, маєтків жадних, йно щобисте мені дали сто возів драбинястих і фурмани до тих возів, аби я заїхав до того міста. І поїхали вони, а перше повернув назад до того палацу, де тих розбійників фурман його побив, то вони набрали сто возів драбинястих різних маєтків, золота, срібла. І приїжджає він назад до свого батька із великими маєтками, а батько дуже врадувався ним, що його за найгіршого у своїм царстві мали, а він найбільшу штуку доказав.

От тому фурманові вже вийшов рік, і він хоче йти від королевича, але той каже:

– А що ж тобі за той рік заплатити? Будь у мене, прошу тебе, великою тобі заплатою заплачу, аби-сь у мене перебував.

– Не хочу я жодної в тебе, королю, заплати, йно маєш мені дати половину своєї жінки.

Не хтів перше той король того зробити, але згадав його всю вірність, не міг йому відказати.

– Та коли ти хочеш половину, то я вже тобі віддам всю.

Як побачила королевича жінка, що то не жарти, то стала дуже плакати і умлівати. З того плачу найшло на неї ригання. Зачала вона ригати, і вся та гадь, котру мала у собі, вийшла з неї. Тоди фурман добув тую гадячу голову, котру він відтяв, і зложив до купи і сказав:

– Ото видиш, королевичу, яку я маю половину в кишені, а половина була в твоєї жінки.

Ото, королевичу, стільки я хочу в тебе заплати. Заплативісь, королевичу, за мене давно, тоди, як той чоловік бив по моєму гробі, бо я був умерший чоловік. Пан Біг прислав мене за тих п'ятнадцять рублів у тебе рік служити. Викупівись мене, королевичу, від теї неволі, що він рік мав по смерті моїй збиткуватися. Бідним я був і позичив у того багача п'ятнадцять рублів, і він по смерті моїй збиткувався. Але Пан Біг прислав таку душу, що за мене заплатив.

Дурний Гриць і водяна панна

Була собі їдна жінка, що мала їдного дурного сина, називався Гриць. І не мала вона ані морґа ґрунту, тільки їдну хатину дуже стареньку. І не могла собі дати ради у світі, бо вже стара була, а той не міг заробити. А то за панщини було, і їй казали панщину робити за ту хату. А вона не здужала вже відробити панщини свеї. Тоди пан казав, щоби Гриць ішов до ставу стерегчи риби, тоди він відпише панщину. А той не хоче іти стерегчи риби, бо дурний. Пан казав йому дати кілька київ.

– Мусиш хоч таким способом мені панщину відробити. Хоч ти дурний, то коло риби будеш стояти, коло ставу.

Допіру Гриць ся послухав і пішов до тего ставу а пан його записав «ставничий». А було то літнього дня, голодного переднівку коли мати не мала чим його поживити. Вона жебрала по селі і носила свому синові. Так було раз і другий, а вона все понад коршму ходила. Раз виходить з тої коршми жид і до неї каже:

– Чому ви до мене ніколи, Іванихо, не вступите?

– Як я маю до коршми вступати, така бідная, як я нічого не маю, йно душа в мені?

– Що ти питаєш, Іванихо, ти вступи – я маю горілку і ще й закуску для тебе знайду: є у мене хліб, булки. Хіба б я був такий нерозумний, щоб бідного зле потрактував? Хтось має гроші, а ти – ні, то я тобі подарую.

Подумала стара Іваниха:

– Піду я до того жида.

І той жид-орендар дав їй горілки келішок чи там кватирку і дав їй хліба закусити.

– Дякую вам, пане-орендарю, за те, щосьте мені дали, бо я плати не маю.

– Прийдіть-но ви завтра, Іванихо. Я й завтра тобі ще дам. Було так їден день, другий – на третій день Іваниха вже встидається і боїться, і поза коршму вже ховається, як іде. Спогадала собі, що: «Довг вже маю великий у жида, вже найдеться близько злотий грошей, а як ще нинька третій день він мене закличе, а я маю реманент на панщину, то як жид возьме подасть мене до пана, то ще хату мою зліцитують».

Але жид пильнує ліпше Іванихи:

– І ви, Іванихо, вже мене встидаєтеся до коршми ходити?

Закликав до коршми її і каже:

– Не журися, ні. Я ще тобі грошей дам.

Налив їй горілки кватирку, а ще другу дає для Гриця і буханець хліба і каже до неї:

– Міг би Гриць прийти сам, йому недалеко від мене.

– А пан як би довідався, то б його не тільки киями досить збив, а нагайкою ще ліпше побив.

Занесла той хліб і ту горілку до Гриця і розказує:

– Знаєш, Грицю, казав жид, що ти міг би і сам прийти, ніж голод терпіти.

А Гриць, як ту горілку випив, то охоти набрався, думає: «Добрий то жид такий, що дурно дав мені горілки і хліба». Каже до матері:

– Вже то я сам не піду, а ви йдете, маєте час, то вступіть ще до нього, що то він вам скаже.

Вертає Іваниха назад, а жид стоїть на порозі, каже:

– Ну, Іванихо, прийде коли Гриць, чи ні?

– Ет, що тамка питаєте, де вам дурний прийде, як він не знає нікого ані нічого.

– Кажіть-но йому, нехай-но прийде сам до мене – ви можете жити легко тепер на переднівок і ще гроші будете мати.

– Е, – каже тая Іваниха, – ну, а хто ж мені гроші дасть? Біди мені більше дасть, ніж грошей.

– Чому? Я вам сам дам, але аби-сьте нікому не споминали ніц, я маю таку вудку на довгій тичці, а їднаково Гриць стоїть коло ставу по цілих днях, а якби він такий добрий був, щоби прийшов до мене, то я б йому дав тую вудку, і він би кидав на воду, і мав би сам що їсти і мені б якуюсь дав рибку. І з того би прийшло, що він би мав чим живитися, і я б йому ще заплатив.

І дав Іванисі ту вудку і тичку:

– Занеси Грицеві до ставу.

І показав йому, що має чіпляти на той гачок, щоб на рибу кидати, і дав Грицеві ще горілки і хліба, щоби Гриць мав охоту рибу лапати. Іваниха занесла Грицеві ту вудку, горілку і хліб, а він злякався і каже:

– Мене пан заб'є.

Але як він горілку випив і хліб з'їв, то подумав собі: «Та вже мені однаково: буде бити, чи ні, альбо вже заб'є, їднаково я бідний». І дивиться Гриць, що підходить жид очеретом, і дуже злякався.

– Грицю, не лякайся, – каже жид, – я тільки прийшов показати тобі, як ти маєш рибу лапати.

І показав, і навчив Гриця.

І так їден день, другий день лапає Гриць рибу на ту вудку, в очерет складає, приходить мати до него, якби приносить їсти, і забирає рибу, і несе жидові до коршми.

Коли жид каже:

– Я маю, Іванихо, такий волочок, що стілько ся не буде мучити, а кине раз, то вже буде з него.

І занесла Іваниха, і дала Грицеві той сак на рибу. І як Гриць закинув його в ставок, то витягнути не може, таке щось тяжке там є. І дуже злякався, і став плакати, що у воді той сак, бо як прийде економ, то побачить і вже його заб'є. Приходить мати.

– Чого ти плачеш?

– Ви мені такої біди принесли, що ми пропадем обоє: щось там тяжкого є, що його не можна рушити, так, як камінь у тім саку.

– Стій-но ти, Грицю, не лякайся. Я тобі поможу витягнути. Мня Отця і Сина і Святого Духа, амінь. Господи, допомагай!

І зачала мати тягнути – витягає…А в тім саку є дівка, але ще й панна до того. Але стара ще не чула, щоби коли у воді дівка з рибою плавала. Гриць зачав втікати, а та дівка – за ним. І вчіпилася його за шию і каже до него:

– Ти від мене вже тепер нігде не втічеш, бо я на тебе двадцять і чотири роки у воді чекала. Тепер ти будеш мій чоловік, а я твоя жінка, коли ти витягнув мене на світ і сонце із води.

Той плаче і дереться від неї, тікає, як дурний Гриць, а вона каже до него:

– Ти, Грицю, тепер йди додому. А я піду за тобою.

Гриць дурний мліє зі страху, звичайно, що він дурний розум має, і каже:

– Мене пан заб'є! А вона до нього:

– Ти теперка будеш паном, а той пан то не буде навіть варт у тебе за економа бути.

Прийшов же Гриць додому і зі страху і того клопоту заснув собі. Встає рано: він такий убраний, і льокай коло него є, який його опуцовує, чоботи і одежу його. А та хата, що була хатина старенька, стала хата мурована. Він дуже злякався від того і питається матері:

– Де є мій латун?

А мати каже:

– Ти дивися, які я сукні маю! Або ж я маю тії лахи? Чи я знаю, де вони ся діли?

А та дівка каже:

– Ви теперка не будете в латунах ходити, йно в такім убраню панськім, як я.

А йде економ заказувати на панщину, дивиться, що хати нема, йно якийсь мур на тім місці, такий дідинець, і думає: «Що ся то за диво стало без ніч, що такий палац став на тій хатині?» Кличе він Іваниху, щоби спитати, чи Гриць коло ставу, чи ні. А як та Іваниха вийшла, за таку паню вбрана, так економ сам завстидався, що він її Іванихою кличе.

А Іваниха каже:

– Ще від учера нема нікого коло ставу, бо Гриць удома.

– Ти ще, Іванихо, із Грицем підеш до тюрми.

А Гриць на собі свої сурдути дере на кавалки, бо одне, що він дурний, а друге, що він на собі ще не видів такого жодного убьору панського.

Економ каже:

– Іди ж но ти на диспозицію, пане Ґреґор, до пана!

А Гриць плаче:

– Як же я піду, коли я пан, і тамтой пан?

А панна написала табличку і винесла економові і каже йому:

– Прошу я вас, пане економ, і ви за то не гнівайтеся, що я вам буду казати: що така близька дорога панові до Гриця, як і Грицеві до пана.

Заніс економ панові ту табличку. Пан перечитав, засміявся з дурного Гриця і питає економа, хто йому так написав. Економ каже:

– Якась така панна винесла, якби королівна.

Думає пан, що то все жарти і сміх, і посилає назад економа з тою карткою, щоб Гриць прийшов і дав рахунок, скільки ще він панщини винен. Приходить економ назад, дає Іванисі картку. По якімсь часі Іваниха виносить знов ту картку. Де та панна написала: «Не був і не буду, але нех сі пан сам пофатиґує». Заніс економ назад, а пан собі думає: «Щось гострого є для мене від того дурного Гриця». І казав козакові коня осідлати і з великою злістю нагайку в руки взяв: «Поїду до того дурного Гриця і уб'ю його!» І приїхав. Як оглянув той дідинець і салю, то завстидався сам. Не злізає з коня, йно в дзвінок задзвонив:

– Хто то тут мешкає? – питає.

Хтів Гриць вийти до пана, але панна не пустила:

– Я сама вийду.

І привітала пана графа бардзо:

– Вельможний пане графе, проше до покою.

– О, ні, не буду я злізати з коня, бо щось я виджу дивного, що ся теї доби стало за мою рибу. Бо є ваше велике щастя, а вже моє нещастя.

І придумав скоро собі пан, як Гриця до себе запросити. Пише на коні картку, вже не пише «Грицю», йно «просить пан Ґреґора прийти на диспозицію». Гриць хоче йти і шукає за своїми латунами, але водяна панна каже:

– Нема і не буде вже твоїх латунів, бо до третього дня то ся той пан граф вдягне в них.

Пан думає собі вдома, яку б то кару йому видати? Аж запросив других панів, урядника і касира, і розказує їм, що то ся стало, дає їм той лист читати. А вони кажуть до того пана:

– Пане граб'я, ніц йому за кару не дайте, йно тілько нех він їде до сонця, за один день цілий світ об'їхав і назад щоб приїхав, і щоб спитав сонця, як то за один день цілий світ об'їхати. І щоби ввечері був вже вдома. То ліпшої кари не може бути суджено, бо одне, що він дурний. І він, як піде, то вже ся назад не верне. І пан ся всього позбуде.

І пан собі охоти набрав до того, що його преложоні кажуть, і написав пан, щоб Гриць пішов і спитав сонця, чого то воно вдень світить, а вночі не видно.

Приносить економ той лист до пана Ґреґора, а панна перечитала і каже, щоб дав пан коня для него і грошей, хоч би триста злотих. Пан з того ся засмутив, але його преложоні йому кажуть:

– А що ж то пану графові шкодить? Чи нема коня? А як у картах програє він триста ринських? Але, прецінь, спробуєм дурного Гриця, що з того вийде і що ся з ним стане.

І пан собі подумав, і охоти підібрав. Подумав він, що то правда, що то є мала баґателька. Отже, дав йому коня і гроші.

І Гриць поїхав з великою журбою в серці. А панна дала йому свій сиґнет на руку і лист, який вона написала, яко королівна, до свого батька і до матері. Що море її взяло, що в ставу була втоплена, а такий знайшовся, що, коли вона до ставу приплила, витягнув її замість риби на світ.

Їхав він, і вечір вже його захопив, стало дуже невидно, і дорога скінчилася. А з ним їхав економ, котрий був за свідка, бо йому самому не буде дана віра. От, ніч їх захопила, і вони журяться, що нема де переночувати. Аж дивляться, щось ся світить. То був палац великий. Приїздять під вікно і просяться на ніч, але там нікого нема, тільки їдна сама старенька кобіта, пані.

– Що хочете, люди?

– Ми хочем, може би, ви нас переночували.

– Не можу я вас тут ночувати, бо тут вас звірі з'їдять.

Подав Гриць лист тій пані. Вона перечитала той лист і запровадила до скали, такої стайні, щоби там звірі не добулися або вовки. А коло дев'ятої-десятої години вночі чути щось.

Гудуть, виють, не виють, але так, як крик і галас. Вони страшно полякалися, що їх смерть вже приходить, як та пані казала. А пані дала той лист свому панові, вовкові.

Вони були закляті: король і його ціле військо, як були на войні, у вовків. їх зачарували, а вона ся зістала з малою дитиною і втікала з свого краю. І як вона їхала на Дунаю, зачала велика фаля бити, і вона ту дитину згубила в Дунаю і в морі. А та дитина не втопилася, а виросла разом з рибою. І їден хлопець її витягнув замість риби на світ. І та дочка живе, і прислала ту саму печатку, що я їй вчепила. Як все то розказала стара пані тому вовкові, то з того вовка зробився чоловік. Як вона дала йому перечитати той лист і той перстень йому дала, то все войсько стало знов людьми з вовків.

Казав король припровадити Гриця перед свої очі.

– Я разом з тобою піду з войськом до дочки своєї.

І так вони їхали усі разом, аж приїхали до Грицевого дому. А на другий день казав король пана запросити в гості. Пан прийшов і привітався з таким можним царом. І зачав він журитися, що вже він ніц не є годен зрівнятися з Грицем. А король розказав панові, як то ся стало все. Що він був зачарований на вовка, а його дитина була в воді, але не втопилася, а жила з рибою.

– А тепер щастя таке прийшло, що вона вийшла на світ з води, а я з вовка перейшов на чоловіка. Теперка я тут буду паном, а ти, вельможний граф, зі сторони меї маєш вступитися.

І економ засвідчив, як свідок, що він видів, як з вовків зробилися люди.

І пан з тої журби не знав, що зробити, і взяв пістоля, і застрілився. А Гриць зачав панувати від того часу.

Данило Лепкий

(1858–1912)

Народився у с Літиня на Дрогобиччині, був священиком у різних селах Галичини, ординальним шкільним комісаром, членом Народного комітету. Тривалий час очолював у Старому Самборі «Просвіту», заснував Кредитове товариство. Друкував у часописах повісті, оповідання, етнографічні нариси. Номер у м. Старий Самбір.

Вода в людовой вірі

Уже найстарші та й найдавніші народи, про котрих тільки згадує історія, надавали або самій воді божеську силу, або зображали собі особне божество, володіюче водою та її струями. Старі єгиптяни почитали живучих у воді крокодилів, а найпросвіченіші народи старини, римляни і греки, заселяли глибокі хвилі ріки різними богами, богинями та духами. Тая віра про водяні духи, про їхню силу та моць була і єсть до нинішнього дня між народами слов'янськими. Воду кождий майже народ наділяв божественною силою, се нічого дивного, бо ж прецінь і нині люди ої науки, як от геологи і натуралісти, випроваджують з води початок світа, ба навіть сама біблія звертаєся до сего джерела початку світа та роду чоловічого. Що ж дивного в тім, єсли простий, неосвічений чоловік тій воді, котра его роли надає «влаги» (плодовитости), за помочю котрої шукає він своє здоровлє та свою через слабость утрачену силу, єсли тій воді приписує він моць та силу самого моцного божества? Між нашим простим сільським людом множество різного роду віровань гомонить про той елемент, – в яких видах він ся показує людові в природі. Я зібрав, скільки міг, невеликий одламок той старої віри про воду, походячої з давної, передхристіянської давнини по селах нашого краю, маючи передовсім на ціли, щоб не одно гарне та вельми поетичне вірованє зберечи від забутя, а при тому хочу показати ту велику силу творчества нашого люду, его фантазію та его погляди на світ та на природу.

ДЖЕРЕЛА

Не тілько наш народ але майже всі народи світа почитали джерела від непам'ятних часів та приодівали їх різними божеськими силами; декотрі свої оселі, міста та села закладали над джерелами, віруючи, що в воді кирниць перебувають різного роду божества, котрі будуть опікуватися та піклуватись жителями та своїми сусідами. У нас на Руси-Україні розповсюдилася широко й далеко віра про чудотворну, майже божеську силу джерел і нині гомонить вона голосним гомоном між нашим сільським та маломіщанським людом. Не буду довго розводитися над тим, згадаю тільки про тоє, що наш люд бачить у воді появи чудотворних образів.

При джерелах, кирницях і потоках Зеленого тижня пересиджують мавки, котрі в людовій фантазії зображаються божищами; в Літині вірить простий люд, що по при кирницях, джерелах та потоках вночі св. Юра, св. Онуфрія, Петра, Івана Купала пересиджують чарівниці та ворожки, ждучи тої дуже важної для себе хвилі, в котрій вони зможуть набрати з води потрібної для себе сили. Я був кілька разів на Красній-Грушовій в Дрогобицькім на одпусті на Успеніє Пресвятої Діви. Множество народа з різних сіл спішить до того села в той день до каплички, поставленої над кирницею серед толоки, обмаєної, наче зеленим вінцем, зеленим рястом густих верб. І серед побожних богомольців, що тиснулися по цілющу воду до кирниці, я бачив множество таких, котрі, кидаючи до джерела кусники хліба, шмати та друге, хотіли затим лишити свою слабість або лиху долю в чудотворній кирниці.

В Літині в пов. Дрогобицькім вірує простий люд, що в кирницю не годиться ані плювати ані кидати камінєм та грудами; нераз чув я, як мати перестерігали своїх маленьких дітей, щоби вони не робили того, бо з кирничної води вирине дух, котрий заскубоче їх на смерть, або порве за собою у глибоку пропасть.

Людові казки та оповіданя знають такі джерела з чудотворною водою, котра не тілько помагає на різні рани, хороби та слабости, але котрою умившись, стає і сивоголовий старець назад молодим, черствим та здоровим чоловіком. Ті чудотворні джерела знаходяться «за синими горами, за густими борами, за великими пропастями та за глибокими озерами». Від одної старої баби в селі Теглові в окрузі Равськім чув я, що ті джерела стережуть ріжні духи, котрі нікого з людий не хочуть допустити до них. Лише одному старому батькови, котрий через ЗО літ шукав свого сина, – говорила тота баба, – котрого загубив у лісі, вдалося в саму Великодню неділю достати до того джерел, умитися тою водою та одмолодіти. Однак злі духи, довідавшися про тоє, розірвали єго на кусники. Ба, що більше: навіть сі кусники з сего чоловіка спалили вони, щоби вони, змочені чудотворною силою, не оджили.

В Вороблевичах коло Дрогобича чув я таке вірованє від одного селянина. Єсли гадину чоловік здибле, нехай не лишає єї на дорозі або на траві, лише нехай повісит на патиці на сонці, бо сли тілько вода скропить забиту гадюку, вона певне оджиє і тогди помститься на своїм убійцю. Але ще що! Потяту на дрібненькі кусники гадюку скропити лише кирничною водою, а вона оджиє; таку велику цілющу силу приписує у своїй вірі наш люд кирничній воді.

В людових казках над кирничними водами стоять величезні закляті палати; в лісі над студеним джерелом в казці про дванадцять розбійників, записаної в Равськім, стоїть печера розбишак. В печері тій у темному підземному льоху знаходиться величезна діжка наповнена людськими головами, котрі злодії-розбишаки з забитих людий на купу поскидали.

Багатий чумак, – оповідає далі казка, – вертав раз тим лісом сивими волами додому. Серед темного ліса у ясну місячну ніч напали на него розбишаки, забрали сиві воли, одібрали гроші, старого же чумака завели до підземного льоху, стяли голову, кинули єї до величезної діжки, а решту тіла поклали в куточку льоху. Жде-жде стара жінка чумака зі своєю одинокою донькою на чоловіка, та діждатися не може, а далі і каже: «Пійдем, доню, в широкий світ тата шукати». – «Пійдем мамуню, – каже дочка, – та куди?» «Ти підеш тихим лісом, а я широкими полями-степами».

Пійшла донька тихим лісом, взявши з собою вірну собаку. Біжить собака попереду дівчини, шукає та нюхає, а дівчина іде та іде за нею. Іде день, іде другий, уже замучилась, ніженьками поллялася червона крівця та скропила биту лісову доріжечку. Змучена на четвертому дні, сіла дівчина під зелений явір та плаче-плаче дрібненькими слізоньками. А явір тільки скрип та скрип. Собака скулилася коло дівочих ніг та спить. Аж чує дівчина щось дуднить лісом; заперла дух у грудях та слухає. Чує, ржуть коні, пес зачав гавкати, дівчина знітилася та жде, що то буде такого. Аж тут підлітає дванадцять розбійників, страшні, бородаті та погані, як ніч.

«Що робиш, дівчино, тутка?» – запитався єї якийсь старий розбишака. «Тата шукаю», – одповіла дівчина. «А де ж твій тато?» – «Поїхав чумакувати сивими волами та не вертає.» Старий розбишака казав взяти дівчину з собою, привести до своєї печери та тамка замкнути у якусь темну хату з одним маленьким віконцем. Сидить дівчина та плаче, визираючи на світ через одне вікно. А до вікна день-денно прилітає маленька пташина та цвіркає, та б'є крильцями у шибку. Якось раз дівчина отворила віконце, пташина влетіла до хати, сіла собі на кілочку тай каже: «Не журися, дівчино, таточко твій недалеко звідси, дивися в тій стіні є двері», – вона стріпнула крильцями тай вдарила собою об стіну, – «потисни вдолині ногою і вони отворяться. Тогди іди до підземного льоху, дивися добре, тамка знайдеш діжу з людськими головами, а у куточку тіло твого батька. Біжи ж тоді з того льоху простенько до джерела, бери сім раз воду у губу та неси скропити нею трупа твого батька, приложивши до него і голову».

Я не буду довго розводитися та наводити цілі довгі казки в тому місци, скажу тілько коротко, що дівчина послухала пташини, сім разів принесла в устах цілющої води з джерела і тим способом воскресила свого забитого батька.

Крім тих джерел з цілющою водою простий наш люд у своїй вірі народній знає ще джерела з водою шкідливою житю та здоровлю людини. Ворожка та знахорка одсилає дівчину полишену любовником-парубком до джерела, що тече з-під зеленого дуба; каже тої води зачерти у синій, новий горнець до сходу сонця, зварити в ній чар-зілє, та одвару того дати напитися легиневі, котрий або вернися до полишеної любки, або «задре ногами». Є джерела з такою поганою та нечистою водою, що, встромивши ногу або руку, дістаєся на тім члені тіла струпи або не вилічені рани. В таких джерелах має перебувати Обійник або якась інша чорна сила, котра любить шкодити на здоровлю та майні всім людям.

Що ж в кінци дивного, если наш простий люд наділив у своїй вірі та забобонах кирничну воду надприродною силою, коли навіть серед таких культурних народів, як французи та німці, простий люд з почестю відноситься до декотрих джерел, приписуючи їм надприродну силу?

МОРЕ ТА РІКИ

В округ широкої та просторої землі розливався ще ширше та довше море, на середині котрого стоїть білий камінь, на тому камені росте дерево і по тім то дереві на птасі грифі можна дістатися на тамтой світ (записано в Літині). В інших сторонах нашого краю, як Рудецькім, Самборщині, в Равськім та Жовківськім вірує наш простий люд, що на самій середині моря підноситься величезна золота гора, по котрій душі небіжчиків мусять діставатися на тамтой світ. Котра душа на тій землі не шанувала своїх нігтів та, обтинаючи їх, не ховала за пазуху, ся так скоро не видрапаєся на тоту високу гору. Будь-що-будь, наш люд уважає море за двері на тамтой світ, а по декотрих сторонах, як в Короснянськім, вірує, що на конци моря з глибокої води виринають прехороші золоті стовпи, на котрих спочиває просторе синє небо.

У морю живуть різні люди та дива. На дні широкого моря живуть такі панни, котрих очі з самісеньких жемчугів, а волося із коралів та дорогого каміння. Тоті панни літом у ясні дні виходять на берег та, поклавшися на зеленій траві, вигріваються на сонячному світлі. Тогди підкрадаються до них немилосердні моряки, лапають їх, одрізують хороше волося, вилуплюють жемчуга з очей, а одтак пускають їх назад у море. У морю відростає їм назад волосе та вертаються дорогі очі. На дні моря є міста та села з своїми людьми та різними гаями, лісами та різними превеликими багатствами.

У чорному морі живуть мелюзини. Люди по передмістю в Дрогобичи описують їх двояко; одні говорять, що то є дівчата з головою, руками, грудьми до самого пояса чоловічими, а від пояса йде хвіст риби; інші описують їх так, начеб то були через половину рибою, а другою половиною дівчатами, такі що мають по одній руці а по одній плетві. Вони суть авторами народних пісень, котрі в погодні дні виспівують: сі пісні підслухують чумаки, учаться їх та розвозять по селах.

В морю є величезні риби, котрі живут тисячами літ. Тоти риби рушаються дуже поволи, деколи засипають довгим, твердим сном на середині моря, виставивши спину на верх. Тогди їхні хребти покриває трава, на нім ростуть корчі та дерева. І не раз моряки, доїхавши до тої риби човном, вискакують на ню, думаючи, що то острів, але не раз така риба тогди, вражена або вдарена чим, моцно стрепнеся, потрясе собою, шморгне під воду і тим способом позбавляє житя моряків.

Турки після народної віри бувають дуже добрими плаваками по синьому морі. Я чув оповідане в Літині, в котрім простий люд представляє собі, що турки по морю плавають так добре, наче качки або гуси. Вони стріляють до свого ворога з ручниць, а одтак самі ховаються перед своїм ворогом у глибокі морські хвилі.

За синє море одлітають птиці восени у вирій, з синього моря виринають розмаїті звірята, птахи; з синього моря походять морські свинки, котрим наш сільський люд приписує, що вони витягають ревматизм.

Річна вода не вливаєся після вірувань нашого люду до синього та безкрайнього моря, вона морем тече аж під самісіньку землю довго-довго; тому, если на воду на Великдень кине селянин посвячені шкарлупи з яєць та з великоднього м'яса кісточки, то все тото за якийсь час рікою заплине до Рахманова під землю, тай там людям з другого світа скаже: «Христос Воскрес», звіщаючи тим способом їхній Великдень.

У ріках жиють русалки та топельники з зеленими студеними руками, з рогами, та кучерявим, русявим волосєм. В тих водяних духів палати з кришталю та прозрачного шкла, з синіми кровлями, а в середині них знаходяться заслані ложа з барвінку та водяних лілей.

Взагалі ріки та річна вода одограє вельми важну ролю в духовнім житю нашого сільського люду. В народних піснях, казках та оповіданнях дуже часто згадуєся про тихий Дунай, за котрий поїхав козак в далеку чужу чужину. Зі струї ріки стараєся згадати дівчина свою будучу долю та своє житє, пускаючи на Купала зелені з барвінку вінки на воду. З Щедрого вечора на Йордань опівночи вода переміняєся на вино, а той чоловік, котрий у Бога щасливий, зможе під той час з ріки зачерти вина місто води у свій збанок. Тоє віруванє розповсюджене особливо в сторонах положених над Дністром в селах: Літня, Тинів, Колодруби, Ропчиці та другі. І мені не раз зустрічалося видіти тамошніх селян в ту ніч ждучих тої години, в котрій би можна вмісто води зачерти вина.

Посвячена йорданська вода після людового віруваня охороняє чоловіка од розлучного рода нещасть та недругів. Чоловік обложений струпами, ранами та золотухою нехай тілько скупаєся в йорданськім полонці, а певне поздоровіє; таких людей лічить також купіль в воді в живний четвер. На Щедрий вечір місить у свяченій воді селянин пшеничне тісто, робить ним хрестики на дверях та стінах не тільки своєї хати але й всіх будинках, віруючи, що тим способом приступ всім злим та нечистим духам до свого домівства. Ба що більше! Зішкробане з хрестиків йорданське тісто помагає на різні слабості та хороби.

Я бачив в деяких сторонах нашого краю переведене людового забобону у йорданськім дні. Особливо в горах в Сяноцькому, вірить люд, що купелею в йорданській полонці зможе очистити та позбавити чарівниць та знахарів їхньої сили. Мені зустрінулося видіти в однім селі, як парубоцтво серед тріскучого морозу купало три баби в йорданській воді, котрих підозрівали в цілім селі о тоє, що вони є чарівницями та що забирають молоко коровам.

В Белзькім та Дрогобицькім вірує сільський люд, що коли чорна градова хмара над суне над село та поле, нічого не потреба робити, лише ждати на перше зернятко граду; тоє зернятко кинути до перехованої йорданської води, а град перестане падати.

В воду кидає вдосвіта на Різдво ґазда срібний грош та миєся в тій воді, думаючи, що тим способом він з цілою своєю сім'єю стане богатирем.

Але згадаймо звичай, розповсюджений не тілько по нашій Руси-Україні, але й по других слов'янських землях на Великодні свята, коли то парубки обливають водою дівчат! Є села по нашій землі, в котрих дівчина не борониться, добровільно даєся зливати студеною водою, тихо і покірливо стоїть вона при вербі над рікою, коли тим часом парубки одну коновку води за другою на неї ллють. Вона ж не борониться та не втікає, бо вірує, що тота вода надасть їй краси, здоровля, черствоти, а вконци принесе їй жениха та змінить не раз лукаву долю на ліпшу.

ТУЧА, ДОЩ ТА СНІГ

Так само, як річна вода, так само дощ та сніг почитує наш люд в своїх вірованях, казках та забобонах за святий, та односиться до него начеб до якого святця. В Грушови коло Дрогобича між дітьми записав я співанку, котру вони літом співали запрошуючи, щоби перестав дощ падати:

Не йди, не йди, дощику!

Я ти звару борщику;

Поставлю тя на дубки, —

Вип'ють твої голубки!

В Равськім представляє собі наш люд, що на чорних хмарах, під самісіньким небом, сидить страшно старий дід, борода у него аж по самі костки на ногах; скулившися ховаєся він перед ясним поглядом золотого сонця, бо боїться, щоби жарке сонце у літні дні посухи та спеки не висушило ему его мокрої бороди, у котрій дощ криєся. Коли повіє буйний вітер і потрясе бородою того старця, тогди пускаєся дощ. Деколи і тому старому діду забагаєся погуляти та розвеселити свої старі кості, тогди бере він за руку свою стару сестру – тучу, ослонює ясне сонце темними хмарами тай пускаєся у танець полями, степами, лугами та лісами.

В Руденськім кажуть, що дощем, градом, снігом та тучею володіє святий Ілія та св. Миколай. А тогди, коли в хмарах гоготить та гримить, сі два святі огненими колесницями розвозять калачики та кидають ними на землю.

Тихий, супокійний та тепленький літній дощ, котрий скрапляє селянські ниви, у вірованях, називаєся чистим, святим дощем. Бурю та дощ уливний називає наш люд нечистим, і тим дощем володіє нечистий дух або лиха сила.

В Дрогобицькім в Літині я чув такий опис дощу: «На вершках дерев сидить чоловік та тримає на плечах шкіряний міх дощу. Як тілько захмариться та вітер повіє, летить той чоловік попід самісінькі хмари, бере сито та зо свого міха ллє на него воду. Деколи вітер свариться з тим чоловіком, тогди віддирає від него шкіряний міх, теліпає ним з цілої сили тай тим способом спроваджує на землю тучу».

Дрібненький та легенький дощ, котрий довго не йде, називає сільський люд в наддністрянській дрогобицькій стороні дощем «сліпим». Коли сонце світить, а дощ падає, тогди чарівниця масло робить, а дощ той не є дощем чистим, бо єго накликала чарівниця. Взагалі ворожбити, чарівники та знахарі зі злости або з якого завзятя можуть спровадити на село не тілько дощ, але навіть хуртовину, град та тучу.

В людових віруваннях віщунами дощу та тучі бувають кури, ворони та ластівки. Загально відоме тоє вірованє, що на дощ кури піють та встають зі свого сіданя дуже рано; ластівки звіщають тим дощ, що вганяються високо попід самі облаки; ворони же на тучу та заметіль пхаються до села та людських жилищ.

Крім вірувань про чистий і нечистий дощ можна також подибати в декотрих сторонах нашого краю поговірку між нашим людом про камінний, сірчаний та огненний дощ. Дощ огненний буде падати при кінци світа, запалить цілісіньку землю, залявши єї перше огненною водою. З дощем у літі та на весну з самого неба спадають на землю жаби; особливо належиться згадати тутка про маленьку зелену жабу, котру люд простий в сторонах Дрогобицьких уважає за дар неба, відноситься до неї дуже дружно, бо вірує, що, приложивши тоту зелену жабу до посідалих та попуканих од буйного вітру уст, ніг або рук, тим способом вилічиться їх, а при тім охорониться на будуче од посіданя та попуканя. Після віруваня тамочного люду ся зелена жаба не любить дуже річної води, а коли серед літа настане страшна посуха і всі калабані висохнуть так, що ся жаба не має дрібочки води, чим могла би закропити свою спрагу, тогди вилазить вона на вербу і так, як каня рохкотанєм просить у Бога дощу. Тому люд по деяких селах уважає рохкотанє тої маленької жаби за признаку слоти. Серед літа та погодної осени з дощем спадають на землю також миші, котрі одтак розлазяться по полях, споруджуючи в зимових засівах чималу шкоду; з дощем спадає на пшеницю руда і др.

Маєвий дощ надає хлопцеви росту та сили, а дівчині краси та вроди; тому декуди по наших селах посилають матері своїх малих дітей на маєвий дощ, щоби їм той надав краси, сили та росту. Єсли на весілі парубка та дівчини падає дощ, тогди в деяких сторонах нашого краю, загалом всі весільні разом з молодятами тішаться, бо вірують, що той дощ принесе молодій парі щастя та долі; в Дрогобицькім же я чув, що дощ падає по найбільшій часті на весілю того парубка чи тої дівчини, котра любила за свого дівування поїдати ласощі, а в Груді я бачив, як молода княгиня заливалася дрібними слезами на своїм весілю, бо в тім дни, в котрім вона шлюб брала, падав рясний дощ. Стілько, отже, сліз – після її вірованя – прийдеся їй небозі вилляти в житю зо своєю парою. Які два суперечні вірованя та які суперечні погляди на ворожбу про будуче житє молодих!

Крім дощу на тім місці належиться згадати про росу, котра серед погідної літної ночі такими гарними каплями вкриває поля, луги та луки. В Дрогобицьких сторонах вірить люд, що росу самі «янголи» змітають на землю з ясних звізд; а на Солтисах од старої баби я чув, бутьтоби роса мала бути тими дрібними слезами, котрі Пречиста вилляла за своїм сином тогди, коли его жиди били та розпинали, тому щорана ясне сонечко збирає росу із землі та ховає у золоту скриню. Колись визбирає сонечко всі слези Матінки Божої із землі, поскладає їх до скрині, замкне золотим ключем, а тогди горе буде людям! В Теглові од одної старої жінки я чув, що росу ронить проклята од Бога дівчина за тоє, що на самісінький Великдень різала на вінець зелений барвінок. Тому теперка од Великодня (од весни) аж до пізної осени вганяє вона по ночах та ронить слези-росу на дрібненьку траву, зіля та дерева.

Роса назбирана з ячмінних зелених колосків у святоянську ніч помагає на очи; вночи на св. Юра, Онуфрія, Івана Купала збирає чарівниця з трави, з зіля та з дерев росу до відерця та робить з неї масло та сир. Хто щорана буде вмивати своє лице, той ніколи не постарієся, дівчина же, котра часто обливаєся свіжою ранньою росою, охорониться од рябини, чиряків та струпів, єї лице буде завжди гоже, румяне та свіже.

Найменше я зміг зібрати вірувань по наших селах про сніг. Докладно про єго генезу, про єго близші свойства, про его персоніфікацію, не був я в силі помимо моїх старань та допитів нічого ясного та докладного розпорпати. В Михайловичах в повіті Руденськім чув я од одного чоловіка, що сніг змітають на землю святі щозими, а в многих селах нашого краю вірує простий люд, що добре та здорово є натиратися мартовим снігом, бо сніг той надає краси та здоровля навіть старому лицю. Серед снігу в ночах по Різдві до Щедрого вечера уносяться душі нехрещених дітей, опирі, чарівниці та другі нечисті сили в повітрю. Коли острий стулений зимовий вітер бовдурить та закручує снігом, як у літі, порохом, тогди лихий жениться та заводить крутий танець.

ОЗЕРА ТА БАГНА

Нема ані однісінького, може, села на нашій просторій Руси-Україні, в котрім би простий люд не нав'язував якось якоїсь казки або оповідання до озера або до багна, яке в селі знаходиться. Мені вдалося в протягу моєї чотиролітної мандрівки та бурлацтва по Галичині зібрати та списати чимало таких розказів про озера та багна, але подавати їх всіх на тім місці, було би неподобно. Тому я згадаю для одної цілості про озера в людовій вірі поверхово, сподіваючися, що колись про них подам більше цікавих вірувань та казок.

На озера, багна, опарени та баюри глядить наш люд з жахом та трепотом, уважаючи ті місця не чистими, бо в їхній воді по найбільшій часті пересиджує страшний обійник, мань або блуд, топельник та другі лихі духи та чорні сили. В Вороблевичах на просторих, рівнинних сіножатях знаходиться великий став, зарослий тростиною, очеретом та татарським зілєм. Не дуже далеко од того ставу веде бита дорога одна до Дрогобича, а друга до Медини, котрою день-денно майже вечерами ідуть люде або з недалеких міст, або вертають з панських дворів з заробку до дому. Кілько я наслухався розлучних оповідань та розказів про той став! Одні оповідали мені, що бачили, як з глибокої води ставу вилазив величезний кінь у ясну місячну ніч, ішов на дорогу, ставав на високім мості, полоненім на Тисмениці і пив з ріки воду, витягаючи свою довгу шию. Був се обійник – (злий дух) – володітель і пан того ставу. Давно, дуже давно впилився он так у темну осінню ніч до вертаю чого з углем з летнянських лісів грушівского коваля, затуманив его цілком, потім водив его майже цілісіньку ніч по сіножатях а в кінци над раном завів его разом з конем і возом над став, тай утопив его на самісінькій середині ставу.

На середині сего ставу, серед густого очерету та осоки є закляте місце – говорили другі – на котрім не змогла до сего часу жадна нога чоловіка удержати ся, бо щоби на тоє місце човном приплив не знати який плавак, сей час погибати мусить. Там бо власне в тім місци сидить сей страшний обійник.

По озерах, по багнах та баюрах пересиджують чорти та дияволи, а в сторонах Дрогобича, Стрия, Белза та Рудок вірує люд, що озерами та багнами можна дістатися до самісінького пекла.

На інші озера та баюри вказує наш сільський люд з страхом та тривогою тому, бо вірує, що на тих місцях стояли або богаті оселі, житла або палати, але вони за якийсь гріх запалися під землю. І нині серед погодної та тихої ночі можна чути голоси людей в тих озерах. Я наведу лише один розказ записаний в Теглові од Юрка Дідуга про невеличке озеро, що лежить посеред Хлівчанського ліса: «Давно колись стояла тутка красна палата, що належала до старого багатого воєводи. У воєводи було три сина; тому, як умирав, розділив цілий свій маєток межи них з тим, щоби вони разом в палаті всі три сиділи. Але середущий захланний брат не хотів пошанувати батьківської послідної волі, єму забаглося захопити у руки ціле батьківське майно. Тому раненько в неділю запросив він своїх двох братів на мід солоденький. П'ють брати медок, та не знають, що братчик досипав до него отруї. Напилися тай поумирали. Похоронив брат братів про людське око красно, побивався та плакав, ідучи за їх домовиною. А вернувшись з цвинтаря, з утіхою взявся до того, щоби уладити палату по своей волі та вподобі. Та ба, зараз над вечором того самого дня як не зірвеся вітер, як не закрутить, як не сипне дощем, то аж страшно зробилося окаянному братчикові. Вконци під землею щось загуділо та загриміло, і ціла палата ринула під землю. На тім місци виступила лише вода та сталося тото озеро. І тепер поночі можна видіти, як окаяний брат ходить берегом озера, ломить руки та плаче за потроєними рідними братами».

Подібних вірувань, оповідань та казок про різні озера гомонить дуже много між нашим людом; а бувають вони цікаві, бо дуже часто малюють собою дуже докладно сей здоровий погляд на світ, на суспільність та на життє чоловіка.

На послідок ще скажу, що наш люд уважає воду так як вітер, воздух та огонь майже за святу і дуже часто в своїй щоденній бесіді виражаєся про воду «свята водиця»; він тремтить перед її могучою силою особливо тогди, коли вона розіллєся повенею, та забирає єму єго поля. Не належиться, щоб вночі, пробудившися зі сну, пити воду, бо можна набавити якої слабості або з водою проликнути гадину або ящірку, котра потому в чоловічі розростеся. Для тих, хто хоче вночі воду пити, нехай єї перехрестить та мовить Отче наш.

Вода одіграє вельми важну ролю в житті нашого люду. Я чув віруваня в Дрогобицькім, Самборським, Равськім та Ярославськім, після котрих чоловік перекидуєся зараз в звірюку, скоро з єї сліду нап'єся. Оповідали мені селяни, що чарівниця не конче потребує іти до корови до стайні, щоби їй молоко одібрати, вистарчить чарівниці коров'ячого сліду, з котрого потребує вона лише набрати води, а тоді молоко єї! Чорт скроплений свяченою водою розливаєся у мазь або смолу. Така то сила води і такі то вірування зміг я зібрати про ню між нашим сільським людом. Вконци водою послугуються знахарі, ворожбити в своїй медицині, своїх забобонах та розлучних нечистих ділах.

Вірованя про чорнокнижників

Будучи іще школярем, мешкав я в Дрогобичі у старих міщан К., мали вони там при вулиці Бориславській свій власний домик з досить красним садком та городцем на ярину Старому Василеви могло тогді дотягати до 70 літ; вона, маленька, худощава, була може трьома або чотирма роками молодшою від него. Була то жінка тим замітна, що добре шила чоботи, виспівувала хриплим голосом над своїм малим верстатиком нераз довгими зимовими вечерами дуже много пісень, знала багато казок, а – що найважнійше – приймала у себе щопонеділка тьму селянського жіноцтва та ворожила з карт і вичитувала їм будучність зі старої книжки, котру бережно ховала в старій комоді.

Була то жінка побожна, майже щоднини ходила до церкви; про себе рідко що говорила. Моя покійна мати-селянка, котрій старенька К. також читала зі своєї книжки про єї будучу долю, оповідала, що моя ґаздиня має дуже стару книжку, котра була колись власністю чорнокнижника. Що то за одні були ті чорнокнижники, мати моя не знала, а питатися моєї ґаздині я не смів. Аж якось пізніше розказала мені вона сама про ті казкові постаті.

«Чорнокнижники були то лицарі, яких нині нема вже нігде на світі. Вони воювали зі своїм ворогом і убивали змії, що то з'їдали людей та кормилися людською кровію. їхні палати, замки та доми були розкинені по неприступних місцях в горах та вертепах».

Після людових віровань чорнокнижники були не тілько добрими лицарями, а мали також в своїх заклятих недоступних палатах множество різних книжок, з котрих можна було довідатися про судьбу і долю так поодинокої людини, як і всеї землі. Ті книжки були писані інакшими знаками, як теперішні письма; для того рідко найти тепер такого чоловіка, щоби знався на тім писанні. Моя стара ґаздиня нераз, показуючи на старі книжки, зложені в парохіяльнім костелі в Дрогобичи, казала мені: «Дивіть, кілько там грубих книжок! Всі вони від чорнокнижників. Що таму них написано, Господи! Кобихоч сотну часть знати з того! Та що ж?… Нині ніхто їх не перечитає!»

Чорнокнижники мали якусь зв'язь зі злими духами і чортами; від них мали вони свою силу і маєток, а їхні княгині свою красу і уроду. В Летині, в повіті Дрогобицькім, чув я від одної старої баби ось яке оповідане.

«Буде тому зо двадцять літ назад, як вибралася раз в неділю рано моя посестра Маруся – вона давно умерла – до лісу на гриби. Іде, іде лісом, заглядає під кождий корчик; уже перейшла зруб і знов пустилася в гущавину. Приходить над велику трясавицю, зарослу зеленою високою різійкою та різним зілєм, дивиться: а по тім озері ходить красна панна, що такої ще Маруся ніколи не виділа. Ходить тая панна та збирає зілє. Як же тілько побачила Марусю, стрепенулась, знітилась тай щезла. Маруся прийшла додому, зачала від того дня щось слабувати, хиріла-хиріла тай за вісім неділь опісля умерла».

В нинішних часах в найбільших лісах і вертепах не можна вже знайти замків та палат чорнокнижників; всі вони зо своєю силою, мудротою, зо своїми скарбами, достатками та красою провалилися під землю. Але простий люд вірує свято, що ще й нині можна би чоловікові дістатися до тих запалих, заклятих палат, можна побачити тих чорнокнижників, сплячих у своїх кімнатах або шкляних домовинах. Під кінець світа виринуть вони знов з-під землі зо своєю силою, зо своїми багатствами та запанують на землі. Але їхнє панованє не буде довге. Чорнокнижників зженуть з землі такі манюсенькі люде, що дванадцять їх буде молотити в нинішній селянській печи.

Дорогоцінною спадщиною по чорнокнижниках для ворожбитів, знахарів та знахарок суть їхні книги та письма. З тих книг можна довідатися всего: в них суть записані різні зела та ліки на найтяжчі слабости, в них є написано і про долю людини, у них суть подані ради і способи, як можна дійти до маєтку та багатства.

В повіті жовківскім знав я одного знахаря, про котрого говорили люде, що має книжку від чорнокнижника. З тої книжки вичитував він про усі зела та ліки. Щовесни, скоро тілько розцвився ліс, ішов він до лісу збирати зілє; одно сушив на сонци, друге мочив у горівці, а все тото бережно переховував у своїй коморі, цілісенький Божий рік ішли до него люде Бог зна звідки просити старого о пораду то на вроки, то на лупане голови, то на інші хороби. Старий знахар давав кождому трошечки зіля, наказуючи, як его уживати.

Я знав навіть одну інтелігентну жінку, котра як могла допомагала селянам в слабостях; та люде в селі говорили про ню, що вона має книжку по чорнокнижнику, з котрої вичитує ліки.

Дуже цікаве оповідане записав я торік від одного селянина в повіті дрогобицькім.

«Наш дідич дуже був збіднів через повстане, – розказував мені Олекса К. з села В. – Бо ж то щодня якісь гості, якісь панове; все одних привози, других одвози, кождого нагодуй, та ще й на дорогу дай! Бідні пани так через тото підупали, що одно село мусіли продати, а на решту маєтку наробили тілько довгу, що моя дурна голова і сказати не годна.

А був у нашого пана дідича дуже учений брат. Бувало день і ніч все над книжками: читає щось, шукає межи старими книжками та паперами. Знайшов він межи старими книгами також книжки по чорнокнижниках. Зачав у них читати тай дочитався, чого потребував. У сам Великодній четвер запросив до себе нашого панотця та казав єму посвятити муку на паску. Панотець уволили панську волю, посвятили муку та ще й покропили йорданською водою. У Велику суботу вечером замісив сам пан з тої муки тісто, обліпився ним від ніг до голови, а коли уже добре змерклося, взяв книжку по чорнокнижнику і пішов під ліс на роздоріжжя. На роздоріжжі сів собі, отворив книжку та зачав до місяця щось читати. Читав довго-довго. Коло півночі у лісі щось зашуміло, зірвався вітер, дерева затріщали: аж перед паном станув маленький хлопчина в червоній з ріжками шапчині, з однов баранячою ногов та з світлячими ґудзиками.

– Здоров! – заговорив хлопчина.

– Здоров, антипку! – каже та смієся пан.

– Чого ти прийшов та сів на моє місце? Гони звідси, а ні – скручу тобі голову!

– Се моє поле і моє роздоріжжя, – каже пан і так слово по слові розпочалася сварка, а далі чорт береся до пана. Та що ж? Що прискочить до пана, то знов одскочить, як опарений. Вкінці пан знітився, виважив добре, присунувся ближче до чорта та як не злапе єго по-під сили!

Чорт в крик, рвеся, скомлить, а пан щомоци тримає. Далі чорт зачав просити:

– Пусти, будь ласкав, бо згину!

– Не пущу, здихай зараз!

– Пусти, бо печеш мене собою гірш пекельного огню. Пусти! Що хочеш, дам тобі.

– Ні! Здихай, лукавий чорте!

– Дам чвертку червінців: пусти!

– Мало! – каже пан.

– Дам дві: пусти!

– Мало!

Згодилися на три. Пан схопив чорта за руку, держить єго міцно тай каже:

– Сип червінці, а ні – не пущу, хотяй би-м мав сам зубами затяти.

Чорт рад не рад насипав величезну купу червінців, вирвався з панської руки тай пігнав. Пан тогді перехрестився, обцирк-лював червінці свяченою крейдою, пересидів до рана, а рано заїхала фіра, забрали гроші тай завезли до двора. Від того часу станули наші пани на ноги і спродане село одкупили, і довги поплатили, та ще й грошей чимало лишилося».

В Довгім мав бути такий мудрий хлоп, що мав таку книжку по чорнокнижнику та умів з неї читати. Для того ніхто, так як він не оджене граду чи хуртовини від села; він і дощі задержить і відгадає, кілько літ хто буде жити, де поділася конина сусідови, чи на чистім місци будинок стоїть чи ні. А все з тої книжки.

Яким однак способом тоті книжки дісталися між нинішні люде, про се докладно годі довідатись. Видно, що люде, повторюючи сі казки, глибше не застанавляються над ними. Я тілько раз, будучи в Добромильськім та оглядаючи старі звалища замку, чув від одного селянина, що в тім замку в підземних пивницях мають знаходитися книжки по чорнокнижниках, однак їх дуже тяжко дістати, бо книжок тих стережуть самі чорти.

Одна стара баба в Теглові згадала мені раз, що якийсь хлоп дістав був таку книжку; але коли я її просив, щоби докладно про то оповіла, сказала баба: «Не годиться духовним таке розповідати, бо тото би був неспокутований гріх».

Крім книжок, які походять від чорнокнижників, людова віра розказує також про старі образи, що колись були власністю тих казкових осіб. Тим образам приписують однакову силу, що і книжкам. Одна баба з Літиня оповідала мені, що коли тому десять літ назад украли злодії у неї пару коней, вона удалася до Стрия до знайомої на цілу тамошну сторону ворожки. Прийшовши до невеличкої з одним вікном ворожчиної хатини, баба достерегла відразу середньої величини образ, завішений на стіні. Образ був так старий, замазаний та чорний, що годі було на нім розпізнати що. Перед ним горіла лоєва свічка, а стара ворожка, розвідавшись у неї, в якім ділі вона прийшла, обернулася до старого образу, шепотіла щось до него довго, наче б молилася, а опісля обернулася до баби тай сказала їй:

– Коні ваші украв недалекий; але ви їх не одпитаєте, злодій давно їх продав; колись сам вам признається.

– Тай так сталося, як сказала, – скінчила баба. – Коні пропали, як камінь у воді. Але коли старий Яким умирав, признався сам передо мною, що вивів мої коні зо стайні вночі тай продав жидам в Роздолі за песі гроші.

Я чув, що оден знахар потирав старим образом хорим людям, що приходили до нього, твар (лице), голову та другі часті тіла і тим способом привертав недужим їхнє здоров'є.

Давня поезія

Григорій Чуй Русин із Самборо

(1523–1573)

Народився в родині симбірського шевця. У Краківському університеті здобув ступінь бакалавра вільних мистецтв. Був ректором ліцею в Перемишлі (1547–1550), потім ректором Львівської школи (1551–1553), з 1563-го став професором Краківського університету.

Писав поеми, панегірики, еклоги латинською мовою (Уривок, що подається, переклав В. Маслюк).

Еклога

(уривок)

Й нивам поспішно почне посилати свої подарунки;

Тільки одягне у шати нові вона голі дерева,

Зараз же десь там під деревом в тіні стрічаються разом

Кастор і Поллукс, гірські пастухи, обидва сармати.

Хлопці на вроду красиві і в співі митці знамениті,

Розумом рівні й однаково також вони красномовні.

Силу однакову думка у кожного серці леліє,

Різний, проте, в них вогонь, хоч однакове гріє їх місце.

На мураві приліг Кастор, об дерево Поллукс обперся.

В Поллукса вигляд веселий, а Кастора серце в скорботі,

Мовчки в задумі сидить він, а Поллукс увесь час говорить,

Першим почав він, звернувшись до Кастора-друга словами.

Поллукс

Друже, чому ти сумуєш, підперши обличчя рукою?

Чом же байдужа правиця твоя до сопілки дзвінкої?

Горе яке ж то в обличчі твоїм сумовитім засіло,

Що не промовиш ні слова й нічого мене не питаєш?

Завжди, бувало раніш, вигравав на сопілці гладенькій

Чи виплітав ти віночок собі із зелених листочків,

Зараз же мов остовпів і сидиш на землі непорушно!

Кастор

Ти вже не скоро побачиш мене, як співаю веселу

Пісню, як радісно бігають пальці мої по сопілці,

Як я корзини плету, увінчавши віночками скроні, —

Інші турботи у мене тепер, не до втіх мені зараз:

Пастир мій Дафніс, якого любив я безмежно всім серцем,

Щойно пішов із життя, і печаль мою душу терзає.

Тільки один він давав моїй музі натхнення до пісні,

Я ж всі таїни його невідомі скривав і, востаннє

Голос звернувши до нього, закрив свої очі поблідлі.

Скорблять по ньому сільські божества: ореади, дріади,

Флора і німфи лісів та полів, нереїди й русалки,

Часто до нього приходять сільвани й сатири із Паном,

Навіть худоба сумує, побачивши нашу скорботу,

Трави толочить ногами та воду в річках каламутить

З горя й печалі, бо втратила радість свою невимовну.

Поллукс

Чи ж дивуватися треба? Ось кажуть, що навіть небесні

Плачуть, коли, очевидно, дощі ллють із хмар безустанно.

Кастор

Смерте ганебна! Усе щонайкраще серпом пожинаєш!

Жодна чеснота не може твоїх оминути стріл гострих!

Кожен чимшвидше іде уперед своїм кроком почесним,

Швидше прибуде до зброї, якої уникати потрібно.

Поллукс

Справді щоденно нещастя чигають усюди на смертних,

Тільки всевишні судьбу свою впевнено завжди тримають.

Кастор

Нам, пастухам нещасливим, з'явилося віще знамення,

Й серцем відчули, що скоро зустріне нас горе безмежне:

Саме коли почали із вівчарень виходити вівці,

Камінь, раптово зірвавшись з великої скелі, додолу

З гуркотом просто на стадо котився, й жахнулися вівці.

Справді це був отой камінь, що мав укріпити вівчарню.

Впав він додолу, о горе! Пропали і наші надії!

Поллукс

Часу, одначе, немало прожив він тут разом із нами,

Пам'ять лишив по собі, що не ганьбить його честі.

Кастор

Долі страшної бажання – життя нам лишити й померти,

Тож бо рушаймо і ми, куди наш відійшов милий пастир.

Поллукс

Як я хотів би отут, на зеленій травичці, присісти

Разом з тобою, якщо ти мене побажав би послухать!

Кастор

Часто мовчанка – не поміч стражданням, давай поговорим,

Завжди людині від милих розмов на душі стає легше.

Поллукс

Кізонька, голос сопілки почувши, від радості скаче,

Більше радіє, одначе, якщо двоголоса заграє.

Геть свої думи! Поглянь: уже хмарами вкрилося небо, —

Це утікає зима й золоте наближається літо.

Разом із ним після хмар грозових до нас радість приходить.

Та не тебе одного, але й нас не один друг покинув:

Друзів багато прекрасних ми втратили зовсім недавно.

Ось плугатар із дідуських полів у Перемишлі славнім

Труду чимало віддав, орючи там широкії ниви.

В місті оцім ще не бачив ніхто йому рівного мужа,

Пастирську службу латинян щоб знав так, як він, і щоб вірним

Завжди ласкаво сприяв, ворогів же умів відганяти,

Вдень-бо й вночі недалеко овець його й біля вівчарні

Люті грабіжники й різні злодії постійно блукають.

Зараз його (лише прах) ця могила, що там ось, тримає,

Хто ж в ній похований, свідчить про це нам віршований напис:

«Тут спочиває вівчарні підгірської пастир побожний,

Всюди відомий Іван, що з дідуської ниви походив».

Далі, між друзями нашими був і той Вовчик блаженний,

Що вовноносних прекрасно зберіг наших кізок жадібних,

Також йому підкорялась тоді уся руська громада,

Тигри вірменські боялись його, хоч і був він ласкавий,

Руськії леви дрижали, хоча справедливим вважався.

Тож, бородаті цапи, ви скажіте усім, хто питає,

Де отой Вовчик тепер і в яку він вівчарню подався,

Прахом він тлінним вже став, очевидно, і так спочиває,

І не воскресне (о доле!) тепер, у біжучому році.

Знову ж Старецький, мій друже хороший, славетна людина,

Чи ж про заслуги його не дійшла вість до самого неба?

Гори, що славитесь буйними травами, вас я вітаю!

Він мав садибу у вас, і для наших овечок поживу

Щедро давав, і відкрив там для них життєдайні джерела.

Тож застеляйте тінисту печеру під листям пахучим,

Ладан паліть на могилі, скропивши себейським напоєм,

І додавайте постійно цілющий бальзам по краплині,

Вдосталь хай буде ще й тут, на могилі, плакучої мирри.

Хай же зберуться всі тут, де така спочиває турбота,

Стадо лишивши, нехай прославляють чини його гідні.

Адам Чагровський

(1565–1599)

Польсько-український поет другої половини XVIcm. народився у с Чагрів біля Галича. Походив з роду бояр Чагровичів, відомого ще за часів Ярослава Осмомисла. Дитячі і юнацькі роки минули у Зимній Воді. Заробляв на прожиття військовою службою, брав участь у кількох історичних битвах, воював з турками.

Якийсь час жив у Познані, але незабаром оселився у Добромилі в Яна Щасного-Гербурта. Писав польською мовою, автор єдиної збірки «Trenyі rzeczyrozmaite» (1597 і 1599 рр.). (Поезію, що подається в нашій збірці, переклав Р. Радишевський.)

ДУМА УКРАЇННА

Тож скажи нам, кобзо моя,

Що уміє дума твоя.

Кращої нема в устої

Від людини лицарської!

Йде на краї пограничні,

Як льоди зійдуть північні,

Й видно ген поля безкраї,

Зелен-травами зіткані!

Глянь, діброви листя вкрило,

Птаство різне налетіло,

Звірі зграями гасають,

І роями рибки грають.

Селянин до них охочий

Сіті по воді волочить.

А стрілець із охорони

Вцілить звіра без загону.

До непрохідних порогів

Дніпровий козак убогий

Пливе човном не без страху

«Худою жив соломаху».[1]

Воїн у міцнім ладунку

В таборі шука рятунку

Після скромного обіду

У сторожі зникне з виду

В крузі випробує коні

Або списа в кільце вгонить.

А коли заб'ють тривогу

Він із табору – в дорогу

Під святими хоругвами

Кличуть труби із бубнами.

Він біжить по переліску

Чи для слави, чи для зиску.

Юні там на герць виходять,

Часто-густо в крові бродять.

Як впаде палаш кривавий,

Кров стікає рукавами.

А другому бистра стріла

Серце тепле остудила.

Третій, кіньми потоптаний,

Вже ніколи більш не встане.

Ворог ряди прориває,

Військо флангом відступає,

Переможець невблаганний

Навздогін наносить рани.

По трофеї, знать, ходили,

Геть лицарство потомили,

Що вертає з труду свого,

Віддаючи славу Богу,

І сприймає все як ласку —

Перемогу і поразку.

Як би битва не кінчалась —

Богу слава щоб дісталась.

Боже, маєш в своїй печі

Лицарського люду речі,

Бідний воїн просить в тебе,

Щоб воздав за нужду в небі.

Себастіан Кленовий

(1550–1602)

Народився в м. Каліш (тепер ПНР), Походив із міщан. З юних літ оселився у Львові. Навчався в Краківській академії, після закінчення якої служив у Люблінському магістраті, був бургомістром Любліна. С. Кленовичу належать дві поеми латинською мовою – «Роксоланія» (1584), «Звитяга богів» (1587) і три польською, – зокрема «Лісосплав» (1598) та «Гаман іудеїв» (1600). У найвидатнішому своєму творі «Роксоланія» С. Кленович заманіфестував свою любов до української землі. За твір «Перший виступ проти єзуїтів» зазнав гонінь і був доведений до голодної смерті. Помер у Любліні.

(Уривок з «Пожежі турецької» подається в перекладі укладача, а «Роксоланія» – в перекладі В. Маслюка.)

З ПОЕМИ «ПОЖЕЖА ТУРЕЦЬКА:

ЗАКЛИК ГАСИТИ І ВОРОЖБА ПРО ПАДІННЯ МОЦІ ТУРЕЦЬКОЇ»

Сполох сурміте! Хай туркам не спиться!

Впасти, вже впасти турецькій столиці!

Пишна й висока, покіль ми дрімали,

В неї сідниця росла-виростала.

Стане Христос нам суддею в цім ділі,

Що розпочати ми зважимось сміло.

Білі посланці у злотих берлинах

Вість принесуть нам про мирну годину.

Впасти, вже впасти турецькій столиці!

Благословляє Господь нашу крицю!

Доки терпіти йому соромоту

Милого сина й турецьку підлоту

Зграя злодюг та розбійників хтивих

Царство сплодила оте нечестиве.

В час, коли наші спокійно дрімали,

Греки пишалися, турки зростали,

Хатні були їм на руку незгоди,

Нам же – покута за давнії шкоди.

Гей же, отямтесь, серця християнські!

Зброю рихтуйте на раті поганські!

Духом пройміться одним, монархове,

Княжичі всі і всіх станів панове,

Йдіте на турка, що казиться з жиру —

То він воює, а то просить миру.

А що всіх разом ніяк не здолає,

То по шматочку від нас уриває.

Отже, спочинок одного лиш панства

Хай не помилить всього християнства.

Пакти сумнівні, пусті обіцянки,

Клятви брехливії безперестанку.

А як поганин збратається з нами,

Платить за мир він і кров'ю, й ланцями.

Дорого ж маєм той кусник спокою

І той омильний передих по бою…

На суходолі французи співають,

А острови вже османи займають.

Греки у путах, то й ти, італійцю,

Спати не смій! І ти, німче, надійся —

Турки ж на Уграх! Волошшя[2] струсили!

Встаньте, поляки, аби й вас не змило!

Хоч ти, гішпане, за тисячу гонів,

Як беруть афрів,[3] сідлай лучче коні!

Море зрадливе, англійський мій брате,

Браму морську турки можуть зламати.

Як вітер східний надме їм вітрила,

Й данця підбити знайдуть вони силу.

Хоч ви, шведове, добряче сховались,

На окрай світу аж замандрували,

Військом збирайтеся на бусурмана —

Як піде добре, то й вас він дістане.

Й ви, московити, хоч ваша столиця

Там, де небесна висить ведмедиця,

Віри не йміте місцинам багнистим,

Лютим морозам, дорогам сніжистим.

Нумо до гурту ставайте вже сміло,

Всіх нас святее очікує діло!

Ми, як щосили ударимо разом,

Виженем турка за гори Кавказу.

Хай він іде в дикі землі поганські

І забере своє право тиранське.

Він яничарами нас тільки страшить.

Та ж яничари – це кров бідна наша!

Силу дає йому кров християнська,

Щоби чинити злодійства поганські.

Запах пожарищ нам вітер приносить,

По допомогу сусіди голосять,

Кров'ю вмивається їхня землиця —

Угри, Покуття, волоська границя,

Браття, на битву священну ставайте,

Гідру прокляту у море скидайте!

Сполох сурміте! Хай туркам не спиться!

Впасти вже, впасти турецькій столиці.

РОКСОЛАНІЯ

Зілля росте чудодійне повсюди на землях русинів,

Різних отам чарівниць стрінеш у кожнім селі.

Бачив і я тих старих чарівниць, як вночі вилітали

І, ніби вихор, неслись швидко на крилах своїх.

Часто вони чудодійним закляттям із ясного неба

Нам посилали дощі, – сам я те видів, клянусь!

Вітром розбурхують ріки, наповнюють хмари громами,

Градом толочать хліба, – ось яка сила тих слів!

Сам я був свідком, як кров із шнурка вони білу пускали,

Вим'я корови ніяк стільки не дасть молока.

Чарами часто дівчатам, що розум втрачали з кохання,

Милих вертали назад, хоч би й за море втекли.

Навіть пташина далеко отак залетіти не може,

Як, Купідоне, свою здобич заносити звик.

Федора якось Федора, лиш глянувши, враз полюбила, —

Руської крові дівча: меж у коханні нема.

Довго не в силі була затаїти цей шал божевільний:

Як заховаєш любов – мучити стане сильніш.

Тож подалась до ворожки, старої бабусі, з дарами,

Швидко зійшлись на платні, й мовила слово таке:

«Мила бабусю, володарко Орка й Аверна сумного,

Хай же від чарів твоїх темний здригне Ахеронт!

Тільки скажи вже, куди той поганець утік од кохання,

Де він бариться тепер, в землях яких і краях?

Хоч би за морем блукав, безсердечний, зроби, я благаю,

Щоб повернувся сюди й вирвав од смерті мене.

Через моря хай негайно сюди припливе, через хвилі,

В серці його запали зараз до мене любов.

Вирви коханця мого, хоч як би преміцно тримали

Сили небес і землі й води далеких морів.

Зглянься, прошу, наді мною, бабусю миленька, бо гину,

Смерть на порозі чека, ти ж порятуєш мене!»

Тут одказала ворожка: «Дарунки подай-но бабусі,

Чари побачиш тоді й силу моїх заклинань.

Федір до тебе повернеться; навіть якщо його лютий

Тартар до себе забрав, мусить віддати назад.

Милого скоро повернуть тобі небеса добровільно

Й землі далекі, й глибінь темних, шумливих морів,

Тільки належить чекать терпеливо, аж поки Діана

Вирине з моря глибин срібним півколом ясним.

Саме тоді я візьму новий горщик і в ньому із просом

Зілля змішаю й, туди всипавши всяких отрут,

Викличу духів із пітьми, почавши із ними розмову;

Ти ж не зумієш почуть жодного слова від них.

Темінь сама заговорить і відповідь дасть необхідну,

Перед тобою пройдуть там дивовиди страшні,

З темних пекельних глибин донесеться жахливе гарчання,

В пітьмі відлунням дзвінким всюди розійдеться там.

Раптом розступляться надра, з них вийдуть гігантські потвори:

Тільки одна перейде, друга полізе услід,

Нашим очам тут покажуть вони небувалі страхіття,

Серце, Федоро, твоє хай не боїться цих див,

Розуму ти не втрачай і про Федора думай постійно,

І бережися, аби Бога в цю мить не згадать.

В духів шукаєш поради, тож Бога забути потрібно:

Небо із пеклом ніхто ще поєднати не зміг.

Чорт подає комусь поміч – то Бог залишає такого,

Бог лиш поможе йому – чорт утікає тоді.

Сядеш у пітьмі на землю і, ноги вперед простягнувши,

Тіло держи догори прямо, – це добре затям.

Одяг розстібнеш увесь, і тут же спаде він додолу,

Хай же на лоно твоє зсунеться все прикриття.

Просо і біб я тоді покладу на твою сорочину,

Де прикриває вона ніжну дівочість твою.

Просо тоді закипить, але полум'я ти не побачиш,

Хоч в твої фалди вкладу зілля та просо сире.

Все в цю хвилину почне в тім горшку закипать й шумувати,

Й просо само по собі стане тоді промовлять:

«Нас тут пече той вогонь, що його запалив ти у серці,

Прагне та кличе тебе він, цей пекучий вогонь.

Прийдеш до нас – то й вогонь перестане тоді припікати,

Будеш далеко від нас – буде він далі пекти».

Ці ось слова у Федорине серце вселили розраду,

Сповнена добрих надій, в дім повернулась вона.

В пітьмі нічній непроглядній усе свої барви втрача,

Гавкають тільки по селах собаки, єдина сторожа,

Десь вітерець, граючись листям, ледь-ледь шелестить.

Виють собаки, лютують, той гавкіт лунає в повітрі,

Зовсім не видно кінця лютості злющих тварин.

Тільки у пітьмі нічній почнуть між собою змагатись,

Скрізь без упину тоді гавкіт ми чуємо їх,

І пустотлива луна відізветься на гавкіт собачий

Різноголосо, й собак дрочить ще більше вона.

Гавкоту злодій не любить: йому це – велика завада,

Так бережуть оті пси вірно хазяйське майно.

Десь там на стрісі хліва відгукнеться ще пугач зловіщий:

Сумно, зловісно для всіх голос лунає його.

Саме в ту пору тужливо зітхають забуті коханки:

Тяжко в постелі самим без чоловіків лежать.

Тож за своїм і Федора зітхає, хоч має надію,

В відьми поради шука, сумнів долає її,

З боку на бік повертається в ліжку – перина для неї

Каменем стала твердим, – перевернулася ниць,

Тяжко зітхаючи, – туга за милим зморила нещасну, —

Знову здалося, що їй навзнак лягти вигідніш.

Вхід до хатини її закриває заслін з очерету,

Навіть легенько торкнеш – зможеш одсунуть його.

Чари із зіллям змішавши, бабуся ввійшла до кімнати,

Поміч Федорі несе, як обіцяла раніш.

Тут же звернулась до духів, тих жителів темної ночі,

Раптом потвори страшні в пітьмі з'явились нічній:

З довгими чорними кудлами цап важкувато ступає, —

Сиплються в нього з очей іскри разючі, густі,

З ніздрів і пащі жахливо палає вогонь іскрометний,

Гострі на лобі міцнім роги стирчать догори.

Глянеш – і дуба волосся стає, жах охоплює душу,

Тільки бабуся із ним може розмову вести.

«Нащо, – питає потвора, – сюди мене кличуть сьогодні?»

Відповідь зразу таку відьма потворі дала:

«Цапе, ану ж, поспіши і подайся в краї невідомі,

Звідти кохання тягар милий сюди привези.

Десь там у світі далекім ти Федора знайдеш напевно,

Тож зроби так, щоб його пестить коханка могла,

Маєш годину часу, хоч би ніс понад скелями й морем,

Спати він буде чи ні, виконать мусиш наказ».

Швидко тварюка рушає в дорогу, щоб відьми веління

Виконать і привезти той препоганий вантаж.

Федір тим часом під вечір добряче підпив на бенкеті

І, безтурботний, забув зовсім Федору свою,

Тут уже інше знайшлося, миліше дівча, ніж Федора,

В серці сильніш запалав пломінь новий, ніж старий.

П'яний піднявся з-за столу, щоб справить надворі потребу,

Ситий живіт вже давно змушував вийти його.

Й там, під порогом, на нього чекав уже цап бородатий,

Щоб посадить цей вантаж на волохатий хребет.

Федір лише кілька кроків ступив, як цаписько, раптово

Вставши, спокійно схопив Федора, той не пручавсь,

Тільки сміявся, бо думав, що цап випадково проходив

Й він випадково тоді просто на цапа упав.

Та коли глянув під себе, ліси там і ріки побачив,

Миттю тоді зрозумів: цап отой з пекла прибув.

Десь там під ним мерехтіли то вежі, то гори високі,

Більшу долав висоту, у піднебессі летів.

Федір спочатку жахнувся, та швидко прийшов він до тями,

Скочить на землю, проте, страх не дозволив йому.

Ось уже стріха знайомої хати виразно з'явилась,

В хаті Федора лежить, вибилась зовсім зі сну.

Тільки під хату прибув, до порога, знайомого добре,

Вмить про жагуче кохання Федір ізнову згадав.

Що було потім, відомо, хоч музи про це не співають,

Хай же про це хто-небудь (згоден я) вам розповість.

Ян Щасний-Гербурт (1567–1616)

Польсько-український письменник, палкий захисник України. «При кривді шляхетного народу руського, з якого і я, і дружина моя взяли свою кров, буду стояти з такою Божою поміччю, як мене вчить право… Коли я проти будь-якого порушення права готовий покласти свою силу і здоров'я, тим більше я готовий ним важити на боці такого великого і шляхетного народу, з якого і кров маю, і якому тепер діється безправ'я», – так заявив Ян Гербурт у відповідь на погрозу перемишлянського біскупа піддати його прокляттю.

Рід Гербуртів походив з Моравії, але на українських землях осів ще в XVI ст., тому письменник називав себе русином. Виховувався Ян Щасний-Гербурт при дворі канцлера Замойського. Брав участь у військових кампаніях, був дипломатом. У1601 р. залишає офіційну службу і поселяється в родовому маєтку Добромилі. Католик із діда-прадіда, він виступає ревним захисником православної Русі-України і запеклим противникомунїї. Збирає давні книги і рукописи, пильно вивчає історію рідного краю, закладає у Добромилі православний монастир. У 1606-му і 1607р. бере участь у повстанні польської і української шляхти проти короля Сигізмунда III. Два роки відбув в ув'язненні, але до кінця життя залишився ворогом Сигізмунда IIIі оборонцем Русі. Від 1611р. розпочав активну видавничу діяльність (видав «Хроніку» Я. Длугоша, «Хроніку» В. Кадлубка, твори С Оріховського), написав поему «Геркулес».

У 1613 р., коли після невдалого московського походу збунтувалося польське військо, Ян Гербурт написав відомий «Розмисл про народ руський».

Писав польською і українською мовами (Поезію, що подається, переклав Р. Радишевський).

ПРАКТИКА РАКУСЬКА[4]

Роздавання вакансій – то хитра затія,

За харчі ті майбутні невільники мліють.

Беруть хліб в заслужених ще вчорашні слуги,

Вже тому ніщо панства доброго заслуги.

Короля коморники, пусті фаворити,

Посади і почесті тринькають відкрито.

В нас єзуїти судять, нині і керують,

Через вірних підданих своє пропонують.

Постійно обережні, хитрують з усього,

Вдають, що не причетні ні до чого злого.

Про польських єзуїтів можна так сказати,

Ракушанам чи папі лиш би присягати…

Як ті вовки голодні, затяті й суворі,

Чигають на овечки слабуваті й хворі.

Так, гидкий ракушанин за свої фортелі,

Він загибель вітчизні таким чином стелить.

Його злить наша вольність, права і свободи,

Хоче Польщу обкрутити, як інші народи.

В нього – платні шпигуни і махлярі вражі,

Яких рано чи пізно великий бог вкаже.

Вітчизно ти дорога! Вітчизно кохана,

Як королем-деспотом маєш буть вкарана,

Краще місяць турецький хай сюди наплине,

Ніж орел чорним кігтем знов ярмо накине.

Не ганьба, кого в бою знищать супостати,

Краще вмерти на місці, ніж довго страждати.

Олександр Митура

Освітній і культурний діяч першої половини XVII ст., видавець Києво-Печерської лаври. Родом з Львівщини, вчителював у Львові. Написав і видав першу друковану поетичну книжку в Києві – «Візерунок цнот превелебного… отця Єлисея Плетенецького» (1618).

Писав давньоукраїнською мовою.

(Поезії, що подаються, переклав М. Туз.)

НА КЛЕЙНОД МИЛОСТИВИХ ПАНІВ ПЛЕТЕНЕЦЬКИХ

Господь тілом на хресті нам здобув спасіння

І до раю спрямував наше животіння,

Задля нас він подолав пиху преворожу —

Уразила сатану в серце зброя Божа.

Задля нас і звитяга Костянтину слана,

А від нього почата віра православна.

Тим-то різних єресей валяться твердині,

А сини православних квітують донині.

Ясний місяць та зоря в клейноді одному

Разом вміщені; світять падолу земному.

Такий знак символічний дано за герб дому

Плетенецьких, а з ними ніколи нікому

Не зрівнятись у вірі, що Богові мила,

У святості істинній і слова, і діла,

їм за зброю був і є хрест непереможний,

Життя їхнє зразкове сяє сонцем гожим.

Хай же слава цих людей доти не заходить,

доки місяць високо в небі зорі водить.

КОЛЯДА

Православні, день прийшов душу звеселяти —

Нам вшестя Христове скоро зустрічати.

Зволив Бог зійти униз зі свого престолу

Сатану прогнати геть з нашого падолу

Щоб творіння рук його лиха не терпіло,

Він принизив до людей святе своє тіло.

То ж вітати Господа стараймося, браття,

Якомога більше хай з'явиться завзяття.

За те Богу подяка і велика шана,

Що приніс в вшесті нам спасіння бажане.

Уродини нам твої радісно зустріти

Дай же, Боже. Просимо нас благословити.

Касіян Сакович (1578–1647)

Народився в с. Потелич на Львівщині в родині православного священика. Навчався в Замостенській та Краківській академіях. Був дяком у Перемишлі. У 1620р. прийняв чернецтво і став ректором школи Київського богоявленського братства. В 1624 р. переселився до м. Любліна, де був проповідником при місцевому братстві, а в 1625-му перейшов в унію і до 1639 р. завідував Лубенською архімандріею. Помер католицьким священиком у Кракові. Автор полемічних творів та поетичної книги «Вірші на жалісний погріб шляхетного рицаря Петра Конашевича-Сагайдачного», виданої в Києві 1622 р. (Поезії, що подається, переклав В. Крекотень [5])

ІЗ «ВІРШІВ НА ЖАЛІСНИЙ ПОГРІБ ШЛЯХЕТНОГО РИЦАРЯ ПЕТРА КОНАШЕВИЧА-САГАЙДАЧНОГО»

* * *

Коли козацьку мужність королі пізнали,

То рицаря отсього їм за герб признали,

Котрий готовий завжди вітчизні служити,

Життя за її волю своє положити…

Любов великим жалем нам душі покрила,

Коли смерть того мужа від нас оддалила,

Котрого мужність знали геть усі усюди,

Татари, турки навіть і північні люди.

Не раз громив оршаки[6] орд хижих татарських,

Стаючи на дорозі в звитягах рицарських.

Проти полків турецьких умів мужньо стати,

Із силою малою вовків розігнати.

* * *

Хто б хотів достатньо тут справи описати

Конашевича Петра і на світ подати,

Мав би той у грецького поета Гомера

Зичить розуму або ще у Демостена,

Котрі греків своїх честь і воєнну славу

Описали доладу, маючи підставу.

Та нас трудно з ними в тій вправності рівняти,

Ми в науках праць таких не хотіли мати.

Хоч у нас і простий ритм, годі промовчати,

Того мужа гідності станем величати.

А найперше про його рід і виховання

І у молодих літах у школах навчання.

У перемиських краях, на самім Підгір'ї

Народився він і ріс в православній вірі.

Потім у Острог пішов для наук поштивих,

Розквітали котрі там за благочестивих

Тих княжат, котрі й самі науки любили

І маєтностей своїх для шкіл не жаліли,

Аби молодь до наук бралась неліниво,

Церкві нашій і Русі на духовне жниво.

Боже, дай, щоб школи ті далі протривали

І хвалу тобі нехай завжди б помножали.

Конашевич славний, там немалий час живши,

У слов'янському письмі вправності навикши,

Почуваючи в собі здібність воювати,

За пороги поспішив, щоб козакувати.

І між рицарями там, живучи час довгий,

Вміння рицарське довів, ставши під корогви.

Військо гетьманом його за оте обрало,

Турків з ним і татарву мужньо побивало.

В час свого гетьманства взяв місто кримське Кафу,

Що аж сам султан зазнав немалого страху.

Чотирнадцять йому там тисяч люду збив,

Каторги одні спалив, інші потопив.

Із неволі безліч він християн звільнив,

Бог його і воїнство в тім благословив.

За найбільшу рицар в нас має нагороду,

Як з неволі визволя бранців на свободу.

І за те йому гріхи бог всі одпускає,

А по смерті він його в небі поміщає.

Дізнавав не один раз турчин той, поганин,

Його силу і прудкий на війні татарин.

Розповість мултян земля, а також волошин,

Як їх той гетьман своїм рицарством полошив.

Дізнавав інфляндчик теж його війська сили,

Як їх рицарі оті, мов траву, косили…

Тож умінням на війні того досягав,

Що без шкоди для своїх ворога змагав.

А як місто він яке християнське брав,

То лишати в нім церкви в спокої казав.

Гляньте, той гетьман який був благочестивий:

По звитяжстві пам'ятав про свій стан поштивий.

Ні, не скоро вже такий з'явиться на світі,

Щоб і військом, і пером так умів рядити.

А без нього нас беруть напасті і горе —

Палить воєн нас пожар, внутрішні роздори.

Зауважимо отож: воїнів хоробрих

Для держави треба нам і гетьманів добрих.

До гетьмана я свого знову повертаю,

Конашевича Петра, в ньому відзначаю:

Нашу віру він беріг в серці своїм свято

І від ворога її боронив завзято.

З військом він своїм не раз в короля просив,

Аби віру святу лях в нас не колотив,

Обіцяючи йому охітніш служити,

Коли віру нашу він не дасть колотити.

Та ж бо внутрішня війна, чвари ті криваві

Діються поміж людьми у його державі.

Рідну віру кожен з нас буде до загину

Боронити і не дасть завести новину.

Анонімні вірші з рукописних збірників XVII–XVIII сторіч

ХОДИТЬ ДІВЧИНА, ПО ПОКОЮ ХОДИТЬ…

Ходить дівчина, по покою ходить,

Вельми ся тужить по жовніру, як горлиця,

Ще й ручейки ломить, слізойки ронить:

– А хто ж моє серденько з жалю укоїть?

Ой якби хто знав, як же мі нудно,

Що мені з милим говорити трудно.

Ой трудно, трудній же буде,

Коли його довго не буде.

Ми ж бо любились півтора року,

Покіль не знали вороги збоку.

Ой як пізнали, розклеветали,

Бодай од Бога щастя не мали!

ПІСНЯ РУСЬКА

Дівонька тяженько в здихає,

Що свого дружбойка не має.

Краси з личенька іспали, чорні очі заплакали,

Нехай тая нужа, що ходиш недужа, що то за причина?

Чом очі рубойком криєш,

Чом дрібні сльозойки сієш?

Нехай, прошу, буду знати, чого плачеш, в якій страті,

Не туж головойки, знайдем способойки,

Порадимся з собою.

Ой дружбо ж, дружбойку мій любий,

З недолі я плачу, не згуби,

В любість ти-сь ме вправив красну, одказував, що мій власний,

Тепер в дорожойку, в свою сторонойку

Од'їхав мій сподар.

Батьковий і материн синець,

Назвався родом волинець.

Казала-м му, сиротойка: далекая дорожойка,

Забудеш любості, а він по щирості

Обіцявся повернути.

Звіриламся йому була,

Що-м його кріпко любила,

Він те всейко поприймавши і од'їхав, не казавши.

Ні сам не буває, ні знати не дає,

А я, сирота, в тужості.

Не дам я сердейку волі,

Не буде знати недолі,

Бо так уміють любості, хотя й хто прийме і в гості,

За вірного слугу має взамін тугу,

Але треба терпіти.

Два місячейки минули, як мі обіцявся вернути,

Тепер юж більш, ніж годойка, ох лихая пригодойка,

Чом знати не даєш, чом не прибиваєш

До мене, дівойки.

Терплячим в нагородойку

Дає Бог всім за службойку,

Терплю, а Богу молюся, буде він мій, не журюся,

Коли мні з ним жити, буде Бог судити, Бог отим нех радить.

* * *

Жаль серденьку, що тя не видаю,

Вдень і вночі о тобі гадаю.

Да пішов би я вночі, не маю помочі,

Боюся блуду для страшного суду.

Ах, серденько, не лякайся суду,

Коли тебе не побачу, то серденько знуджу.

Серцем засмучуся, з твару[7] а ізмінюся,

Гди ж тя не видаю, тяженько зітхаю.

Ах, серденько, скажи мені правду,

Коли мене не кохаєш, іншу собі знайду.

Чи ж би я казала, коли б не кохала,

Бог того засмутить, хто кому ізмутить.

Ах, серденько, не буду я спати,

Волю ж бо я з диким звіром в пустині мешкати,

А в пустині звірі лютії без міри,

Пташата літають, жалісно співають.

Ах, серденько, ріка розлилася,

Я ж бо зі своїм милесеньким не намешкалася.

Піднесуся к горі, упаду надолі,

Ніж з нелюбом жити, вік свій і скінчити.

* * *

Гей і сам же я не знаю, що так мені нудно,

Тільки-м раз тя, серце, бачив, вимовити трудно.

Гей полюбив, не зблудив, гідна з гідним хороша,

Хоч і страчусь до гроша.

А старатись ревно буду, аби позискати,

Ласку твою, моє серце, знову отримати.

Гей, а за тим, а при тім, чи не буде прилюдна

Твоя мова облудна?

До ніг твоїх упадаю, не одмовляй тому,

Хто приїхав одшукати ласку в твоїм дому,

Гей же, вірному свойому, котрий прагне вік цілий

Завше бути зичливий.

Гей, поїду пораджуся старенької матки,

Гей, чи скаже, чи не скаже тебе, мила, взяти.

– Гей поїдь же, одвідь же, а при тому старайся,

Що мя любиш, признайся.

– Трудно Дунай переплисти, сили не втомивши,

Іще тяжче друга мати, кріпко не любивши.

Гей же, мила, несила зносить клопіт і тугу,

Завше з мислю про друга.

Полюбивши, кожен знає, дасть на теє руки,

Що кохання жодне щире не бува без муки.

Тії муки, розлуки хутко хай проминають,

Серця лиш не вражають.

Воріженькі облуднії мають про нас мови,

А вже ж бо нас обмовили од ніг до голови,

Та не дбаю, кохаю, богу смуток вручаю,

Ласки щиро чекаю.

* * *

– Анно, Аннусенько, панно, гарная Діанно,

Чом ти ізмарніла?

Чом ти ізмарніла і личеньком ізмінилась? Була не такая.

– Тужу і зітхаю, що тя, серце, не видаю

Та й перед очима,

Хоч провідай прийди і зі мною посиди,

Уже мені так марудно,

Сумно мені, милий, нудно

Без тебе, серденько.

– Сідлай, хлопче, свого коня

Да поїдьмо з полудня до твоєї голубки.

Там я її привітаю,

З кониченька не зсідаю:

– Чолом, мила панно!

– Чолом, чолом, моє серце,

Дай же ручку, облюбенче.

Із радості прошу в гості

До покою, поговоримо з тобою

Для ліпшої знайомості.

Ой гуляли, розмовляли, за здоров'я випивали,

За всіх кревних своїх.

– Многая літа, паноньку, многая літа, голубонько,

Зі мною заразом.

– Бувай же здорова, Аннусенько чорноброва,

Я од'їжджаю, поклін оддаю

В далеку дорогу.

Оставайся здорова!

– Чом так скоро від'їжджаєш, мов на лови,

Без мене молодої?

Знати погордився, що зі мною не насидівся,

Чи мене не любиш?

Дай же Боже, нам тоє, аби жили вкупі двоє,

У любій щирості і в Божій всесилості.

* * *

Добре чужую жінку любити,

Що вміє тайну любовну сокрити,

Серце свобідне, для тебе догідне

Без переміни,

Думи спокійні, кохать свобідні

Без одміни.

Мужик напився, спить і не чує,

Що його жінка зі мною жартує.

Каже наливать, повну випивать

В добрій приязні,

Оком моргає, плічком стискає

Без боязні.

На що так красна й хороша родилась,

До зваби легко отож нахилилась.

Годі любити, бо стануть бити,

Коли піймають,

Мужик побачить, києм позначить

І полає.

А коли прийде мужик до хати,

Треба, напевне, вже утікати,

Дубина шумить, за мною гримить,

Мушу пропасти,

Коли б у руки мужу на муки

Мені не впасти!

Ах, біда мені з чужою жоною,

Бо мужик уже гонить за мною.

Ой дубиною сукуватою

По плечах мірить,

Я присягаюсь, в ноги схиляюсь,

Він же не вірить.

Що ж мені бідному тут учиняти,

Вже чужу жінку годі кохати?

Ліпше відстати, власну шукати —

Думати стану.

На чужім гумні без пожитку мні,

Тож перестану.

* * *

Вік мій, життя ціле плачу,

Молодії літа трачу,

Я живу в сльозах нежданих

Од навітів безнастанних.

Думка поїдає,

Надії збавляє,

Невидимий пломінь

Серце розпаляє,

Думать понуждає.

Ах, нещасне життя моє,

Чи ж нині утіха де є?

По тобі, серце, страждаю,

Згубу великую маю,

Де ж її шукати?

Лучче перестати.

А хоч розшукати —

Радості не мати,

Більше б її і не знати.

Всі дні мої повні плачу,

Я сам своє горе бачу,

Гине вік, час пропливає,

А волосся висрібляє.

Годину прогониш,

В роки не догонит,

Думу і печаль

Велику приложит,

Вік так продовжиш.

Течуть думки безконечні,

І жаль протікає сердечний,

Багато беру терпінням,

Важко збагнуть розумінням, —

Печаль все ладнає

І зневольняє,

Печаль превелику

На серце наводить —

І сумнів приходить.

Покажи, щастя, дорогу,

І яви ти милість многу,

Добрий час пора з'явити,

Давній сум нагородити,

Час перестати

Серце терзати;

Хочу веселий

Я час оглядати

І його приймати.

* * *

– Нудно ж мені, що думаю,

Лиху долю проклинаю:

Гей, біда в цілом віку,

Трудно жити чоловіку.

Молодості квіте красний,

Ох чому ж єсь так нещасний?

Літа губиш, серце нудиш,

Не женишся, дурно любиш.

Мати ж моя коби знала,

Нещасно б не годувала;

Воліла ж би-м утопити,

Ніжлі тепер все тужити.

– Сам хороший вік минає,

Ах, нещасний наступає,

Бо як стану над літ сорок,

Не погляне милий оком.

Будуть мене одганяти,

До шпиталю одсилати,

Зо старцями вкупі жити

І милостиню просити.

– Бідна ж моя милостиня!

Ліпша ж любая дівчина:

Обідати, вечеряти,

З нею любо спочивати.

Пійшов би-м я до манастиру,

Але сам собі не вірю:

Гей, там треба много сили,

Щоби біси не скусили.

Треба би ся засклепити,

Щоб дівчину не бачити;

Бо як дівча обачив би-м,

От престола отскочив би-м.

Де ж ся мені обернути,

Де з голови біду збути?

Буду жити, най так буде:

«Терпен спасен», – кажуть люде.

* * *

Ой, як серцю не нудити,

Кого люблю, не видіти;

Кого мисль моя кохає,

Серце во мні умліває.

Великая серцю туга,

Гди не виджу свого друга;

Рада би-м з ним говорити,

Будуть люде нас судити.

Очі видять і не плачуться,

Не встидяться, не встиждуться:

Ах, горе, горе, болізнь моя,

Проливає сльози своя.

Лучче було не знатися,

Ніж, любивши, розстатися;

Лучче було не зчинати,

Ніж, любивши, перестати.

Тече вода по долині,

Широкий лист на калині;

З ким люблюся, обіймуся

І к милому пригорнуся.

І к милому, к миленькому,

К його личку білейкому;

Запрягайте коні в санки,

Поїдемо до коханки.

Приїхали пред ворота,

Вийшла мила краща злота;

Приїхали напред двору,

Вийшла мила для розмови.

– Ой, де жиєш, пробуваєш,

Мене, молоду, забуваєш?

– Ой, я жию край Дунаю,

Тебе, серце, споминаю.

* * *

Широкеє болонейко[8] вода забрала,

Любив же я дівчинойку, вона не знала.

Приспів: Ой, жаль, непомалу,

Любив я тя, дівча, з малу,

Людям не собі.

Ой жаль мені буде,

Коли її візьмуть люде,

Моя не буде.

Любив же я дівчинойку, вона не знала,

Купив я їй панчошейки, вона не брала.

Любив же я дівчинойку, вона не знала,

Купив я їй черевички, вона не брала.

Любив же я дівчинойку, вона не знала,

Купив я їй спідничейку, вона не взяла.

А у полі кирничейка зарубленная,

Ой юж моя дівчинойка замовленная,

А у полі кирничейка замуленая,

Ой юж моя дівчинойка зарученая.

А у полі кирничейка, два журавлі п'ють,

Ой юж мою дівчинойку до шлюбу ведуть.

А у полю кирничейка, два пташейки п'ють,

Ой юж мою дівчинойку до шлюбу ведуть.

Єден веде за ручейку, а другому жаль,

Третьому ся серце крає, що єй та не взяв.

Четвертий стоїть в оконейку, як ружовий квіт,

Заплакавши чорні очка, аж ся змінив світ.

Поставлю я кирничейку на своїм дворі,

Ачей прийде дівчинойка по воду ко мні.

Посаджу я та вишеньку на своїм дворі,

Ачей прийде дівчинойка на вишні ко мні.

ЖОЛИНСЬКА

Чи чувалисьте о такій новині,

Що загублено молодця в Жолині?

За єдну пані, що мужа мала,

Же нерівного собі покохала.

Кохала його без три чверті року,

Взяв він од пана з рушниці по боку.

Став ся Петруньо у пана прохати:

«Рач, мя, панойку, життям дарувати!»

«Зрадив-єсь – пана, покохав-єсь паню,

Впав-єсь мі в руку, яко лис у яму».

«Я її не кохав, сама мя кохала,

По п'ять раз на день по мя посилала,

За шостим разом сама приїхала,

Вірнії слуги спровадили пана».

Взяли, зв'язали і кинули в воду:

На ж тобі, Петруню, за твою уроду.

Кинули в воду у вечір, в суботу,

Вельможная пані дерлася по плоту.

Крикнула потім голосом до неба:

«Милосердний Боже, чого їм ще треба?

Гей, слуги ж мої, слуги вірнейкії,

Будьте ж ви мені тепер приязнейкії.

Та дайте ж знати до матуні єго,

Нехай шукає синойка своего».

Гей сталася там межи людьми рада,

Шукала єго жолинська громада.

Шукали єго через дві неділі,

Нікому того впадку не повіли.

І знайшли його в уманській границі,

Поставили єго в жолинській улиці,

Та дали пані через попа знати,

Чи буде вельможна тіло навиджати?

Гей, взяла на ся жупан синюсейкий,

Завила голову в рубчик тонюсейкий.

Брнула[9] водами, густими лозами,

Обмивала білі личка дрібними сльозами.

Шиту спідничку по пас замечала,

Білії ножейки о камінь шибала.

У суботу без б день дзвонойки грали,

В неділю при службі тіло поховали.

Ні отець, ні мати Петруня ховала,

Сама вельможна червоні сипала.

Та було знати та по першім разі,

Же пані в атласах, а ти у фармазі.[10]

Вельможна пані буде їсти, пити,

А ти, Петруню, будеш в землі гнити.

Пісні та вірші невідомих авторів

ШСНЬ СВІЦЬКАЯ

Дівчинойко, моя голубойко,

Клопочеш ти мою голов ойку!

Як же ся мні да не клопотати:

Ци моя, ци не моя будеш,

Тілько мені серденько смутиш!

Дівчинойко, не горди мною,

Біднесеньким сиротою!

Як ти мною будеш гордіти,

Не буду я до тебе ходити!

Дівчинойко, чим же ти пишна,

Чом ти до мене з вечора не вийшла?

Не знаю, серце, не знаю,

Як я до тебе виходити маю?

Отець, матка на мя нарікають,

Же ся я в тобі, серце, кохаю.

Як я тебе не вижу годину,

Видиться мні, же сама загину,

Як рибі без води трудно,

Так мені без тебе нудно!

Гди би-м я мав орловіє крила,

Літав би-м до тебе, мила.

Упав би-м я на твоїм дворі.

Аби-м тебе обачив воскорі.

Дівчинонько, моя голубонько,

Скажи ж мені усю правдоньку:

Коли любиш – дай же, що маєш,

А коли не любиш – як собі знаєш.

Коли любиш, скажи ж правду,

А коли не любиш – я си іншу знайду!

Коли любиш – люби гаразд.

А коли не любиш – покинь мене зараз!

ШСНЬ СВІЦЬКА

Смутна на серцю хвиля наступає,

Що моя дівчина мене покидає.

Що я чинити тепер, бідний, маю,

Коли милую з очу пострадаю?

А іншой не маю.

Бідна пташина і та пару має,

Поки єй не знайдет, поти єй шукає.

А я, нещасливий, все то уважаю,

Що в своей милості користі не маю,

А іншой не маю.

Риба з рибою і та ся злучає,

Моя слічна дама мене покидає.

Вода з водою із Божого суда

Злучатися мусить для іного труда,

А я терпіти мушу.

І ви, орлята, соколята милі,

Позичте крил полетіти мені.

Нехай лечу в скали, яскині глубокі,

Нехай мої сльози наполнять потоки

При нещасной годині.

Ой, там же мені пребиває жити,

В нещасной долі горькі сльози лити.

Там моя розмова з звірятами буде,

Поки моє серце любві не забуде.

Лучче було не знати.

Гей, будь ласкава, не чинь серцю туги,

Бо я то знаю, що не буде другий

Над мене щирший, богу присягаю,

Нехай я твою давню ласку маю,

Твоїм слугою зостану

ШСНЬ СВІЦЬКА

Вимовити мені трудно, що тя люблю,

Але серцю мому нудно, що тя згублю.

Що тя люблю, як свою душу,

Сам тобі правду да признати мушу.

А ти мене ци не любиш, ци не знаєш,

Що навіки мене згубиш, если знаєш.

Що для тебе, ах мені горе,

Сам втоплюся да в Чорнеє море.

Не завдавай серцю туги, дівчинойко,

Не допускай умирати, голубонько.

Дай мені місце, серце, в себе,

Так мене люби, яко і я тебе.

Бійся Бога, глянь на мене оченьками,

Розвесели серце моє розмовами.

Дай рученьку, нехай бачать люде,

Що дівчинонька та моя буде.

А як же ти моя будеш, будеш знати

І навіки мою щирість пам'ятати.

Дай нам, Боже, вік щасливий,

Просимо в тебе, пане милостивий.

ШСНЬ СВІЦЬКА

Нехай нагородять неба твої труди

І тяжкого серця вздихання,

Которі для мене поносить завсегди

Щирої милості кохання.

Я тобі вірним серцем сприяла,

Поки-м в свободі своей гуляла

І друга вірного не мала.

А тепер, як милость нам руки зв'язала

Через поприсяги, то трудно

Тому, которому вірне слюбовала,

В парі проводити вік любимий.

Не знаю, чим би тобі платити,

Хіба й вдячністю нагородити

За твоє прихильноє кохання?

Нехай за тоє Господь свої дари

Зливає з небес з високості,

Щоби могли по милостной парі

Повіншовати взаємності.

Заки то Божа судила воля,

Чили то ж то моя така доля,

Що тебе моя приязнь минула.

Бо то єсть образа і присягши Богу,

А іншого щиро кохати;

Бо то за тоє на страшнім суді

Треба Богу отвіт дати.

Бог буде судил, як ся справовал,

Би-м за тоє пекла не достал

Навіки вічні.

ПІСНЬ МАНДРОВАНОГО ЛЯХА З ВАРШАВИ

Да йшов ляшок із Варшави,

На нім бути, сукні шарі.

Мам при боку канчука,

Не боюся мужика.

Да йшов ляшок маковиком,

Надибав жінку з чоловіком.

Помагай-бог не дав

І шапочки не здонняв.

Мужик його привітав,

За чуприну вихитав.

От так, ляшку, добре знай,

Помагай-бог давай.

Да пішов ляшок понад Бугом,

Аж там оре мужик плугом.

Ой, став ляшок гадати,

Щоби єму сказати.

Да гадав ляшок до півдня,

Прийшов пішком до плуга.

Бодай здоров, ляшку, був,

Помагай-бог чом забув?

Да подай, хлопче, батога,

Буду вчити ляшка я

Помагай-бог давати

І шапочку знімати.

Да біда ляшка спокусила,

Прийшов ляшок до русина.

Помагай-бог не дав

І шапочки не здонняв.

І той його привітав,

За чуприну вихитав,

Познав русин, що ляшок,

Бо під носом порошок.

Гей, пішов ляшок дорогою,

Надибав білу гусь над водою,

Помагай-бог, біла гусь,

Навчила мене тая Русь,

Леч ось ідет медвідь кусий,

А він мовит, що й то русин,

І зняв шапку хутненько,

Уклонився низенько.

Медвідь мовит: що, лях, грати?

Почав з ляшком жартовати.

Медвідь з ляхом попіграв

І чуприну обідрав.

Поети XVIII сторіччя

Левицький

ПІСНЯ СВІЦЬКА

А хто ж ся на світі без долі уродить,

Тому нігди людська ценсура не шкодить,

Людем-бо і щастя на світі дарує,

А мені і тоє життя одіймує.

Волів би-м не знати, що в себі світ може.

За що мя караєш, ах, мій моцний Боже!

Ей, трудно ся мені на тоє подняти,

Всім моїм ворогам писки згамовати,

Трудно з ворогами, да ніщо чинити,

Прийдеться як камінь в воду утопити.

Встають і близькі сусіди судять,

По дорогах мя неслушні гудять.

Отця на мя і матку завше направляють,

На невинность мою би на мні не дбають.

І що ж я учинив тим ворогам важко?

Скарай їх, о Боже, на душі їх тяжко.

Розкажи ж, о Боже, землі мя пожерти,

Альбо позволь мені всі вороги стерти.

Ци навіки кажеш той біди терпіти,

Що вороги чинять, аж тяжко глядіти.

Ей, бодай вороги тії скаменіли,

Котрії на моє життя ся скупили!

Бодай зуби, очі собі вибрехали,

І як камінь в воду, бодай так пропали.

Григорій

Гей ти, горда дівонько, на що ти дуфаєш:

Ци на вроду, ци на багатство, ци стан пєнкний маєш?

Не вважай на брови, бо не собольові,

Ні на стан статний, бо не бардзо ґречний,

Ні врода хороша.

Розважаєш ти, миленький, гордость мою дармо,

Бо я ходжу смутная, трачу літа марно,

Бо щастя не маю, долю проклинаю:

Кого вірне люблю, того не видаю.

Тужу безпрестанно.

І хоч би я не рада сердечне тужити,

Же не найду іншого, з ким би-м мала жити,

Я тебе кохаю, всегда споминаю,

Ані вдень, ні вночі я спання не маю

Через твою вроду.

Годі мене зводити, і так час немалий,

Більше не буду терпіти через те слави.

Коли мене любиш, не пускай нікому,

Бо я присягаю лиш тобі самому,

Мой милий, сердечно.

О, зрадливоє кохання, що мя ізрадило:

За того мушу пійти, що серцю немило.

Та я із нелюбом літа свої згублю,

Як того обачу, що я його люблю,

То ревне заплачу.

Розступися, земле, нехай пойду в тебе,

Бо я плачу безпрестанно, мой милий, без тебе.

Доле нещасная, що єсь учинила?

Хоч я сяду їсти – вечеря немила.

Мушу перестати.

І то жаль мні не помалу друже мой миленький,

Зриш предивне оченьками, як сокол сивенький.

Завше поглядаю я на твою вроду,

Же сам єсь хороший і пєнкного роду.

Тугу мні заводиш.

І так з жалю тяжкого і з туги немалой

Не знаю, що чинити головоньці своей.

Прийди ко мні вскорі, утіш мя, смутненьку.

Розвесели тугу у моїм серденьку,

Додай ми утіхи.

Юліан Добриловський

(1760–1825)

Народився на Волині. Поет і проповідник. Врав участь у редагуванні почаївського «Богогласника» (1790). Видав переклад «з славенско-рускаго на простий и посполитий языкрускій» книги проповідей «Науки парохіалнія». У 1796р. він прибув до Львова, де був проповідником.

Автор кількох поезій.

ДАЙ ЖЕ, БОЖЕ, ДОБРИЙ ЧАС

Дай же, Боже, добрий час,

Як у людей, так у нас,

І щасливу годину

Розвеселім родину.

Приспів: Ой ну-ну, ой ну-ну,

Розвеселім родину!

Ви, малії пендраки,

Витинайте гопаки,

Ну же живо, ну же ну,

Розвеселім родину.

Ви, дівчата з хлопцями,

Поставайте враз з нами,

В так щасливу годину

Розвеселім родину.

Ви, матері з бабками,

Поставайте враз з нами,

Візьміть дзбанок всердину —

Розвеселіть родину.

А так станьмо всі в коло,

Заспіваймо весело,

Най Бог в кожду годину

Розвеселить родину.

* * *

Днесь пора і той час,

Охочий день для нас,

Всі станьмо в коло,

В тім колі весело,

Заспіваймо враз.

Бог нам той день дав,

Всіх нас ту зібрав;

Але ж просім його,

Щоби нам свойого

Духа даровав.

Од тя просим враз,

Щасливе дай для нас

День той пережити,

В нім ся веселити,

І на каждий час.

Нехай нас вспоможе

Ласка твоя, Боже;

Бо без тебе, Бога,

Ані до порога

Ніхто не може.

В всякой потребі

Дай ласку і в небі

Тебе оглядати,

І враз оддавати

Честь, славу тебі.

Бурлескна поезія

* * *

Любо то я мало що вмію,

А предця, що-м витовк, то і розумію.

Юж би-м я і много до тих час того письма знав,

Коли би ми дяк частенько їсти давав.

Але часом два рази або раз,

І для того ми в серці на дяка ураз.

І так з лиха голова дуріє,

Хоч нерада душа, та говіє,

А через неповольнії пости

Посхли у мені жили і кості.

Правда, часом рад дяк щиро дати,

Тілько біда, же нізвідки взяти!

Бо з віршем з двадцять хат оббігну, мало що достану,

А, прийшовши до школи, ледве дяка в душі живого зостану,

Бо який такий біжить з губою, як з халявою, до горщати,

Аж на остатку ніщо і мені посьорбати.

І так вони у мене з горщаток деруть,

Власне, як пси стерво, і рвуть.

Але коли би Бог дав весни дочекати,

Мушу ся з тими поганцями пожегнати.

А коли ся буду з ними розлучати,

Буду вас, усіх парафіян, на бенкет прохати.

* * *

Христос воскрес, ба, правда, народився!

Не дивуйтеся, панове, що я помилився,

Бо часом чоловіку фрасунок голову сушить,

Розум заворочає, здоров'я мучить!

Спомнив-єм собі, яких-то бід школа приймує,

І хто в ній для науки нендзи коштує!

Бачите, моя чуприна, як круч, вгору встала?

Тьфу, пек, либонь на вітер, бодай пропала!

Ба чомусь ми ся і черево одуло —

Либонь тут празник у когось почуло!

Ой, смійтеся, як хочете, бо вам, виджу, сміх, —

А коли би котрий дав сірячину, хоч як міх!

А хоча й би котрий дав шеляжину

Ачей би собі припрятав хоч на злую сукманину!

Приходять свята альбо юж настали,

Принаймні би-сьте нам хоч по грошу дали!

Такий же бабам підчас шлють і пироги,

А до нашої школи, либонь, не знають дороги!

Ану-но, гди ся вам трафить з пирогами, і нас не забувайте,

А дороги до нашої школи добре ся питайте!

А іще вам щось хотів-єм оповісти до скутку

Тілько ви те майте у своїм розсудку!

Мав-єм шату дорогую, що-м її сім літ латав,

Як же-м прийшов до вашого міста, то-м її подрав.

І мав-єм штани, що-м їх півроку латав,

І так наш пан дяк прибрав та їх у мене украв!

Я, неборак, у штанах добрих хотів піти на вечорниці,

А наш пан дяк, приоздобившися у моїх штанах, пішов до молодиці.

І юж виджу, же межи вами тяжко ся зарятувати,

Хіба мушу в інші краї вандрувати!

Ось дивіться, панове, який на мені кожух!

Власне, як у спасів піст подраний лопух!

Надувся, як доробало, що в нім сидять квочки,

Власне, як в ямі із пір'ям бочки!

Егей, виправа, виправа, власне, як луб!

Тільки що не до строю краяно, власне, як чернечий кублук.

І от з лихом йому – як лізе докупи!

Власне, як руно козяче, коли вкинуть до ступи.

Але потреба би його полатати,

Коли би тільки єдвабу достати!

Бо шкода би його шити нитками, хіба купити валовини?

Офримарчив би-м його межи купцями, не бавивши і години,

І усіх би-м вам на могорич великий запросив;

Хоч би-м цілий лабець з нього пропив,

Не жалував би-м вас пошанувати,

І ведлуг приятельства уконтентувати.

* * *

Христос воскрес, щаслива година!

Благословенная ковбаса і солонина!

А порося до сокола би ся рівняло,

Бо коби крила мало, то би попід небеса літало!

Так-єм того дізнав,

Гди-м печеню, і ковбасу, і порося добре затинав.

І так мя тая ковбаса розібрала,

Аж мя матуся водою одливала

І мовить: «Синку, іще борщику ізварю!»

А по хребту добре києм, по ребру!

Вчорам був пішов тілько під єдно окно співати,

А отой чоловік почав на мене з собаками гукати:

«А улю, люлю, ловіть котюжого сина!

Коби піймати, добра у нього чуприна!»

А я, неборак, широко ногами ступаю,

А іншим нищим неборакам голосом подаю:

«Утікайте подалеку тої хати,

Бо той чоловік псами і києм хоче нас забігати!»

Я кричу, а он мя києм став зогрівати,

Мусив-єм, панове, на дорозі лечи одпочивати.

Ґвалт, ґвалт, люди добрі, рятуйте,

Або мя старою солониною шмаруйте!

Прошу вас, панове, до доктора мя дайте,

Ачей би-м до здоров'я прийшов, каші з молоком присилайте!

* * *

Помагай Бог вам, панове міщане,

І тобі рокови, пане Іване!

А чи знаєш, коли-м до тебе прийшов хліба просити,

А ти мене хотів заправити ячмінь молотити?

А я, теє зрозумівши, і хліба не чекав,

Але-м з хати, як опарений, умикав?

Прибіг-єм під другую хату і там не дали нічого,

Але і там сказали: «Го-го-го! Маю я співака такого!»

Я, бігаючи, аж шалений, би-м голодним не зостав

І ледве-м аж на Хоминім городі дві моркви дістав.

Аби чим-кольвек свій галдун напхав.

А певне, не буду служити,

Бо трудно ся з богом бити,

Коли ся не хоче робити.

Волю я, панове, дівчину якую за себе заживати,

Ачей би і я де міг паном попом зоставати.

Правда, і першая небіжка за мною розкоші заживала,

Завше сьомого дня пастернак з хріном їдала.

Але я її не хотів любити,

Бо не хочувала нічого робити.

Правда, вона не пряха і я не косар, —

Не потреба би присмаки, хоч би і поцвілий сухар.

Привандрував я до міста Козина,

Аж там школа пирогами накривана.

А почав дощ на мене сметяний іти,

А я, неборак, почав рот підкладати.

Аж зараз почав іти і пироговий град,

І тій пригоді барзо був рад.

Там-то, панове, місто снігу бринза, як сніг, з міха ся сиплеть,

А з-межи неї масло плястрами ся ринеть.

Там-то доми з самих сал муровані,

А лоєм, замість вапна, шмаровані,

Книшами, пирогами побиті,

А паляницями зверху накриті.

Двері з полтів, а ковбаси до неї защіпки,

А вмісто колодок – пшеничнії галушки.

Там душа моя прагне, там я іти маю,

Допоможи, Боже, о що я гадаю,

Бо ви, господиньки, на нас не барзо ласкаві.

Не даете нам хліба, ані жадної страви.

Але ви, панове мужеве, ліпший на нас респект майте,

Коли прийде нищий, хліба і страви давайте.

Бо як ви нам старання не будете давати,

То скоро по воскресенію будемо собі деінде місця шукати.

А із'ївши паску,

Не стоїмо о дівочу ласку.

* * *

Гой, гой, подпив-єм собі горілкою нині добре,

Хто мя хоче слухати, повім йому охотне.

Хвала Богу, юж і свята прийшли! Хто їв паску,

А я її не видів, тільки свою Настку

Але то ви хочете, як бачу, всі о тім знати,

Хіба аж вам мушу пальцем показати.

Хвала Богу, тішимося, окрасити яйця наступили,

Але бо ся і дівчатам личенька запалили.

Чи не хтять вони лікаря альбо доктора?

Я правдиве доктор, приїхав-єм з міста Надвірної.

Бретери добрі мію, хто хоче зажити?

Але перше хтіте мя просити.

Правду мушу признати, паска мя минула,

Бо то ж моя Гасенька ноги завернула.

Моя то ж Олена ходила на губи,

Настрашилася лиса, закленула зуби.

І я, панове, о собі страх великий маю,

Коли бік правий на голій землі, а я лівий складаю.

Моя небіжка мати, если знаєте, стара Кулина,

Два рази в рік до церкви ходила.

На різдво і на Великдень варила кашу з хріном,

Пастернак з росолом, з дубовим корінням.

І я часом тієї потрави заживив-єм,

Але ж і голос добрий мав-єм.

О, тепер-то я, панове, охрип, бо-м на горі співав,

Чути мя було по самий Ярослав.

Іще-м ся був гарячої браги напив,

І од того часу голос-єм утратив.

Чи чували-сьте, панове, що я іще вмію?

Як піду до корчми, то голос мію!

А в церкві – не питай, щоби співати.

Чи не волю я помежи пекарки хліба прохати?

І ви теж, панни, ласкаві на мене бувайте,

Паски, перепічки з хріном давайте.

«Христос воскрес», дяки, заспівайте,

А ви, дівчата, за тую вірш писанку дайте.

І ви теж, панни, ласкаві на мене бувайте,

Паски, перепічки, солонини з хріном давайте.

І я теж на вас буду ласку мати,

Де буде музика грати, мушу вам давати знати.

ОЙ, ЯК МЕНЕ МОЯ МАТИ ДАЛА ДО ШКОЛИ

Ой, як мене моя мати дала до школи,

Ой, зазнав я тяжкої неволі:

Казав мені бакаляр говори «аз»,

А як же я не вимовив – гоп в писок раз!

Крикнув же він другий раз: «Говори «буки»,

Іще-м не вимовив – вже-м впав в його руки.

Крикнув потім в третій раз: «Говори «віде»,

Уже ж його рука по чуприні їде.

А як сказав учетверте: «Говори «живіте»!

Тепер його, хлопці, на лавку кладіте!»

Ой, просив я ся і молив я ся;

Ні мені ся випросити, ні ся намолити.

Ах, ти мій учителю, ах, ти мій крілю,

Отпусти мені сей раз, бо уже млію.

Тридцять раз я омлівав і тридцять ожив,

А він щораз лучче руки доложив.

Пішов я додому та й татові скажу:

«Так мене учитель збив, що я ледве ляжу!»

Іще-м собі гіршого лиха набавив,

Що учитель не добив, то отець доправив.

Побіг же я до мами та й і до сусіда,

Куди ся не оберну – всюди мені біда:

Матір мене коцюбою, сусід – цибухом,

Аж мені набігла грушка за ухом.

Пішов я до корчми позбути туги

Лигнув-єм горівки кубок і другий.

Мислю си: «Горівка моя потіха,

Як вип'ю з квартину – позбудусь лиха».

Випив я квартину, прийшов додому,

Аж ліпше було серцю мойому

Від кварти горівки, доброї сивухи

Станув ми світ, як банька, а люди, як мухи.

Описи Львова і Львівщини

Ян Альнпек (? – 1636)

Купець, аптекар, львівський міщанин, багатолітній лавник, райця та бургомістр Львова. Народився у Львові. Вчився на аптекаря за кордоном, у 1582–1586 pp. перебував у Вроцлаві, навчався в Падуї. Під час навчання Альнпек отримав пропозицію зробити опис Львова для німецького видання про найвизначніші міста світу. У 1597-му Альнпек після навчання повернувся до Львова і потрапив до в'язниці через майнові проблеми. З 1602р. Альнпек боровся разом із львівськими міщанами проти узурпації влади патриціатом, за що двічі зазнавав ув'язнення і був за образу магістрату позбавлений громадянства Львова, яке йому повернув король у 1607р.

Під час пошесті у 1623 р. Альнпек втратив дружину і доньку. При другій епідемії 1625 р. Альнпека було призначено бургомістром. Крім «Топографії міста Львова» (1616), Альнпек є автором мемуарів про виступи львівських міщан проти міського патриціату, опису епідемії 1623 р. та інших записок.

Перекладено з латинської.

Опис міста Львова

Це місто має найкращі каменоломні в порівнянні з іншими містами Польщі, чотири цегельні, багато печей для виробництва вапна, а також велику кількість дерева, придатного для будівництва. У навколишніх горах є також поклади гіпсу і гарного прозорого алебастру, якого мало де можна знайти. Місто має архітекторів і найдосвідченіших будівничих – поляків, німців, італійців, і в кожній професії настільки чудових майстрів, що ніде в Польщі не можна б краще озброїти військо, як тут…

Ринок служить як для справ громадських, де вирішуються адміністративні питання і суперечки, так і для купецьких, де виставляються на продаж всі потрібні товари. Він становить велику квадратну площу, оточену чудовими високими мурованими кам'яницями; у східній стороні ринку височить вишуканий будинок архиепископа. Можна побачити натовп купців усіх народів, які напливають до цього міста майже з цілої Европи і Азії, найбільше греків, турків, вірмен, татар, волохів, угорців, німців та італійців. Тут розбещений натовп бездіяльних гебреїв – вигнанців цілого світу, – тут – майже їх «земля обітована». Саме вони, спокійно дрімаючи на міських бруках, заробляють своєю запобігливістю більше, ніж інші купці… Хоч внаслідок сусідніх воєн Львів, як торговельний центр, дуже підупав, однак сюди продовжують приїжджати купці з Туреччини, переважно греки, які перебувають під пильним наглядом присяжного міського товмача, щоб запобігти обдурюванням. Щороку вони продають приблизно 500 бочок малмазії. Це місто в достатній кількості постачає цілому польському королівству різні шовкові тканини, килими і пахуче коріння. У Львові також є воскобійні, які зайвий віск постачають німцям, італійцям та Іспанії. Восени солять тут також варті похвали щупаки, які можна порівняти з тими, які колись ловили між двома мостами у Тибрі і дуже їх цінили римляни. Навколо є багато великих ставків, де ловлять коропів, піскурів та окунів; вони смачні і дешеві. Привозять сюди угорські і молдавські вина, але вони дуже дорогі, тому населення п'є переважно солодкий мед, заправлений хмелем, і пиво – напої не тільки смачні, але й корисні для здоров'я. Є у Львові також міделиварня, де відливають військову зброю. Є великий арсенал, заповнений всякого роду військовою зброєю. У громадському шпихлірі зберігається такий великий запас зерна, що його вистачить на довгі роки. Місто це має друкарню і папірню і все, що тільки потрібно для людського упожитку; до того ж тут незрівнянно низькі ціни на продукти, що притягає до міста велику кількість людей різних національностей і професій, а одночасно запроваджує також різноманітні пустощі і розваги.

Місто має дві брами: краківську, звернену на північ, і галицьку – на південь; стільки ж є передмість, де збудовано приблизно 1500 будинків, які магістрат наказав будувати з цегли, щоб у випадку нападу неприятелів могли бути легко знесені. На тих передмістях височить багато римо-католицьких і грецьких храмів. Місто огинає річка, яку звичайно називають «Полтва» і яка випливає з малого джерела біля цегельні Гольдберга (на Кульпаркові). Вона перепливає попід мури міста, від півдня до півночі, далі тече між горами, через гаї і долини і, круто повертаючи, широким розливом впадає до ріки Буг під містом Буськом. У місті є сади, повні різних і розкішних фруктових дерев, декілька виноградників, які постачають ледве 100 бочок терпкого вина, багато пасік і родючі поля…

Юст Юль (1664–1715)

Юст Юль – данський посол у Москови при Петрові Першому.

Лемберґ

Місто оточене великим високим валом: стіною ж – невеликою, старовинною, з вежами – укріплена тільки внутрішня його частина. Саме місто прекрасніше за усі інші міста подібного розміру. Тут багато красивих палаців: майже усі будинки п'ятиповерхові, з великими колонами з кубічних каменів і прикрашені прекрасними статуями; вікна забезпечені залізними віконницями або ґратами. Особливою пишністю вирізняється будівля Єзуїтської колегії з церквою. Кажуть, ніби король шведський, якому при взятті і розграбуванні Лемберґа дісталася найбагатша здобич, сказав, що в усій його державі нема стільки золота і срібла, скільки він знайшов в одному цьому місті. Шведи узяли між іншим золоті і срібні прикраси з усіх церков і монастирів і всюди чинили насильство; втім, після штурму життя людей щадили. Чоловіки в Лемберзі носять польське вбрання, жінки французьке. А загалом у місцевих жінках нічого польського непомітно. У Лемберзі є замок на дуже високій горі, яка височить над найвищими церковними шпіцами, оточений стінами і вежами і може обстрілювати усі міські вулиці.

Цікаво, що львів'яни симпатизують більше шведам, ніж московитам. Шведи з'явилися сюди як вороги і узяли з поляків великі побори, але отримавши, що хотіли, дозволили їм володіти іншим їхмайном спокійно, в безпеці, як у наймирніші часи. Навпаки, московити з'явилися як друзі, проте теж зажадали з поляків податків, а тепер, отримавши їх, все-таки, як і раніше, грабують, крадуть, відкрито чинять усілякі насильства, забирають усе із зайнятих ними будинків; без всякої совісті навіть під час посту, коли не можуть їсти м'яса, вбивають худобу тільки для того, щоб продати шкуру, а тушу кидають собакам і виробляють багато інших безчинств.

Ян Томаш Юзефович

(1663–1729)

Народився у родині багатого міщанина у Львові. Його предки були видатними постатями в історії Львова.

Вихованець і викладач Ягеллонського університету в Кракові, канонікримо-католицької капітули у Львові. Автор латинської хроніки «Зауваження про життя львівських архиєпископів», яка містить відомості про події в Україні, зокрема у Львові.

У 1704 p., після захоплення Львова Карлом XII, Юзефович небезуспішно виконував дипломатичну і посередницьку місії. Уривки з хроніки перекладені з польської і опрацьовані укладачем.

Образа дзвону

Під 1659 роком Томаш Юзефович записав таку історію.

Якось польська перекупка, почувши, як дзвонить великий дзвін Успенської церкви, якого в народі називали Кирило, сказала українській перекупці:

– О, як же грубо звучить ваш Серило!

Українка сприйняла те, як вона обізвала її дзвін, за особисту образу і собі збештала польку, вигукнувши:

– Якщо наш дзвін Серило, то ваш кафедральний Гаврило!

Слово по слові перекупки добряче пересварилися і врешті-решт постали перед судом.

Суддею на той час був консул Варфоломій Зиморович, який, вислухавши сварку обох жінок, видав такий вирок, звертаючись до польки:

– Слухай, жінко, щоб ти ніколи не важилася давати такого легковажного назвиська такому великому дзвонові, а під карою штрафу завше додавай титул «Пан Серило дзвонить!»

Почувши цей вирок, полька розсміялася, а українка втішилася так, мовби виграла справу.

Навіть духи покійних єпископів молилися за Львів

Вже кілька місяців 1648 року Львів жив у тривозі й чеканні облоги. А одного теплого вересневого дня примчали до Львова на змилених конях обшарпані, в пилюзі вояки, розбиті під Пилявцями. Незабаром за ними з'явилися й біженці. Місто наповнилося жіночим плачем, жидівським лементом і галасом збіглих вояків.

Усі церкви стояли відкриті навстіж денно і нощно, священики на зміну правили служби Господні. Побожні міщани цілі ночі проводили у молитвах, а коли з першими променями сонця втомлені шукали спочинку, то місце поснулих людей займали духи.

Якогось ранку на останній сходинці великого вівтаря у катедрі люди побачили трьох єпископів у святих плащах та шапках-інфулах на головах. Єпископи правили службу і просили Господа відвернути від міста лихо. А коли кількоро міщан захотіли зблизька придивитися до них, святі отці враз позникали.

А іншого дня на світанку з'явився в катедрі львівський єпископ Гроховський, що вмер був чотири роки тому, і теж усі бачили, як він молився за Львів.

Петро Алабін

(1824–1896)

У книзі «Чотири війни. Похідні записки» (1888) з великою симпатією описує галичан, яких він побачив, беручи участь в поході російської армії, що йшла придушувати революцію в Угорщині. П. Алабін згодом став відомим російським державним і громадським діячем, військовим письменником і журналістом.

Переклав укладач.

Галіція

1 травня 1849 р. через Волочиську митницю ми вступили в Австрію.

Багато хто з нас сподівався зустріти тут безліч предметів, які своїми різкими особливостями приємно урізноманітнили б наше трудове життя. Але край, через який ми йшли, був мовби продовженням Поділля і цілковито на нього схожим. Ті ж красиві краєвиди, ті ж плодоносні долини, грайливо прорізані відрогами Карпатського хребта і струмками, що мальовничо звиваються квітучими галявинами, вкритими надзвичайно буйною рослинністю і облямованими густими хащами кущів або перелісками різноманітних листяних дерев. І тут ті ж хати, що яскраво виблискують своєю білизною в тіні густих садів черешень і слив, що й у нас, на Поділлі; той же одяг чоловіків і жінок; та ж мова, традиції, звичаї, що й у подільського простолюду; те ж уніатське віросповідання, якого були змушені дотримуватися і жителі Поділля до незабутньої пори возз'єднання їх з нашою церквою.

Жителі міст, містечок, сіл збігалися натовпами дивитися на нас. Що глибше проникали ми в Галіцію, то привітніше зустрічали нас не лише селяни, але й інтелігенція. Офіцерів у Галіції оточували такою увагою, що ця привітна гостинність ставала іноді нам тягарем. Міщани один поперед одного просили нас до себе на квартиру, – явище, до якого нас зовсім не привчили походи по вітчизняних містах; у менш-більш заможного хазяїна офіцер знаходив приготовану для нього найкращу кімнату, свіжу воду, зручне ліжко, каву, закуску, а за чаєм товариство порядних людей, миле і, нерідко, дуже добірне.

Цей край густо населений і земля чудово оброблена, чим, по суті, вона і відрізняється від сусідньої подільської землі. На значному просторі не бачиш клаптика землі, на якому не було б слідів праці і зусиль людини; втім, за помірну навіть працю, тут природа, звичайно, і винагороджує сторицею. Край благословенний, схожий на найкращі куточки нашого Поділля і України, тільки в поліпшеному вигляді.

Дорогою на Лемберґ ми ночували в м. Єзерно (Озерна), в якому колись був оборонний замок, і минувши кілька гарненьких сіл, вступили в повітове місто Злочів, дуже живописне і чистеньке. Не доходячи міста, праворуч від дороги, посеред напівзруйнованих земляних укріплень, височіє древній замок Яна Собєського, якого він збудував за допомогою полонених турок і татар.

У Злочеві нас зустріли дуже гостинно: його люб'язні жителі навперебій прагнули передбачити найменше наше бажання. На чужій стороні дуже приємна подібна увага; приємно хоч на кілька годин поміняти бівуак на затишну вітальню, сиру землю на м'яку канапу і грубу балачку своїх товаришів на жваву бесіду вишуканого товариства.

Наступний нічліг ми мали у поважного ксьондза села Винники і здивувалися, як славно живуть в близькому сусідстві з нами духовні особи. У господаря поєдналося усе, що тільки можна забажати на сільському обійсті: дивовижний сад, наповнений квітами і фруктовими деревами; комфортабельне помешкання з вітальнею – в оранжереї; велика бібліотека; картини неабияких майстрів на стінах. Мати і сестри ксьондза служили прекрасним доповненням хатнього затишку нашого хазяїна.

Але якою б приємною не була розмова в благовонній оранжереї, все ж ми змушені були проміняти її на похідного коня і того дня проминули так звану Печенізьку могилу насипану як розповідають, на місці битви печенігів з нашими предками.

Нарешті, пройшовши ще досить великий простір по мальовничій місцевості, ми піднялися на узвишшя, з якого в долині на мальовничих пагорбах побачили Лемберґ в усій його красі.

Натовпи народу оточували нас увесь час, поки ми відпочивали, чекаючи наказу вступити в місто. За увесь час перебування у Лемберзі не виникло з боку жителів жодної скарги на солдатів. Що стосується офіцерів, то їм відвели квартири в найкращих будинках, де хазяї прийняли їх у свої сімейства, запропонувавши їм окремі кімнати, прекрасний стіл, готовий екіпаж для оглядин міста, словом – гостинність цілком слов'янська.

Ми обійшли Лемберґ у всіх напрямках і дійшли висновку, що коли не за обширем, то за витонченою своєю зовнішністю, за надзвичайно різноманітною архітектурою – то новітньою європейською, то середньовічною готичною, – за величиною прекрасно обставлених площ, за шириною вулиць і тротуарів; за великою кількістю садів і взагалі за переважаючими тут чистотою і порядком, він може бути зарахований до найкращих європейських міст.

Вражала будівля Оссолінського з картинною галереєю і чудовою бібліотекою, основу якої поклав імператор Йосип II, подарувавши Львову одну з Віденських публічних бібліотек, зауваживши при цьому, що для віденців забагато і однієї бібліотеки, бо вони не люблять читати!

Заможні крамниці Лемберґа займають велику частину нижніх поверхів будинків на кращих вулицях міста і головній площі. Товари в крамницях виставлені з великим смаком. Тут усе можна знайти найрозкішніше, наймодніше, найвитонченіше, але, зрозуміло, усе це предмети нам недоступні, оскільки з нашою появою торговці швиденько підняли ціни. Місцеві жителі дивувалися, звідки росіяни беруть стільки грошей, щоб за усе платити утридорога, – а ми дивувалися у свою чергу: як у цих освічених європейців вистачає совісті за те, що ми принесли їм мир і тверду надію на відновлення в країні спокою і порядку, оббирати нас! Але нам слід було пам'ятати, що тут уся торгівля в руках жидів, для яких ми представляємо собою тільки щасливу нагоду зробити добрий гешефт!

У найкращому ресторані міста ми за відносно високу ціну знайшли не надто вишуканий обід і за дві пляшки поганої мадери заплатили півімперіал.

Ресторан заповнювали лемберґські міщани й австрійські офіцери. Одні з відвідувачів грали в доміно, в карти, на більярді, – інші, слухаючи непоганий жидівський оркестр, попивали прекрасне пиво з чудових високих склянок і поганеньке австрійське вино, яке подали у маленьких пляшках.

У театрі, в якому кращі актори Лемберґа немилосердно спотворювали Шіллерових розбійників, глядачі сиділи в капелюхах; але коли ми, увійшовши до партеру, скинули каски, публіка, хоч, мабуть, і здивувалася, узяла з нас приклад і оголила голови. Таким чином Лемберґський театр завдяки нам уперше побачив парики і лисини своїх відвідувачів!..

А далі ми попрямували на Самбір, проминувши гарненьке містечко Добромиль, де на нас дивилися, як на диво, бо ми були першими з росіян, що тут з'явилися. Але, натомившись дорогою, ми навіть не оглянули тут старовинну солеварню, що стоїть над глибоким джерелом солоної води, і усе, що бачили в Добромилі, то це костьол, заснований 1513 p., з портретом будівничого на стіні. Праворуч від Добромиля між горами на високій скелі вимальовуються величезні руїни древнього замку згаслого нині роду Гербуртів, які колись володіли і цим містом, і околицею. Цей замок, що викликає нині своїми руїнами якусь романтичну привабливість усієї околиці, прославився тим, що витримав сильні облоги шведів і трансільванців.

За верст 15 перед Самбором ми побачили збоку від дороги містечко Старе Місто. Кажуть, що тут і був спочатку Самбір, заснований в прадавні часи руським князем, і що тільки згодом якийсь польський король, полюючи в лісових околицях древнього Самбора, убив оленя на місці нинішнього Самбора і в пам'ять цієї події заклав місто, давши йому в герб поціленого стрілою оленя. Герб збережений Самбором досі. Насправді Самбір перенесений на його справжнє місце в 1241 р. після пожежі, яка знищила первісне місто. Польські літописці – великі вигадники, пишуть, що Самбір заснований у IV ст. якимись саборами.

Верст за п'ять, не доходячи міста, нас стали зустрічати натовпи самбірчан, кількість яких збільшувалася з кожним нашим кроком, і разом з нами посувалися до міста, навіть заважаючи рухатися нашій колоні.

Самбір невелике, але красиве містечко. Шкода тільки, що Дністер протікає не під самим містом, а верстах в трьох від нього; річка ця хоча ще дуже вузька і мілководна тут, але все-таки прикрашала б місто і додавала б йому багато зручностей.

Міська площа, що лежить під моїми вікнами, – найкращий закуток міста, – квадратна, обставлена прекрасними дво– і триповерховими каменицями, чиста, гладко вимощена. Посеред площі – міська ратуша легкої і витонченої архітектури; вулиці впадають в площу вузькі, як в усіх старовинних західних містах, але прямі і чисті.

Самбір, можна сказати, колиска щастя Дмитрія Самозванця. Тут уперше визнали його царевичем; тут він закохався в Марину Мнішек; тут він уклав відомий контракт з її батьком, тут вона названа його нареченою і звідси поїхала в Москву; тут в ім'я Дмитрія зібралися польські полки і звідси вони рушили захоплювати для Самозванця Московський престол. Самбір ще відомий в історії поразкою під його стінами: шведів (1656), трансільванців (1657) і турок (1672), нарешті ще тим, що жиди, які раніше, як і тепер, тримали в Польщі усю торгівлю в своїх руках, були позбавлені до 1732 р. права торгувати в Самборі!

Ми прожили в Самборі недовго, але весело, і я упевнений, що самбірчани довго з любов'ю згадуватимуть нас за пожвавлення їхнього міста, за різноманітність, яку внесли ми в їхнє тихе життя. Так, щовечора ми імпровізували велике гуляння на міській площі, де незалежно від музики, яка лунала, щовечора влаштовували «зорю з церемонією».

Наші гарні стосунки з самбірчанами спонукали їх дати бал в нашу честь. Ми усі були запрошені на цей бенкет. Бал вийшов на славу: він вирізнявся багатолюдністю, витонченістю і водночас простотою костюмів, безліччю гарненьких жінок, щедрим почастунком і повною невимушеністю, яка викликала непідробні веселощі.

У один з останніх днів нашого перебування в Самборі ми були свідками, і деяким чином, навіть учасниками, католицької, церковної, народної урочистості – свято Божого тіла.

В цей день на чотирьох кутах головної площі влаштували вівтарі, прикрасивши їх квітами, іконами, зеленню, барвистими тканинами, корогвами, статуями святих і картинами духовного змісту. Після літургії з католицького собору потягнулася процесія. Попереду йшли довгою низкою діти, попарно, підібрані за зростом, найменші попереду; за ними потягнулися півчі й інші служителі усіх міських церков, далі в блискучому одязі усі священики міста і його околиць, вони несли парчевий балдахін, прикрашений золотими шнурами, китицями, позументами і страусиним пір'ям, – під яким йшов старий ксьондз зі святими дарами. Услід за цим священиком йшла наша полкова музика; потім загін австрійських солдатів і великі натовпи народу, вирядженого в найстрокатіші і найяскравіші костюми. Під час ходу наша музика грала безупинно різні духовні п'єси.

Але найоригінальнішим було те, що в найурочистіший момент церемонії, коли ксьондз, зупинившись перед вівтарем, возніс догори дароносицю з дарами і благословив тілом Господнім народ, який вклякнув, причому австрійські солдати віддали честь святим дарам триразовим рушничним залпом, наші музиканти грянули «Боже Царя храни»!

Після закінчення процесії народ тріумфував протягом усього дня. Натовпи жінок і дівчат, у квітах і яскравому вбранні, ходили строкатими вервечками по місту, притягаючи своїми тужливими піснями кавалерів, які пригощали їх дешевими ласощами. Отут таки можна було надивитися на красунь! У Самборі багато красивих жінок, але в селах їх ще більше, а до дня «Божого тіла» зібралися тут жителі з усіх околиць, ніби навмисно влаштувавши для нас виставку красунь. Та й те сказати, якби нам довелося постояти в Самборі довше, то немало наших опинилися б у вічному полоні самбірчанок; але сурма вже гриміла вдалині; її чарівливі звуки вже почали долинати до нас, заглушаючи солодкі пісні галичанок.

Володимир Броневський

(1782–1835)

Публіцист, мемуарист. Був військовим моряком, командував дрібними кораблями Чорноморського флоту. Видав «Подорож з Трієста до Санкт-Петербурга в 1810 р.» (1828). Цікавий також його «Огляд Південного берега Тавриди в 1815», де описана історія та етнографія Криму. (Наведений уривок переклав укладач.)

Подорож з Трієста до Санкт-Петербурга

Лемберґ, 30 травня. При вступі в Галіцію, мене усе тішило: схожість жителів з нашими малоросіянами вражаюча: їхні свити і шапки такі самі, які носять у нас в Україні, говорять же так виразно, що я, не будучи малоросіянином, усе міг розуміти без труднощів; і сама природа здавалася мені чарівнішою і щедрішою, ніж бачив я її учора.

Проходячи повз Уніатську церкву і почувши спів, зайшов помолитися. Служба йшла на слов'янській мові, і я не помітив жодної відмінності від нашої служби, окрім того, що на актенії згадують Папу. Священики ходять без бороди, стрижені, і в такому ж вбранні, як католицькі приходські ксьондзи. І церковне облачения уніатських попів таке саме, як у наших.

В міру того, як, минаючи довге передмістя, я наближався до Лемберґа, предмети швидко змінювалися, цікавість зростала, стукіт, гамір наростали; і раптом від сільської тиші, від скромних дерев'яних будиночків я перенісся, наче завдяки чарам, в галасливий, багатолюдний натовп, і перед жадібними моїми поглядами виросла громада будівель – одні кращі, прекрасніші за інші. Прекрасні коні, прекрасні екіпажі, багаті крамниці, кваплива хода людей, чисті тротуари, широкий бульвар, милі веселі обличчя, строкатість і смак дамських нарядів, дивували мене поперемінно і утворювали дивну протилежність з довгими каптанами, конфедератками, червоними або жовтими чобітьми польських чепурунів, і особливо з бідною зовнішністю черні, що тіснилася на вулиці. Я заздалегідь знав, що дорогою від Трієста до Петербурга нам зустрінуться тільки два великі міста, Буда і Лемберґ; але ніяк не уявляв, щоб цей останній був такий багатолюдний, такий багатий. Завтра Трійця, і з завтрашнього ж дня почнуться контракти, на які з'їхалося безліч купців та шляхти, щоб укласти різного роду родинні й торговельні угоди.

Лемберґ схожий на маленьку столицю, в якій чого забажаєш, те й просиш. Крамниці наповнені усілякими товарами, обабіч вулиці видно золочені і розписані вивіски, що рекламують різного роду мануфактуру й ремесла. Скрізь повно народу, всюди по гладкій бруківці котяться багаті екіпажі, і польські улани у святкових мундирах скачуть на гордих конях; самотні красуні снують по тротуарах або, сидячи біля чистого вікна, ваблять і запрошують прихильною усмішкою. Розкіш і розпуста йдуть пліч-о-пліч. Поляки люблять забави майже настільки ж, якщо не більше, ніж італійці. Будучи неробами усе життя і заможними без зусиль, вони не знають, як убити час. Тут є гарний театр, а бали і вечоринки майже щодня то у генерал-губернатора, то у інших знатних панів. Академічна бібліотека містить сто тисяч книг.

Вулиці добре вимощені, розташовані правильно і перетинаються трьома великими площами; будинки в три і чотири поверхи; кращі з них оточують площі, прикрашені трьома величезними церквами, спорудженими посередині. Я заходив у найдавнішу, побудовану королем Іоанном Собеським. Це готична будівля дуже добре збережена. Склепіння її високі, церква не надто велика, але в ній стільки прикрас, стільки чудасій, що саме ця відсутність смакуй безлад здавалися мені кращим достоїнством цього пам'ятника хороброго визволителя Відня.

У центрі міста збудована висока чотирикутна вежа, на якій щогодини сурмлять і сповіщають, що в місті усе спокійно. Я піднявся на неї, але нічого особливого не помітив, окрім дахів, що займають великий простір. З усіх будівель понад усі інші сподобалася мені головна гауптвахта, оточена іонічною колонадою, на якій легко лежить важкий карниз, багато і зі смаком прикрашений військовими гарматами і прапорами.

Лемберґ гарний, але не може похвалитися вдалим розташуванням, він розкинувся в ямі поміж двох пологостей, так що і під'їжджаючи, побачиш місто не раніше, як опинишся вже на його передмісті. Лемберґу ще бракує судноплавної річки; Полтва, що його зрошує, не годиться для міста з 50 000 жителів, які займаються значною торгівлею. Французи, за прикладом древніх греків, перейменували його на Леополь.

У Трійцю стало ще тісніше на вулицях, ще галасливіше, і коли я йшов на обідню, то вже зустрів багатьох напідпитку, а багато й таких, що валялися. Це давно не бачене мною явище нагадало, що рухаюся на північ у і що з усіх тварин людину можна вважати за найупертішу, бо всупереч природі упивається найдужче там, де земля не родить винограду.

По обіді я вирушив до міського парку подивитися, як стріляють у ціль. Там знайшов я численне товариство, музика гриміла, відлуння повторювало постріли. Міська міліція або інакше цивільна варта щонеділі, промарширувавши з прапором і музикою по головних вулицях, приходить сюди для стрільби в ціль.

Хто поцілить в яблуко, того називають Царем стрільців і вдягають йому на шию золотого півня на ланцюжку, а окрім почастунку вручають йому невелику нагороду. Я увійшов до галереї, з якої стріляли в щит, але що з тридцяти пострілів жоден не поцілив, то знудьгував і подався в інший парк, прозваний Єзуїтським.

Парк прекрасний, і ще прекрасніший тому, що тут прогулюється найкраща публіка. Обійшовши усе, я не знав, чим милуватися: прекрасними кущами чи красою квітників, оксамитовими лужками чи розфарбованими будиночками, що миготіли серед свіжої зелені. У одному з будиночків була чудово умебльована ресторація, в інших – кав'ярні і галантерейні крамниці. З підвищення і з фігурної альтанки видно найкращі міські будівлі і чути віддалений гомін людей, що веселяться, перестук карет і бричок, які під'їжджають до воріт саду. Звикнувши до постійних німецьких мод, я був приємно здивований різноманітністю, багатством і смаком вбрання тутешніх пань, а ще більше тим, що між ними дуже багато красунь з блакитними, млосними очима; одне мені не сподобалося, що рум'яна занадто грубо накладені на нерівні місця і приховують у молодих дівчат надто багато природних принад. Втім такий обман дозволений, бо дуже приємно бачити у всіх однаково свіжі обличчя. Я давно чув про люб'язності польок, яких багато хто називає північними француженками, але тут застав щось геть відмінне. Одна за однією скромно і тихо йшли вони розміреними кроками і на питання кавалерів відповідали, потупивши очі і ледь розтуляючи рожеві вуста, і жодна прекрасна голівка не ворухнеться, щоб зиркнути набік.

Сонце сіло, і на усіх доріжках стало так тісно, що довелося проштовхуватися. Голова у мене закрутилася. Мені набридло блукати назад і вперед, безупинно остерігаючись, щоб не заплутатися у вуалях або стрічках.

У сутінках я перейшов на бульвар, що розкинувся на зруйнованому валу посеред міста, і тут такий самий натовп, навіть ще більша тіснява, але скоро стали усі роз'їжджатися по балах і в театр. Німфи веселощів, досі непримітні, зосталися в перших рядах. Проходячи, вони кланялися, зітхали, сміялися, і відводячи за собою кавалерів, бажали подругам, які залишалися, доброї ночі.

Лемберґ, 3-го травня. У Духів день я обідав у руській корчмі, найкращій в усьому місті. Не дарма дали їй цю назву: серед гостей було чимало наших офіцерів. Одному з товаришів моїх геть не до речі спало на думку запитати у польського офіцера, у французькій службі, притому ще російського підданого, запитати: кого поляки краще люблять: росіян чи австрійців? Звичайно, російських, відповідав поляк, тому що із ста одного можна полюбити, а австрійців і з тисячі жодного не знайдеш.

Ввечері, не знаючи як провести час, пішов в театр; при вході подаю п'ять гульденів, замість квитка отримую дві лотерейні карти, і захоплений натовпом, що тіснився в коридорі, сідаю в партері на лавку. Скоро театр наповнився, і жодної ложі не залишилося порожньою. Жадність до виграшу множила нетерпіння глядачів, між якими помітив я більше застареньких і взагалі більше літніх, ніж молодих жінок.

При першому русі смичка в оркестрі шум, стукотня і розмови почали зменшуватися; коли ж завісу підняли, усі раптом замовкли, і наступила урочиста тиша. Посеред сцени стояв великий стіл з колесом; по обидві сторони його дві чорні дошки. Замість акторів виступили Магістратські або які інші цивільні чиновники у супроводі поліцейського офіцера. Навкруги розставили вартових; старший з чиновників поклав пук асигнацій на стіл, наказав прочитати, скільки зібрано грошей і які призначаються виграші. Найбільший з них в 500 гульденів; але мене запевнили, що можна п'ятьма флоринами придбати до п'яти тисяч. Чиновників зустріли оплесками; вони скромно і важливо вклонилися, і усе знову затихнуло. Після прочитання звіту визнали номери, змішали в урні і поклали їх в порожнечу колеса. При кожному зверненні випадав номер, який повторювали кілька разів і виставляли його чіткими цифрами на дошці. По мірі, як дошка списувалася номерами, що вийшли, увага збільшувалася; потім, коли почали скрикувати то тонкими, то басистими голосами: Амбо! терну! катерна! потрібно було подивитися на обличчя тих, що втрачали надію до виграшу. Ледве вимовили смертоносне для багатьох: куля моя! – я залишив театр, радіючи, що, наближаючись до своєї межі, ніколи не витрачатиму час на лотерею; бо крім того що не знаходжу в тому ніякого задоволення, для мене зовсім не забавно бачити порочну пристрасть, явно і без сорому що виявляється.

Марно, проте ж я так розсердився; лотереї усіма майже європейськими урядами прийняті і складають важливу галузь фінансової системи, доставляючи казні щорічний дохід.

Ярмарок почався на Трійцю, а разом з ним і контракти; крамниці відчинені, скрізь сяють продукти смаку і розкоші, ваблячи очі, прості ж твори природи, якими завалені магазини, ледве звертають на себе увагу. Такої моторності, такої кількості мішків із золотом і бочок зі сріблом мені не доводилося бачити ніде. Опівдні ми вирушили на біржу, де купувалися і продавалися товари позаочі, і здійснювалися акти різного роду за умовами. Там у великих залах для мене було найцікавішим і найприкрішим бачити, як чепуристий ставний ясновельможний увивався, лестив і принижено кланявся до землі перед розпатланим євреєм, який гонорово вимагав погасити вексель у сумі двісті тисяч злотих.

Поляки тільки платять або позичають, усе золото, усі оборудки, усе багатство Лемберґа в руках десяти тисяч жидів, які своєю зовнішністю скидаються на жебраків, трохи не сказав – шахраїв.

Покидаючи Леополь і піднявшись на висоти, які оточують його, я зупинився на хвилину, щоб оглянути польові укріплення, збудовані минулого року і уже наполовину зруйновані. Звідси місто має найкращий вигляд, зате всередині його немає місця, звідки б можна було бачити що іще, окрім безладної купи будов. Роззирнувшись довкола, я відразу помітив, що для захисту Леополя потрібно багато війська; воєнний його стан дуже незручний і відкритий з усіх боків.

З командної висоти я вклонився Леополю і попрощався з ним, як із мислячою істотою.

4 червня. Містечко Глиняни населене жидами. Поява моя у призначену корчму вигнала усіх пияків і торговців пивом та горілкою, але не могла проте вигнати жидівського смороду і нечистот, від яких мене нудило і голова крутилася. Не лише підлога, але й стіл такі брудні, що можна б зорати, посіяти овес і бігме б виріс; на щастя, товаришу по сусідству дісталася порядна хата, і я до нього перейшов на житло.

Білий Камінь. З усіх селищ, які траплялися на нашому шляху в Галіції, не було більшої і, можливо, кращої за цю станцію; але злива загрожує Ноєвим потопом, і я поневолі ковтаю жидівський сморід. Повірте, що кажу правду: до найохайнішої жидівки навіть у святковий день підійти неможливо без того, щоб найгрубіший нюх не здивувався запахом гіршим, ніж зі стайні.

Залишившись один в хаті з розбитими вікнами і освіжаючи заразливу атмосферу курінням люльки, розповім вам дещо про жидів. Вони, мов відчужені, живуть завжди окремо і не мають жодних стосунків з християнами. У всякому жидівському містечку, де, якщо є церква, єврейські будинки зазвичай будуються навколо квадратної площі, а селянські хати у бічних вуличках. Жидівський квартал обнесений шнурком, і цей кордон під час сабаша (субота у них те саме, що у нас неділя) жоден жид не сміє переступити.

Селянські хати позаду дворів мають город і невеликий сад, але ні в одній з них не знайдеш шматка хліба; навпаки у жидів, які землі не орють і займаються продажем вина та іншою торгівлею, знайдеться усе що завгодно. Кожен жидівський будинок – корчма для проїжджих. Пристрасть до накопичення поглинає увесь їхній хист. Немає такого низького ремесла, з якого б вони не витягнули для себе користі; але мало хто з них насолоджується придбаним: усі скупі до огиди. На них, здається, лежить тавро гніву Божого, яке очевидно й досі виключає їх з людського роду. Проте, де тільки християни живуть з ними у сусідстві, то стають їхніми рабами, потрапляючи у хитромудру залежність, стають жебраками, а усі плоди праць їх збагачують жидів.

Броди, 5 червня. На кожному кроці, куди не озирнешся, жидівська столиця демонструє яскраві, особливі риси моральності і способу життя цього народу. Кому хочеться побачити зразки огидного безладдя, той нехай їде в Броди, і затиснувши ніс, пройде одну вулицю. З усіх міст Польщі Броди славляться найповажнішою торгівлею, ставши осередком комерційних оборудок між Австрією і Росією, бо користуються правами вільних міст, тобто тут товари купуються і продаються без мита, вільно.

І що ж? Вулиці вимощені, але краще б їх не мостили, завалені гноєм, ганчір'ям і зогниваючими кістками. Площа вкрита болотом, яке насилу можна перейти по одній-єдиній дощечці. На ринку, заставленому столами, біля оселедців і свічок – купи червінців. Будинки, більшість з яких кам'яні, правлять за склади й набиті товарами, у кімнатах зі склепіннями поруч із парчею валяються пакунки з милом; краї покрівель покришилися, стіни вимащені де червоними, а де жовтими плямами; шиби, відколи їх вставили, ніколи не витиралися. Лемберґ і в половину не стільки багатий, а яка різниця в зовнішності, в порядку! Тут, окрім підвод і хур з товарами, не побачиш жодних екіпажів.

Невмивана красуня в шовковій накидці з діамантовими сережками і в шапці, унизаній великими бермудськими перлами, у якої, можливо, лежить в скрині сотня тисяч, не соромиться, піднявши сукню, брести через вулицю по коліна в багнюці. Жиди з дикими палаючими очима, скуйовдженими бородами, з роззявленими від нетерплячки ротами, у лисячих хутрах або в чорних шовкових зі шлейфом опанчах, брудні і засмальцьовані з голови до ніг, не звертають уваги на усі ці дрібниці.

Тут є особливого роду фабрики підробки вин, галантерейних золотих речей, підфарбовування хутра, майстерні для іноземних штемпелів до суконних і паперових товарів; виробництво фальшивої монети доведене до досконалості; тут усе є, а нічого купити не можна, бо значення слова продати у єврейському лексиконі означає обдурити або вкрасти.

Францішек Яворський

(1873–1914)

Народився у м. Городок на Львівщині. Закінчив юридичний факультет Львівського університету. З 1897 р. почав активно дописувати до львівських польських газет. Після закінчення університету стажувався у львівському магістраті. Своїми публікаціями привернув увагу керівництва і був призначений до архівного відділу, де пропрацював майже 10 років. З огляду на популярність публікацій Ф. Яворського спеціальною ухвалою архівно-музейної комісії магістрату йому було створено спеціальні умови для праці над історією Львова.

Ф. Яворський істориком був не за освітою, а за покликанням. Став одним із засновників Товариства любителів історії Львова (1906) і видання «Бібліотека Львівська», в якій це товариство публікувало свої історичні праці. Францішек також опублікував низку розвідок з історії Львова: «Львівська Ратуша» (1906), «Львів за часів Ягелли» (1910), «Львів старий й вчорашній» (1911), «Львівський університет» (1912), «Про сірий Львів».

Помер від туберкульозу. Похований на Личаківському цвинтарі. (Оповідання «Гуманіст над Полтавою» переклала Адріана Гриновець, подається за журналом «І».)

Гуманіст над Полтвою

Про те, що славетний гуманіст і приятель Яна Ольбрахта, Філіп Каллімах Буонакорсі закохався у Львові у якусь звичайну кельнерку добре знають історики нашої літератури. Зрештою, запальний італієць зовсім не приховував свого почуття і написав до свого ідеалу з-під зеленої віхи[11] таку кількість любовних віршів, що сьогодні отримав би пальму першости поміж поетами з каварень, що зітхають за панночками при касі. У такий спосіб на віки залишилася в історії вродлива львівська дівчина, і завдяки не якомусь посередньому віршу але цілком добрій латинській поезії, над котрою сьогодні роздумують філологи, котру перекладає п. Ян Магера, з якою розкошує п. Казимир Хлендовскі та над котрою ламають голови історики: ким би могла бути ота Фаньоля, львівська дівчина з-під зеленої віхи?

Бо замало для неї означення львівської дівчини, на красу котрої склалася уся львівська природа, і не вистачить сказати, що її лиця золота зоря рум'яниться блиском ягід і калини, а гнучка береза її матір'ю була, і срібна осика боязнь принесла тремтливу. І забракне, коли сказати, що від сходу і заходу блиск падав у її золоте волосся, з неба хмари в очі ясні, що червінь троянди вилилась на її полум'яні уста.

Коханець латинської музи, приятель Помпоніуса Летуса і Платіни, двох сонць гуманізму, той самий Каллімах, котрий снував змову на життя папи Павла II, у котрого були закохані римські панни, закохався сам аж у Львові, та ще й у кельнерку з винярні! Якщо дев'ять олімпійських муз не остовпіли на ту звістку, якщо Аполлон не розтрощив своєї лютні зі злости і якщо не схопили спазми ревнощів лесбійську Сафо, то, очевидно, та львівська дівчина з-під зеленої віхи була гідна любовного запалу поета і гідна його латинської лютні.

Проте історик прагне довідатись, ким була Фаньоля, що стала пасією людини, славної в історії?

У темній задушливій пивниці тільки залізний каганець постать її освітлював, а у напівтіні поміж винними стелажами панував сміх та грубуваті розмови відвідувачів. Іноді лунала пісенька фривольна та безбожна, і вульгарний жарт оточував дівчину, котра під зеленою віхою розносила золотий напій.

Однак вона з усмішкою приймала пияцькі залицяння,

Бо була от такою собі веселою дівчиною, що вино у шинку подає.

І отакі-то дистихи співав Філіп Каллімах, той що втікав від папської вендети, немов би його з місця на місце гнали дикі фурії, на хижому коні перелітав через скелі Апулії, перепливав Тиренське море, втікав з Пелопонесу він, нещасний поет, котрому ні на Кіпрі, ні на Криті не дали жити папські легати, котрий осів з розтрощеною лютнею аж у Канопусі, у гирлі Нілу, над берегами Скамадру, і оплакував свою долю, а від папської помсти втікав на Родос, Делос, до Константинополя той самий Каллімах, котрий вже навіть у Львові знайшов собі приятеля, та не якого-небудь, а самого Григорія з Сянока, львівського архиепископа, і це він писав вірші Фаньолі, котра у шинку вино розносила!

Отак між архиепископом та кельнеркою точилося життя переслідуваного італійця в холодному Готичному Львові. Дні проходили у вчених розмовах у палаці, а вечорами вислизав колишній автор папських булл до винярні, де серед пияцьких залицянь та сороміцьких жартів співав до розсміяної дівчини, що охоче роздавала поцілунки й вино.

Коли б ти була народжена на острові Делос,

То перед тобою, дівчино, відійшли б у тінь чада Латони,

І уславлений був би острів делійський на віки ім'ям Фаньолі.

Коли б Орфей відчув на собі проміння твоїх очей,

То з певністю не шукав би на світі жодної Евридики,

Бо одна є лиш Фаньоля єдина!

Бо ж виросла ти з касталійських хвиль, о прекрасна,

Та один лиш Маро[12] здатен вроду твою описати.

Зовсім нічого не розуміла з чудернацької мови Ганнуся, заправська дівка, але сміялася вдячно, сміялася солодко з таких мадригалів і з італійця дурного.

А він добряче, вочевидь, хильнув з хвиль кастальської глибини, бо усіх олімпійських богів спровадив до львівської винярні та співав уперто, плутаючи з лілією троянди пурпурові, очі ясні з персами білими та рум'янцем, волосся божественний ореол з вирізьбленим із слонової кості профілем. Славу принад своєї коханої прагнув рознести поза рівнинні береги скитських рік, поза часи майбутніх віків.

Проте сміялась вона з італійця, рідиною золотою щедра частувальниця, та знову й знову по винній винярні сміх шалів п'яними каскадами серед веселих гостей: той дівчину обіймає, инший поцілунку просить, і до кожного улегливою бути Гануся мусить, бо от такою собі була дівчина, що не гордує ні грошем, ані ярмарковим подарунком. Грошей, однак, не набув надто багато італійський вигнанець, тому стогнав та зітхав зі смутком глибоким: коханій хотів принести те, що лісова дріада й німфа серед гущі дерев відшукає: горіхи зелені та квітів оберемок, голубів з пташками хотів їй, може, хмари з неба принести срібні, сонця промінь золотий, з листя дерев зелень чудову…

І якщо його, котрий ніс такі дари до винярні, хлопським словом не облаяла дівка заправська, то лиш тому, що вчений гуманіст видався їй якось ніби не зовсім… сповна розуму. А може, то сила малмазії та аліканту такі дурні думки йому до голови несла?

Отож шкода стало їй італійця, а вслід за цим усміх солодкий впав на його упокорену постать і… Філіппо Буонакорсі, внук ясноволосої Латони зі звучною лютнею, став коханцем білявої кельнерки з-під зеленої віхи.

І так потужно хильнув з кастальської глибини, аж йому латинські рими і радісні слова блукали у голові й вилітали у світ пісенькою про Фаньолині поцілунки, про обійми і так далі… Бо дуже нестримним був учень Помпоніуса, не вмів зберігати таємниці, любив похвалятися прихильністю дівчини, що під зеленою віхою вино розносила у винярні.

Щастя Каллімаха було б однак повнішим, коли б грім вдарив в «однооку мамку» Фаньолі, вихор виніс усіх гостей з-під зеленої віхи, а сама Фаньоля так зуби не вишкірювала б до кожного, хто тільки завітав до винярні.

Ще «матуся» з одним оком не була аж надто великою небезпекою, бо в разі потреби вміла те око примружити вдячно і скромно, але п'яні гості настільки безцеремонне поводилися з ідеалом антагоніста папи Павла II, що той одразу відчув у собі антиалкогольний дух і потребу у стриманому товаристві у Львові.

Нехай блискавку зішлють боги на того, кому прийшла вперше огидна думка вродливе дівча посадити за бочкою вина та її личком гожим, буйними розкішними персами, золотим ореолом волосся привабити до винярні пияків.

Забуло однак вразливе серце приятеля латинської музи, що коли б не львівська винярня під зеленою віхою, може, і не зустрів би він Фаньолі на своєму шляху і ще більше забулася душа поета, коли всіх, хто вино пив, блазнями вона назвала, не пам'ятаючи, що і Філіп Каллімах Буонакорсі не з самої лиш кастальської пив глибини…

Але найворожіше дивилася душа співрозмовника кардинальських бесід, коли швидка дівка з-під зеленої віхи не пам'ятала про домовлені побачення, коли сміялася негідниця з натхнення латинської музи, коли від п'яного натовпу брала все: поцілунки та гроші. Тоді Каллімах був цілковито подібний до декадента сьогоднішніх часів, метав похмурі слова, крик зраненої душі ніс по готичному Львову або понуро потягував напій Бахуса, що ніс, як вода з Лети, забуття.

У такі-то хвилини він також погрожував, що за зневажене кохання помститься Фаньолі Зевс громовладний, що Посейдон тризубом її своїм дістане і Діана стрілою серце її прошиє…

Сьогодні з такої погрози дуже розсміялася б львівська дівчина, та й Гануся, попри поетичне ім'я Фаньоля, не надто багато видно мала поваги до повелителів Олімпу і до нестерпного італійця, що на чолі цілого почту грецьких богів крокував під зелену віху, до винярні.

Раптом, посеред тієї поетичної зливи, грянув грім. Лиш не Зевс громовладний випустив його із своєї руки, а значно ближчий сейм у Пйотркові, ухвалюючи рішення видати Каллімаха папі Павлові II як такого, що готував замах на главу Костьолу. Папська вендета сягнула навіть до Львова, а водночас з нею з'явився перед очима поета привид понурих казематів у підземеллях замку св. Ангела і жовті хвилі Тибру, в котрих зникали трупи засуджених смертників.

Отож знову змушений був утікати наосліп поперед себе. Здавалося, що його, співця, вже навіть грецькі боги покинули. І у таку-то чорну годину залишився з гуманістом лишень Григорій з Сянока, львівський архиепископ, та тільки Фаньоля, львівська дівчина.

Саме в той час над берегами Золотої Липи, посеред лісів і боліт, недалеко від Перемишлян, Григорій з Сянока добивався для спадкового архиєпископського села Дунаїв назви містечка. Сам там охоче і часто перебував, а зараз, у хвилину тривоги, привіз у той затишок італійця, знаючи, що буря над його головою рано чи пізно стихне, а у такому Дунаєві не знайде його навіть сам папа Павло II. За Каллімахом потягнулася також Фаньоля, і така мала, проте дуже особлива компанія: архиепископ, поет і з-під зеленої віхи дівчина опинилася над чарівним дунаївським ставом.

Було то дивне товариство, але на ті часи, на переломі середніх віків, траплялися і такі особливості. Зрештою, Фаньоля не могла нічим скомпрометувати оселі в Дунаєві, бо ж вроду її оспівав славетний гуманіст, а сам архиепископ, що «від природи певним чином до цноти призначений», зовсім не зважав на злісні людські язики.

Отож, бажаючи справити гуманістові приємність, він часто запрошував до свого столу львівську дівчину, а сам навіть латинським віршем кпив з Каллімаха та його любовного запалу. Останній відповідав йому також латинськими епіграмами, і так вони там в Дунаєві забавлялися: архиепископ, поет і… з-під зеленої віхи дівчина.

А коли у 1472 р. Філіп Каллімах Буонакорсі виїжджав на широкий світ до Кракова, де його чекали великі почесті та королівська прихильність, то поряд зі схлипуваннями та сльозами Фаньолі, що пливли немов рясним потоком діамантів, віз у подорожній торбі тридцять дві елегії і двадцять вісім епіграм, написаних на честь… от такої собі дівчини, що вино під зеленою віхою розносила у винярні.

Він пішов до вершин, а вона заміж вийшла, вродлива дівчина, і отак з великого кохання залишились лиш оті епіграми та елегії, котрі Каллімах на багато рук та примірників наказав переписати і на них-то свою поетичну славу збудував серед знайомих…

Бідна львівська дівчина! Нібито славу її принад розніс по світу щасливий коханець, нібито про неї ще довгі роки не забував і все божественною Фаньолею називав, однак, з часом спогадів свого любовного шалу у винярні соромитися почав, а самі елегії вигладжував неодноразово, поправляв, сміливі, нескромні, нестримані місця перекреслював і навіть сільське походження Фаньолі зміг одягнути у брехливу оторочку шляхетського пурпуру…

Немає, зрештою, нічого дивного, бо став Філіп Каллімах у Польщі великою людиною і було соромно королівському приятелеві, що колись був він закоханий… в таку-от собі львівську дівчину з-під зеленої віхи.

Отож з повною безцеремонністю поета і сьогоднішнього парвеню дав своїй коханці стрия-магната і навіть написав це в історії варненської битви, що поруч короля Владислава стояв лицар Леско Бобрітіус, стрий божественної Фаньолі.

I перекрутив метрику львівської дівчини так, що сьогодні даремно шукають історики справжнє ім'я тієї, котра знаменитого мужа музу надихнула багатомовною латинською піснею.

Але чи Фаня, Анна, Свентохна, Бобриція була більшої чи меншої шляхти, чи з боку варненського лицаря шукати її кревних, чи може також, що легше, у міських книгах у Львові, де часто зустрічається ймення Бобрів, Бобрків і Бобреків, то нічого у суті питання не змінить.

Назавжди вона залишиться дивовижно вродливою, ясноволосою юнкою, яку запальний італієць кохав ще тоді, коли сидів на львівській бруківці сумний і вимучений; ніколи про неї не забуде дослідник минулих часів: про Ганусю, що вино золоте розносила.

Дзеган

З усією рішучістю й упертістю твердила вірменка Дзеган, що ніколи ні була, ані є дружиною шляхтича Юрка з Мальчиць. Вона, мовляв, була його невільницею, в невільному стані у нього мешкала, мов річ, яку Юрко міг продати так само, як рибу зі свого ставу, як збіжжя із заораного поля…

З усією рішучістю й упертістю твердив шляхтич Юрко з Мальчиць, що прекрасна Дзеган, донька львівського вірменина Григора Чорного, від миті шлюбу стала його законною дружиною, була нею завжди і є нею й досі…

«Дружина чи невільниця?» – ось питання, яке мав розв'язати міський суд міста Львова 9 квітня 1449 року.

Біла Дзеган була білою настільки, що всі звали її по-русько-му Білкою. І саме під таким іменням значиться вона у судових актах. Визнання за нею привілеїв законної дружини розглядалося за обставин, які геть виключали будь-який сентимент. Зрештою, тоді під час судових розправ ніхто не мав звички вдаватися до поетичних метафор, а середина XV сторіччя знов-таки не була у львівській землі добою ідилічного романтизму, коли могло йтися про пута Гіменея чи про золоті ланцюги кохання.

І якщо тоді, 1449 року, на суді впало з вуст Білки слово «неволя», «невільний стан», то його варто сприймати у всій дикій буквальності варварського звичаю, який за тих часів іще трактував людину як такий же предмет торгу, що й будь-який інший товар. Адже за тих самих часів і перед тим самим львівським судом Станіслав зі Щепєжова присягав, що не продавав жидові вільної жінки, а всього-на-всього її… заставив. Італієць Кристофер де Санто-Ромуло визнав, що винен Станіславові з Ґури дві марки за куплену в нього людину. До такого ж учинку признався й Андрій із Сєнна на Мазовшу, який за дві копи грошів продав вірменинові Іванісу парубка, що його такий собі Пйотр Жолтанський придбав у Луцьку в жида – при свідках і при могоричі. І, зрештою, Мардохай, єврей із Галича, гірко бідкався, що йому втекла невільниця, а він бо ж купив її за 6 кіп грошів. А та на це заявила, що була куплена не за 6 кіп, а лише за копу – коли ще була дитиною.

Нам невідомо, які були домашні стосунки між Юрком і Білкою, важко й збагнути суть судової суперечки між цим сумнівним подружжям. Досить і того, що з юридичного боку Білці було, знати, куди вигідніше виступати в ролі невільниці, тоді як Юркові розходилося в тому, щоби суд визнав її за законну дружину. Адже саме такий присуд дозволяв йому в подальшому вимагати від Білки повернення якогось документа на долю в його майні, котрий він оцінював у п'ятсот гривень, ще якогось привілею на ведення прикордонних спорів вартістю у сто гривень, ста марок готівкою і, зрештою, віна, що складалося з ковдри, хутра, подушок та інших речей загальною вартістю сто гривень. Білка ж, принаймні на її думку, взагалі не була зобов'язана повертати всі ці речі, якби виявилося, що вона була тільки рабинею Юрка з Мальчиць.

Заки подружній конфлікт між Юрком і Білкою вилився у вищезгадані вісімсот гривень судової претензії, він мусив достатньо довго визрівати в самих Мальчицях. Акти міста Львова, з яких ми почерпнули цю історію, не подають безпосередніх відомостей про це, проте дозволяють зазирнути до казана, в якому варилася подружня чвара між затятим русином і хитрою вірменкою.

На луках, ставках, пасовиськах і ріллі підльвівських Мальчиць сиділи з давніх-давен троє братів, шляхта східного обряду: Юрко, Гринь і Федорко. їм була притаманна непогамовна запеклість старого руського боярства; нестримна гарячність, ґвалт, наїзд, грабунок були їх насущним хлібом. Мила родина постійно чубилася й між собою, і то в розмаїтих комбінаціях: то Юрко з Федорком, то Гринь із Юрком і Федорком, або ж усі троє з сусідами. Були вони хрестом Господнім для такого собі Длута, солтиса із сусіднього Поріччя. І навіть сам львівський архиепископ Ян Жешовський регулярно вносив на них скарги за ґвалт, за переорання ґрунтів, за скалічення своєї челяді тощо. Юрко мав навіть цілу банду «таких же добрих, як сам» і на їх чолі гнобив як нещасного солтиса, так і ґрунти архиепископа, як свого кревного брата Федорка, так і якусь дівицю Анну з Каміньполя. В тієї останньої Юрко відібрав корову і присягав потім, що не має й гадки про жодну корову. Попри те міський суд наказав йому повернути ту корову впродовж тижня. За іншим разом він відповідав за рибу, яку виловив із Федоркового ставу ятером і врешті за наїзд на чужу ріллю й за те, що забрав чуже рухоме майно до свого будинку на львівськім передмісті. У цьому будинку як сам Юрко, так і його банда: Гринь, Зан, Семен і Марек – чулися у безпеці перед помстою сусідів.

1442 року Юрко напав на свого брата Федорка разом зі Стефаном Мельником, Яном Лучником і львівськім вірменином Григором Чорним… Спір був нецікавий, ґвалт цілком посполитий, але нас цікавить те, що Юрко припустився його на спілку з вірменином Григором, батьком прекрасної Білки, і що саме на цьому ґрунті зародилося кохання і щось на кшталт подружніх стосунків між Юрком і прекрасною вірменкою.

Отой Григор Чорний, вірменин з львівського передмістя, ймовірно, прибув до Мальчиць з питання рибного ставу, який постачав йому добірний товар для продажу. Такий самий став він сам орендував у Волкові, а поза тим займався справами колоністів, бо ж ручився деканові львівської капітули Францішекові з Ожека, що Абрагам і кілька інших вірменів, які поселилися на його землі, ніколи її не полишать. Зрештою, серед вірменів, які осіли під Високим Замком у Львові, той Григор мав значну вагу. Серед його приятелів, а може, навіть і кревних, був сам Христко, війт передміських вірменів, і Бернард, лікар, який до того ж був власником лазні або, як сказали би нині, утримував гідропатичний заклад.

Отже, коли остаточно трісли любовні узи між Юрком і Білкою, і коли та остання, прихопивши згадувані вище документи, гроші, посагову ковдру, подушки й хутро, схоронилася у Львові, мала вона за собою підтримку всього вірменського народу. А що Юрко зі своїм темпераментом і бандою не міг на це спокійно дивитися, то вся львівська околиця загриміла суперечками, ґвалтами й нападами. Отже, фамільний скандал став скандалом публічним, непересічною сенсацією, якою зацікавилася вся шляхта львівської землі.

Сам Петро Одровонж, воєвода й генеральний староста руських земель, узявся мирити задерикувате подружжя, призначивши їм термін для примирення і запевнивши, що особисто правуватиме справу, якщо вони так і не дійдуть згоди. А що про згоду не могло бути й мови, то процес розпочався цілком офіційно – Білці вручили судовий позов через возного Мацея, а вона зажадала, щоби термін розправи перенесли, бо була «геть немічна» або ж хвора. Внаслідок цього воєвода переніс день розправи на 19 квітня 1449 року.

У зазначений день Білка урочисто складала в костелі і за вірменським звичаєм присягу, мовляв, вона й справді лише через хворобу ударемнила попереднє судове засідання. Потому по обіді розпочався суд на Низькому Замку. Зацікавлення справою було вельми велике. До суду з'явився сам Ян із Чижова, краківський каштелян; Петро Одровонж; Дерслав із Ритвян, сандомирський староста; Ян Ґоломбек із Зимної Води, львівський суддя; Фредро з Пельшовиць, щирецький орендатор; Павло зі Спрови – підстолій; Ян Носе; Слупський з Дублян – львівський войський; Бистрам із Лопеніків і цілий тлум дрібної шляхти. Від імені відповідачки виступав сам підстароста, Ян із Виссока.

За присутності усіх згромаджених і за всією формою Юрко виголосив проти своєї дружини аж чотири позови: окремі – за кожний із документів й окремі – за готівку й віно. Щораз він урочисто стверджував, що довіряв їй ті речі «яко жоні своїй, котра була його жоною і є нею досі».

На кожен із позовів Білка відповідала через свого представника, стереотипно повторюючи: «Панове! Я не є його жоною, а була в нього у неволі. Він нічого не давав мені на збереження і я нічого від нього не брала…»

І так повторювалося чотири рази у тій самій формі і в тих самих виразах, аж зрештою Юрка запитали, чи має він іще щось сказати про свою дружину. «Не маю нічого до повідомлення», – відказав він.

Відтак згромаджене товариство визнало, що справа ця є передовсім духовною, подружньою. Згідно з таким присудом обидві сторони відіслали правуватися перед духовним судом, а як їх розсудять, то чотирма тижнями пізніше мають знову стати перед міським судом.

Тоді Юрко разом із Білкою подався по розлучення до Атаназія, владики Перемиського, і Якима, Галицького митрополита. Обидва достойники східної церкви дуже глибоко перейнялися тим, чи є Білка дружиною, а чи тільки невільницею Юрка, бо наказали заплатити собі за присуд аж 30ривень. Понад те, на їхню думку, можна було цілком легко розірвати цей подружній стосунок через розлучення, якщо Білка заплатить ще й Юркові (вочевидь, задля розради) 36 гривень, а називатиметься це «divorcionales alias rospustu».

З «розпустом» у руках Юрко знову погнав до міського суду, але той через загрозу війни з татарами не мав часу займатися його справою. Сам воєвода Петро Одровонж визнав, що для вирішення суперечки доведеться вислухати думку багатьох панів і достойників, а що вони тепер вирушають на війну, то допіру через три тижні після повернення з виправи процес має початися знову. Тим часом нехай Білка заплатить Юркові згадувані 36 гривень.

Якщо Юрко трохи й турбувався, чи отримає свою винагороду за розірвання подружніх уз, то цілком заспокоївся, коли за Білку вступився вірменин Бернард, лікар і власник лазні на Краківськім передмісті. Цей муж присягнув, що заплатить Юркові 36 гривень або ж віддасть йому свій гідропатичний заклад. До таких крайнощів однак не дійшло. І шляхетному Юркові з Мальчиць не судилося осісти на золотодайній лазні. Адже Бернард знайшов кошти і впродовж одного тижня задовольнив усі Юркові претензії.

Тим часом хитра вірменка думала, яким би чином обкрутити колишнього чоловіка довкола пальця. Воєнна завірюха і смерть Петра Одровонжа дарувала їй прекрасну нагоду для цього. Адже син і спадкоємець Петра, Андрій Одровонж заповівся, що розв'яже суперечку між подружжям через тиждень по поверненні з похорону батька у Кракові. За відсутности Юрка Білка зі своїм заступником-підстаростою добряче помізкували і таки вигадали, як заочно відкинути всі претензії останнього.

Юрка взяв жаль. Однак даремно сіпався він на суді, волаючи, що небіжчик воєвода, Петро Одровонж, усно «призначив йому рік» і переніс розправу на пізніший термін. Заступник Білки з незворушним спокоєм заявив, що «це є тільки слова, однак цього немає в книзі, а я тримаюся того, що у книзі записано».

Горопашний Юрко впіймав облизня.

Стративши два документи, чувся він, певно, так, наче хтось видер йому два корінні зуби. Йому було відібрано силу процесуальних аргументів у прикордонних спорах, а ще ж втратив готівку і мусив звідтоді поневірятися без… ковдри й посагових подушок.

Однак небавом на його місці зазоріли перед міським судом сонцесяйні риси двох достойників східної церкви – Атаназія, владики Перемиського і Якима, митрополита Галицького. Адже сума у 30 гривень за розрив шлюбу між Юрком і Білкою була надто поважною, щоб отці церкви зреклися б своїх претензій. Оскільки за сплату цієї суми ручився від імені Білки Христко, вірменській війт, парочка кліриків вчепилася в нього. Однак Христко віддав гроші митрополитові Якиму, одержав від нього розписку на пергаменті з висячою печаткою, і за посередництва свого заступника, італійця Юліана, звільнив Білку від усіх претензій.

Отож і владика Атаназій вхопив облизня, а над усією подружньою справою залягла глуха мовчанка. Юрко й надалі провадив своє барвисте життя в Мальчицях, судився, часом разом із іншою шляхтою засідав у суді, важучи справи своїх близьких, а за Білкою наразі пропав усякий слух.

Допіру п'ятьма роками пізніше, 1455 року, вона вигулькнула у міських актах як опонент свого колишнього чоловіка. Цього разу вона мала до Юрка претензії у 40 кіп грошів, і претензії вельми слушні, бо Юрко чимпрудкіш продав свій став у Мальчицях Стефанові, власнику млина на Полтві поблизу Низького Замку, і з одержаної суми наказав негайно вдовільнити Білку.

Час усемогутній – він поклав між подружжям довічний спокій.

Давня проза

Анонім

Твір виник найімовірніше в греко-католицькому середовищі у XVIIcm. як пародія на проповіді малоосвічених православних священиків, а може, є виплодом мандрованих дяків.

«Казаннє» вміщено у книзі Л. Махновця «Сатира і гумор української прози XVI–XVIII ст.» (К., 1964). Подається за цим виданням.

Казаннє руське

Перед початком, мої дітоньки, світа не било нічого. Хоч запали – то б не тресло.

Нічого нікому не далося ані видати, ані відати. І нікому не далося сиротини вигнати. І ніщо нікому не придалося. І, яко пишет акафіст в розділі 22 і яко мовить псалмиста святий Харитон з латинниками: Ex nihilo nihil.[13]

Чи скажете ж ви мні, мої дітоньки, де на той час Господь Бог пробивав, що їв і пив і що теж робив, коли неба і землі не било? А, правда, мовчите, бо не знаєте, з чого Господь Бог світ сотворив?

Наперед сотворив небо і землю. На небі сотворив ангели сребрнії, золотії, мальованії, з очима соколовими. Под небесі сотворив птаки – ворони, сороки, круки, кавки, вороб'ї і тетери. На землі сотворив свині, корови, воли, медведі і вовчиська. Так же сотворив лисиці, горностаї, коти, миші і иньшїї преутішнії звірята.

І побудував їм Господь рай, плотом моцним огородив і податтю його подперл. Там же насіяв дубини, грабини, ліщини, ольшини. В огородах насіяв свікли, ріпи, редьки, моркви, пастернаку і іншого хвасту і дерева.

І ходить собі Господь, глядить, щоб якоє порося не вилізло. Коли одним оком гляне на небо, аж ся небо засолопіло, сонце вуха спустило і звісило.

І рече Господь сам до себе:

– Ой, не дармо! Ах, Бог мя, не дармо!

А то таки-м, мої дітуньки, преподобенством на небі било. Аж Люципер, найстарший архангил, которий ся з Михайлом бив побратав, посватав, покумав, бо оба-два з собою робляли, пивали і, як роднії браття, все з собою і спали. Аж, яко мовлять, ut compleretur[14] знати, же ся і побили. Яко ж ся і так стало. Того ж бовім часу Михайло упився, як світач, а Люципер, злодій, почав ся бунтувати. Достерігши тоє, іншії ангели скочать до Михайла. І кликне на нього один ангел:

– Гаразд, пане Михайло! Спиш, щоби-сь не встав!

А Михайло порветься, ні проспавшися, ні прочумавшися, скочить з великим галасом до Люципера:

– А що ти, пане Люципере, робиш? Чи вже то ти бунти підносиш? А чім ся ти, пане-брате, не контентуєш тим, що тобі Господь надав?

На що Люципер рече:

– А ось бо я собі збудую другий варштат і буду подобен Господу!

На що Михайло рече:

– Ото ж то ти, куме, бредиш! Бити тобі чортом – не попом! їсти тобі говно – не проскури!

А Люципер Михайла хопить в щоку, аж ся поточив. Порветься Михайло і кликне:

– Ей! Тепер же не бивши кума – не пити пива!

Кинеться до оружжя – до ножа, до чечуги, до мачуги, до меча, до бича, до самопалу, щоби бити Люципера непомалу. Скоро ся до такого оружжя порвав – зараз неборак пан Люципер од страху аж перднув. А Михайло його потім то по руках, то по ногах, то по плечах. Посік, порубав, покалічив і к чорту за землю струтив. А других побратимів його так же покалічив, порубав, постинав. Там же, діру в небі продравши, за першим Люципером до пекла скинув.

І стоїть собі Михайло з мечом, стурбований, задихався, утомився. Аж сунеться Господь і рече до Михайла:

– А що, Михаиле, чи гаразд ті ся діє?

На що Михайло одказав:

– Ой, Господи! Все не гаразд, коли тебе в дому немаш!

І рече до нього Господь:

– Не фрасуйся, диваку! Уже я знаю, що ти Люципера і других побратимів його поскидав к чорту на землю, за що я тебе уконтетую.

І, взявши його за руку, як веде, так веде. І завів його на найвищую гору. І рече до нього:

– Ото ти, Михаиле, будеш найстаршим ангелом і трубачом, і в трубу затрубиш на онії суди.

Казав ся йому вертати до неба, а сам пішов до раю.

Коли прийде до раю – аж там свині морков викопали, вороб'ї просо виклювали, зайці щепи поламали.

Розсердився Господь і, не знаючи, що далей чинити, ходить собі од стіни до стіни, од кута до кута.

Аж надибав глину. І, взявши тую глину, як ліпить, так ліпить. Уліпив руки, уліпив ноги, уліпив голову з очима. І, уліпивши чоловіка, крикне на нього:

– Адаме, встань!

Аж Адам, як на тоє, встав.

Возрадувався Господь, що чоловік встав. Пішов до раю. Адам за ним здалека поволікся.

Оглянеться Господь назад – аж Адам іде. І рече до нього:

– А ти, Адаме, чого ідеш? Любо тобі жінки треба?

На що Адам одповів:

– Та треба, Господи, бо не маю з ким спати.

І перепустив Господь на Адама сон. І, винявши йому ребро з лівого боку, сотворив Адамові жону Єву.

Питаюся вас, мої дітоньки, чом то не з правого боку, але з лівого винявши ребро, сотворив йому Єву?

Одповідаю. Для того, щоби жона послушна була, щоби ся мужика бояла.

Казав же їм Господь у раю їсти свіклу, ріпу, редьку, морков, сливки, грушки, яблика і помаранчі. Оно їм одного дерева заказав їсти.

Що ж чинить Єва, сука незбожная? Не витерпіла собі з лихом і заказу не слухала, щоб її тяжкеє, великеє лихо порвало. Урвала яблико, з'їла і Адамові огризок дала.

А Адам, не хотівши розгнівити жінки, з'їв.

Аж приходить Господь. Лічить яблика. Не долічився одного. Домислився Господь, що Адам урвав. Розсердившися, узяв бича, як у нашого пастуха або як у панського возниці, бич дратований, і вигнав Адама з раю.

Од того часу, мої дітуньки, на світі як лихо, так лихо, як біда, так біда. Казав же Господь панщизну робити, до церкви не казав ходити, в запусти Господу нічого не дати, корчми не минути, за нюю ся, як за матір'ю, бити. І перепустив на нас орду – татаре, турки, жиди і тії нечистії ляхи, которії стовпи, на которих ся наша руськая віра розпирає, вколо підгризли. Ой, Бог мя, підгризли! Петрівку підгризли, Спасівку підгризли і Пилипівку.[15] Оно еще один стовп, то ест Великий піст, стоїть, вже підгризений, а коли б і його до остатка підгризли, то би нашу усю благовірную Русь чорт побрав і в трапезу до його матері заніс. Чого нас, Господи, борони.

Амінь.

Оповідання про бунт Люципера і Ангелів

Апокриф XIV сторіччя

…Живучи там, оний Денниця, ангел пресвітлий, що світився у великой славі і повазі, которою його Бог був украсив, та увидівши такую свою красоту і свою зацність і ясність, міць і своє старшинство, своїх слуг красних і свою потугу, то ся еще піднесло серце его у більшую пиху і гордість. Сидячи на своєму престолі, яко монарха, сказав до слуг своїх:

– Послухайте ви мене, що вам скажу.

Відказали йому ангели:

– Пане наш, ми єсте-сьмо завше готовії твій розказ чинити, що ти нам повелиш.

Сказав їм Денниця:

– Видите мою ясність, славу і красоту? Прето ж еще хочу бути у більшій славі. Возьміте престол мій і знесіте его вище звізд небесних просто на північ, і поставте его зо мною на повітряних горах, і сяду я на облаках небесних ко сіверу, і буду подобен небесному, і буду яко Бог.

І скоро тоє Люципер помислив у своєму пишному серцю, зараз ся став від Бога з високости голос:

– О злий і лукавий слуго наш, гордий, пишний і невдячний ласки моєї! Се так ти служиш правдиве? На що ся важиш, чого не можеш доступити? Чи не досить ті було од мене твоєї слави і поваги, красоти і розкоші? Але тепер за свою гордість і пиху і тоє утратив-єсь. Був її пресвітлим і прекрасним денницею, а тепер став-єсь темним, страшним демоном, то єсть шайтаном пекельним, проклятим бісом і шпетним, темним дияволом. А слуги твої, коториє були ангели світлії, тепер нехай стануть шатанами крилатими, хованцями і дияволами, чортами проклятими! І ти сам будь чорен, як головня, страшен і поган!

А тоє прорікши, Господь Бог небесний затряс небом і ударив громом великим. І так полетів Люципер із неба зо всім полком своїм у преісподнюю. І тоті дияволи летіли так густо, як дощ, 40 днів і 40 ночей, бо той полк його був більший над усі полки.

І тоє нам потреба знати, мої наймильшії християне, іж то не всі тоті проклятії ангели упали у преісподнюю сторону, але ся о тім ваша милість послухайте, де которії ся зостали. Єдні переднії полетіли зі своїм пишним паном крізь землю до пекла і там будуть сидіти навіки, яко то вигнанці і проступці Божії, бо вони юж утратили ласку Божую на віки вічнії. Бо пиха наробила їм лиха, і тоті суть лютійшії дияволи, которії під землею, аби то люде не виділи їх лиця. Другії зась, середнії, упали на землю. Тоті ся часом являють людям і розмаїто, і пакості людям чинять, і приводять людей до розмаїтих гріхів і спокус, інші людьми обладають і в них ся уселяють, і гонять їх і, рощибаючи, мордують; уходять і у звіри, і в потята, і во пси, і в свині, і во скоти і пакості чинять.

Потреба нам і тоє знати, де який той дух злий на якому місці на землі упав, і коли ся трафить якому чоловіку на том місці уснути, там на него злий дух наїде. Альбо коли там, на том місці, учинить дім або гумно, або кошари, або огород, або сад, або якоє подвір'я, то юж там не буде щастя і добра тому чоловікові. Навіть хочай би на тім місці і церков стала або монастир, або город, то вони пакості чинять, бо то їх місце навіки.

А іншії позастрявали на повітрі, на облаках, у хмарах ся носять, позастромлювавшись у них коториє ногами, коториє крилами, коториє руками, коториє боком, коториє стрімголов. Бо тії повішалися самі на Божий розказ до страшного суда Божого. І тоті дияволи пакості чинять людям бурею, тучею поганою, градом, вихром, і тії ся називають люнатики. І то єсть люнатик, которий місячник, которий ходить місяць жоною і другий місяць мужчиною. А хто ся під тоту планиту уродить, якщо хлопець і коли виросте, то буде той чоловік люнатик, а коли буде дівка, то люнатичка. Бо в такому диявол смертельний жити буде і мордувати і до его смерти ізлічитися не може. І то єсть лютії шайтани, люнатиці, і тоті ся і тепер дияволи уривають із повітря небесного, а урвавшися, летять через обо-лок або огнем, або іскрами, або звіздою, і тоті то падають дияволи на землю.

Єще нам потреба і тоє знати о тих то злих духах, коториє ся уривають звізди і летять на землю звіздою. Тепер ся послухай пильно і бери собі кождий на розум.

Суть межи нами такії люде: коли увидить, що звізда з неба на землю летить, і вони говорять, іж то ся звізда урвала. Але то єсть байка простацькая, бо то знай добре, чоловіче мізерний: коли би єдна звізда із неба на землю упала, то би увесь світ сей видимий загубила. Але то звізда не може від свого теченія переступити, де Бог єї поставив до страшного суда Божого. Але то знай кождий і научися днесь з того казання: а то ся тоті дияволи і рвуть, і рватися будуть до страшного суду Божого, і показуватися звіздою, може бо ся диявол перетворити, як сам схоче. Якщо схоче, то ся учинить звіздою, учиниться огнем і птахом, і звіром або скотиною, або чоловіком і дитиною, і навіть ангелом, як то о том познаваемо з різних письм і на різних місцях. Бо і дияволи не мають на собі тіла ані костей, ані крови, але тілько дух, і називаються духове злії, ангелове лукавії, звізди перелестнії, мрачнії.

Але нас, братіє, Письмо Святеє учить: коли ти, чоловіче вірний, увидиш звізду летячую альбо іскри по воздуху, а ти ся, у той час ставши, перехрести і плюй на мару, бо то єсть змій, і тогди він пропаде і щезне. І де той літавець упаде, то там місце злеє, плюгавее і нещасливеє чоловікам і скотам.

І так то, братіє, Бог іскарав ангела пишного, як о том написав цар Давид: «Сего ізгонях гордим оком і неситим серцем». Гордеє око єсть сонце, а неситеє серце земля. І скрозь землю летів Сатанаїл, до преісподньої, за свою гордість і пиху став дияволом і слуги єго. Прошу вас, братіє, прето ж стережімося і ми тої то проклятої пихи і гордости, аби то нас не завела до пекельної сторони. Бо там сторона злая, темная, мрачная, смутная, страшная, гіркая, плачливая і всякої муки повная єсть. А в той стороні панує злий цар Сатана, а слуги єго і урядники немилостивії дияволи, лютії драпіжниці, а люде там живуть поганії і грішнії. Ніт там світа, ніт там покою, ніт там радости…

Святий Аверкій

Рукопис Василіянського монастиря у Львові.

Святий Аверкій, отець наш, жив у часи Марка Антонія і був єпископом у Єраполії, взявши свячення від святих апостолів. Був же він чудотворцем славним і бісів від людей відгонив, і повергнув ідолів у Єраполії, і все місто навчив вірувати в Христа. Хотів же біс його спокусити, та, увійшовши у дочку цареву, сказав:

– Хто звідси мя прожене, то буду знати, що в нім є сила Божа.

Багато волхвів і лікарів приступали до нього, але вигнати не могли. Рече ж біс:

– Поки не прийде Аверкій, єпископ з Єраполії, доти не ізійду.

Заради прохання царевого зібрався Аверкій до Риму і повелів свому слузі увілляти воду, вино, й олію в один міх, аби мати в дорозі, чим покріпитися. Дивувався з того слуга, але мовчав. Та ще більше дивувався він у дорозі, коли Аверкій починав цідити з міха окремо чисту воду, окремо чисте вино і чисту олію. Коли ж слуга спробував сам собі налити, то виливалася суміш води, вина і олії.

Аверкій прийшов у Рим і дочку цареву зцілив. А зобачивши кам'яного стовпа великого побіля царевих палат, повелів бісові взяти його і нести в Єраполію:

– А тепер ти мусиш для Риму потрудитися. Я тобі велю нести сей камінь і покласти на горі на гробі моєму.

І це зробив біс за велінням святого. І інших багато сотворив Аверкій чудес, у навколишніх містах і селах ізціляючи хворих.

А коли він повернувся у своє місто, то захотів його спокусити диявол в образі жінки і приступив до святого, просячи благословення. Коли ж Аверкій узрів лице її, то доторкнувся ногою правою до каменя. Диявол же розсміявся й назад у свій образ перетворився і сказав святому Аверкію:

– Не думай, що я належу до тих поганих бісів, яких ти завиграшки виганяєш. Я бо є старший серед них. Чи сей виклик від мене приймеш єси?

І, теє мовлячи, увійшов у якогось юнака. Але Аверкій не відступив і таки вигнав біса з юнака. Так дар, прийнятий від Бога, до Господа відійде.

Слово од патерика о покуті, як она чоловікові грішному єст пожитечна, хто єї по правді видержить

(Подається за текстом рукописного Хітарського збірника 1744 p. y публікації: Гнатюк В. Легенди з Хітарського збірника (першої половини XVIII в.). – Записки Наукового товариства хм. Шевченка. – 1897. Т. 18.)

Часу одного ішли люде християнськії у піст Великий до святого Антонія сповідатися. Ішло їх много мужей і жен. Ішли попри един замок, у котором-то замку мешкав един пан злий а не милостивий, жовнір, лях, которий завше хулив нашу віру християнськую і насмівався з християн православних. І призвав до себе подорожніх та став їх питати:

– Що есте за люде? Де ідете? Чого і по що?

А вони рекли йому:

– Ідемо, пане, до святого Антонія сповідатися.

А він ся почав сміяти з них і лаяти їх і святого Антонія.

А коли прийшла ніч, то він увидів уві сні пекельнії муки, до котрих-то мук чорнії муринове волокли його і хотіли його там уверечи.

Тут прийшов святий Антоній і рек йому:

– Єсли би-сь ся сповідав і християнської віри не хулив, я би тебе оборонив од тих муринів.

І він обіцяв тото вчинити. Тоді святий Антоній осінив муринів хрестом святим, а вони щезли, яко дим. Жовнір ся пробудив од сна і у страху був; а, діждавши світа, осідлав коня, і, не повіда-ючи нікому нич, поїхав до святого Антонія. А так поїхав, же не знали ані пані його, ані жадний челядник його. І прийшовши до святого Антонія, почав ся сповідати по правді з усіх гріхів своїх. І тото повів, як видів муки пекельнії, і як його муринове волокли там, і як його святий Антоній вирятував од тих муринів страшних.

Почувши то, святий Антоній почудувався і прославив Господа Бога, що провадить грішних на покаяніє, і поучив жовніра страху Божого.

Тоді став його жовнір молити, аби йому дав покуту якую. А святий Антоній рече йому:

– Єст, пане, у твоїм місті єдина церков залишена, которая стоїть біля воріт перед містом. А ти переночуй в ній сю ніч. І таку ті даю покуту за все.

А оний пан обіцяв то так учинити: переночувати у тій пустій церкві. І, поклонившися святому Антонію, узявши благосло-веніє, поїхав додому.

А вже ся було примеркло. І приїхав до тої церкви пустої. Ніхто його не видів. Прив'язав коня коло дверей. А сам, увійшовши у церкву, затворившися, прикляк на коліна і проти царських воріт став ся Богу молити со слізьми за гріхи своя.

А коли було опівночі, позавидів диявол, іж то його чоловік удався на покуту. І, хотячи його звідти вигнати й з дороги доброї збити, учинився хлопцем панським і, прийшовши к ньому, став говорити:

– О пане, добродію мій! Що ту чиниш? А то ми і пані твоя цілий день тебе шукали і не могли-сьмо тя знайти. Устань, твоя милість, іди до замку. А коня твойого вовки із'їли.

Відрік йому жовнір:

– Скурвий сине! Перестань, хлопче, не волай, би тя забито. Нехай кінь гине, а в мене еще суть коні. А ти собі іди там преч од мене до дябла. А я відсіль не піду, бо мі то дано за покуту.

І перехрестився хрестом. А диявол пропав од нього. А жовнір молився Богу прилежно.

Мислив диявол, що би чинити? Прийшов со іншими дияволами вомісто кметів (в образі слуг). Прийшовши к ньому, стали говорити:

– О пане наш, що тут чиниш? А то ся місто імило і горить моцно (в місті зчинилась пожежа), і близько замку юж, і на замок огень мече. Може і церков тота ся імити.

А він їм рек:

– Ідіте, хлопи, гоніте людей, і гасіте місто, і замку стережіте, як вам голови милі. А я відсіль тепер не пойду, бо то мі дано за покуту.

І перехрестився. А біси пропали.

Став диявол мислити, що би з ним чинити. І, учинившися єдним полозом великим, виліз з єдного кута церковного і пустив зо рта свойого огень. І прийшовши близь против нього, почне на нього огнем сапати, страшно сичати, свистати, хотячи його вигнати вон з церкви.

А жовнір і на того нич не гадав. І стане говорити:

– Вижу я, дияволе, же ти диявол. А і ти відсіль не вистрашиш мя, бо то мі дано за покуту.

І верг на нього хрест, а диявол пропав од нього. А він ся моцно молить Богу.

По тім дияволи учинили огень около церкви, чисто запалили церков, а самі почали кричати, рекучи:

– Пане, пане! Що ти ся стало? Ото юж церков горить! Утікай борзо, бо згориш, бо сам себе погубиш.

А він одповідав:

– Дайте мі спокій, хлопи, би вас забито. Я відсіль не піду, хочай і згорю на Божій дорозі, бо то мі дано за покуту. А ви чим борше гасіте!

І перехрестився. А дияволи пропали і умовкли. І стало тихо.

Мислив диявол, що би еще учинити. Учинившися попом, почав звонити, а по тім увійшов у церков, запалив свічі, став співати, читати; а по тім, приступивши до жовніра, рече:

– А ти, ляше, чого ти ту стоїш? Бо ти ся із віри нашої християнської наругаєш! Іди собі преч з церкви до свойого костьола!

А жовнір рече:

– Єсли би ти був піп правдивий, то ти би мя не проганяв з церкви од молитов, але еще би мя благословив і покріпив. А з того вім, іж ти єст чорт, не піп. А я відсіль до самого світа не піду, бо то мі дано за покуту.

І перехрестився хрестом сам, а по тім верг хрест на того попа і рек:

– Во ім'я отця, і сина, і святаго духа! А ти, попе, ірци: «Амінь, а дияволові нехай буде у зуби гарячий камінь».

Скоро то рек, а диявол пропав, і свічі загасли. А жовнір похвалив Бога і познав, іж то все диявольськоє прохирство. Укріпився Богом святим моцно.

Єще ся диявол учинив єдним гайдуком і, прийшовши, свічею стане перед ним і почне йому говорити:

– О пане наш! Що ті ся стало, що ту чиниш у тій пустій церкві? А тото не знаєш, іж то твоя пані сестра умерла? Іди ти борзо до дому!

А він його пофукав і залаяв, рекучи:

– Злий чоловіче! Іди собі до диявола! Єсли моя пані сестра умерла, вольно то Пану Богу. Я її не оживлю. Я відсіль до світа не піду, бо мі то дано за покуту.

І перехрестив його хрестом. А диявол щез.

Був теж диявол у великім клопоті по нім і не промислив, що єще на нього за спокуси вистроїти мав. Учинився панею його і узяв на руки цеглу вмісто дитяти і, прийшовши, свічею став перед нього. Почне з плачем говорити, рекучи:

– Боже тя побий, злий чоловіче! Що ті ся стало? Подобно ти ошалів. Чого ту ночуєш і що ту робиш у тій пустій церкві руській? Ліпше ті тота пуста церков, аніж місто і замок? Я сама і тота дитина, син твій. А того, необачний чоловіче, не знаєш, іж то повміста згоріло? І ти би у тій церкві згорів, ґди би не люде єі угасили. А тепер на остаток і замок наш ізгорів і вся наша худоба. Що було, то все погоріло, тілько я сама з дитиною утекла з огня. А сестра твоя умерлая ізгоріла. Що ж тепер будеме чинити? Устань а іди відсіль!

Ту його мало диявол не перельстив. А по тім ся закріпив моцно Богом святим і рек до неї:

– Цить ти, мавпо, не плач! Єсли будемо годні, дасть нам Бог знов маєток, їдь собі преч од мене, бо ті дам по губі. А я відсіль до світа, яко живо, не піду, бо мі то дано за покуту.

І ту стоячи, диявол рек з плачем:

– О злий а необачний чоловіче! Юж я з тобов більше жити не хочу, а йду преч од тебе. А дитину перед тобою мечу на твою душу.

То рекши, ударить дитиною моцно о землю.

А в том часі когути заспівали, а дияволи пропали. А жовнір юж був вольний од спокус диявольських. А одержав од Бога сім корон єдної ночі, то єст сім звитяг над дияволом. І видержав правдиво покуту. А коли став світ, уставши, стане дивитись дитини, а то іно цегла лежить на землі. А коли одтворив двері, ано і кінь його стоїть, як був поставив звечора, і церков не горіла. І, сівши на коня, увидів місто все ціле і замок. І, приїхавши на замок, ано все добре знайшов: а сестру живую, і жону, і дитину.

І прославив Господа Бога, і повідав то все, де ночував і що ся над ним тої ночі чинило. І став у руськую віру. І тоту церков окрасив розмаїто.

Богу же нашому слава во віки віків. Амінь.

Томаш з Рави Рутенець

Автор книги «О духах злих і нечестивих», Львів, 1563. Текст наближено до сучасної мови.

Про те, які чорти бувають

Перший рід демонів називається огненним. Вони літають високо у воздухах і до Судного дня ніколи ся не спустять нижче, а пробуватимуть у підмісячному просторі. Вони ся не спілкують з людьми на землі. Про се святий Августин свідчить у своїй праці «Про християнське боріння» у такий спосіб: «демони не живуть на небі, де суть сонце і зірки, але усі вони обертаються в підмісячних краях». Се про них і Апулей сказав, же їхній демонічний рух є рухом огненних істот. Тому-то й Аристотель твердив, же в розпечених печах часто бачити можна дрібні живі істоти, які увесь свій вік проводять у вогні, бо у вогні вони ся народжують і у вогні вмирають.

Другий же рід демонів називається повітряним. Вони, хоч і блукають небесами, але живуть уже ближче. Декотрі з них можуть ся спустити і, створивши собі тіло з загуслого повітря, иноді є видимими для людей. Часто, з позвоління Божого, вони фалюють (хвилюють) повітря, пробуджують громи і грози, і усі разом рушають на знищення роду людського. Вони наділені великою гордістю і заздрістю, чинять безперервно ріжні збурення. Тіла їхні вкриті чимось твердим, але не перебувають вони в їд-ному місці і не мають їдної форми, а часто ся міняють. їх чарівниці викликають своїми заклинаннями і намовляють до злих дій. Вдачу вони мають жорстоку і грубу, повні сум'яття, і тільки й думають, яку б то капость встругнути, яке б то зло учинити, але, коли їдні прагнуть робити це потай, то иньші чинять лихо відкрито. Завдяки дружбі з цими демонами чарівниці дістають велику силу для своїх чарів.

У житії святого Антонія божественний Атанасій говорив, же повітря повне демонами, про що раніше вістив і Меркурій: «вочевидь, жодна частина світу не позбавлена присутности демонів». Святий же Амвросій казав: «повний світ чеснот святих, тому що повен він зіпсутости». От чому і демони Платона, же ся мечуть у повітрі у вигляді яскравого снігу, видимі для бажаючих розповісти про них, якщо ті протягом якогось часу будуть безупинно ся дивити невідривним поглядом у небеса на виблискуюче сонце.

Третій рід демонів ми називаємо «земним». Вони були скинуті з неба на землю за свої гріхи. Про них святий отець і мученик Христовий Ігнатій Богоносець писав у посланні до жителів Ефеса так: «Немає нічого кращого, ніж мати світ, у якому знищена вся зброя як небесних, так і земних духів». З цих демонів їдні перебувають у лісах, а також у гаях, влаштовуючи пастки мисливцям. Інші живуть у відкритих полях, і уночі вони змушують блукати подорожніх. Деякі з них ховаються в неприступних нетрях, у печерах і урвищах. Інші ж, не такі грізні і неспокійні, насолоджуються тим, що затримують людей у темряві. І веде їх не їдна якась, а різні пристрасті, і всі вони сповнені злом. їдні з них люблять постійно страшити людей маревами, інші воліють заманювати слухачів пророкуваннями майбутнього, викликаючи подив. Так, святий Іоанн Златоуст у третій книзі «Про провидіння» говорить: «Надмірна зневіра шкідливіша всякої демонської дії, тому що і демон, якщо в кому панує, то панує завдяки зневірі, а якщо зникла зневіра, то й демон уже нічим не зашкодить». Цей рід демонів знайомий чаклункам через мінливість настрою і легкодумства, тому що вони більше люблять змушувати тремтіти багатьох, ніж підкорятися владі якої-небудь жінки. Иноді ж вони затримуються й обіцяють божевільним жінкам, коли ті викличуть їх заклинанням у дзеркалі, келиху або кристалі, відповісти на всі запитання, і якщо хто збирається заподіяти їм якесь зло на їхньому шляху, то вони про це попереджають. І цей рід відьом дуже відрізняється від інших, бо те, що ті насилають за допомогою чаклунства, ці обіцяють зцілити. От чому церква забороняє християнам доступ до них, тому що своїм чаклунством вони багато чого заперечують.

Четвертий рід демонів іменується «водяниками», бо вони, занурившись у вологу, живуть поблизу рік і озер, повні злости, тривоги, занепокоєння і підступництва. Вони збуджують бурі на морях і, занурюючи у водяну безодню кораблі, забирають життя в багатьох людей. Ці демони привласнюють собі видиме тіло, зазвичай жіноче, а чоловіче рідше. У нас вони ся називають русалками та нявками, і часто їх можна побачити на берегах річок та ставків, як вони вичісують своє волосся. Інші ж користаються личинами звірів. Цей рід демонів з відьмами не спілкується.

Натомість святії ангели ніколи не міняються, а завше перебувають у чоловічому образі. І ніде ми не зможемо прочитати, що добрий дух перебуває у видимій формі жінки або якогось звіра.

П'ятий же рід називається «підземним». Ці демони живуть у печерах і ущелинах, темних яскинях і урвищах. І ото вони суть найлихіші. Найбільше ці демони шкодять тим, хто викопує рудні, добуває метали і шукає захованого в землі скарбу. Бажаючи погибелі роду людському, вони влаштовують у землі тріщини, випускають вогнедишні вітри і розхитують підвалини будинків. Иноді ночами вони, зійшовши з гір цілими зграями, водять на полі дивні і небачені хороводи, а потім перед світанком у поспіху зникають. Часом, вважаючи себе за духів, вони приймають образи людей, що пішли з життя. Нічого іншого вони не прагнуть, окрім страху людського.

Ці демони теж стережуть скарби, що їх позаховувала в землю людська скнарість, але здобути ці скарби неможливо, бо чорти їх пильно охороняють, а иноді переносять з місця на місце. І цей рід демонів ніяких зносин з жінками-відьмами зазвичай не має.

Шостий же рід демонів називається «світобоязний», бо вони страшно бояться світла і ненавидять його, а тому за дня не годні ніяким чином тіла собі створити, а роблять це тільки вночі. От чому демони цього роду розгулюють у сутінках, завше похмурі, підкорені холодним пристрастям, підступні, неспокійні і грізні. Вони вночі нападають на випадкових самотніх перехожих і затягують у нетрі. Але з відьмами вони теж не зустрічаються, і заклинаннями їх жодними викликати не можна, тому що уникають вони світла і голосів людських.

Бенедикт Хмелевський

(1700–1763)

Народився у м. Луцьку. Католицький священик по галицьких парафіях. Навчався у Львові, був священиком у с Липівка, прелатом у львівського архиепископа, потім священиком у Підкамені і деканом рогатинським. Тривалий час працював над створенням своєрідної енциклопедії «Nowe Ateny albo Akademia wszelkiej scjencji pełna, na różne tytuły jak na classes podzielona, mądrym dla memoryału, idiotom dla nauki, politykom dla praktyki, melancholikom dla rozrywki erygowana… przez xiedza Benedykta Chmielowskiego dziekana rohatyńskiego, firlejowskiego, podkamienieckiego pasterza» («Нові Атени, альбо Академія всілякої науки повна, за різними назвами поділена, мудрим для пам'ятки, ідіотам для науки, політикам для практики, меланхолікам длярозривки…»), що видана була у Львові польською мовою в 1745 p. y двох томах, томтретій виданий в 1754 р. Фактично ця енциклопедія не так була «науки повна», як забобонів, бо розповідала про безліч різноманітних фантастичних бестій, про чари, чортів і відьом.

(Уривки, що подаються, переклав з польської укладач.)

Якими є чорти

Господь, створивши чорта, наділив його даром досконалого відання трав, квітів, каміння, дерев та інших природних речей. А проте чорт не здатен створити нічого матеріального, ані втрутитися у небесний порядок, а звідси – й місяця з неба він не може зняти.

Зате може перевтілюватися в кого лише захоче. Бере чорт на себе тіло з повітря, з грубих земних випарів. Св. Антонія Пустельника він страшив то в образі страшних звірів, то в образі хижих птахів, св. Пахомія – в образі когута, св. Ромуальда – в образі оленя, св. Іларіона в образі – лиса, св. Дунстана – в образі ведмедя, св. Маргариту – в образі дракона. А інших зводив ув образах святих та янголів. У Чехії був чорт Рибенцаль,[16] який задля жарту явився одному шкляреві, що плуганився на торг, в образі пенька при дорозі.

Кажуть, що не перетворюється він ані в голуба, ані в овечку, бо то все істоти Христа, чого я не дуже розумію, бо ж чорт і в образі самого Ісуса може явитися. Але найбільше йому подобається образ цапа, який найбільше відповідає його бридоті і потворності.

Чорт може, хоч і не насправді, а про око, наславши ману, справити, що люди будуть здаватися кіньми, віслюками чи свинями.

Чорт часто не має губ або язика, бо ж сформувавши собі тіло з повітря і земних випарів, промовляє тільки позірно артику-льованою мовою. Зазвичай він вдається до балачки, перевтілившись у якусь тварину, і замість гарчання, іржання чи кувікання звучить людська мова. Чув я не раз, як ота звірина щось лепече поганою вимовою, ніби який шпак чи сорока, крук чи папуга, хоч і не тямить нічого. Саме так вчинив цей спокусник з Євою, промовляючи до неї вустами вужа.

Чорт також може ставати інкубом або суккубом, або ж, як кажуть на Руси, літавцем і літавицею, спокушаючи закоханих, що тужать від любовної розлуки, або тих, кого хіть опанувала. Чоловікам являються панни, а паннам – чоловіки.

Слово про створення ангелів і архангелів та інші безплотні сили

З рукопису Іллі Яремецького-Білахевича 1748 р.

Спочатку Творець небесний сотворив небо і землю, сонце, місяць, звізди на небі, а потім сотворив Бог предвічную мудрість, слуг своїх – ангелів, архангелів, херувимів, серафимів, начала, власті, престоли, панування, сили. Сотворив дев'ять чинів на хвалу свою, а десятий чин – вогненний. Сатанаїл був слугою Божим першим і найстаршим був воєводою. І дав йому Бог десяту частину в небі. Тоді оний (той) Сатанаїл помислив: «Аз (я) поставлю престол собі на горах високих, на воздусі під небом і буду подібний до Бога Всевишнього». Та Бог Творець знав його помисел і розгнівався на Сатанаїла. У той час вогонь перед ним возгорівся, окрест його буря великая знялася, вогонь від лиця його спломенився. І розгриміло небо, і оболоки (хмари) стали тріскати, явилися гради, вогненні стріли, блискавиці великії. І злякався Сатанаїл, став темним і впав з небес зо всім хором своїм. І летіли ангели його з небес сорок день і сорок ночей. Видячи тоє, другі хори устрашилися предвічного Бога Творця. У той час Архангел Михаїл підняв оболок, на якому Бог предвічний сидів, і скрикнув голосом великим до ангелів:

– Воньмім! Воньмім! Святая святих! Візьмімо Бога небесного на поміч!

Видячи тоє, ангели зібралися всі до святого архистратига Михаїла і заспівали пісню ангельську:

– Свят! Свят! Свят! Господь Саваоф, ісполни небо і землю слави єго.

Ото тоє значит собор архангела Михаїла. І поставив Бог Творець архангела Михаїла на небесах старшим чиноначальником, воєводою сил небесних, а Сатану струтив із неба, і він став дияволом, неприятелем душевним. І так, братія, не хотів Сатанаїл бути ангелом пресвітлим і за те учинився темним. Так і ми, християне, не будьмо горді, абисьмо не вивержені були із царствія небесного, як Сатана із гордощів втратив лик ангельський. Бог, предвічная мудрость, не терпить гріха гордому чоловікові, а смиренному благодать дає, а гордим противиться. Як чоловік запорохи (порошинки) в оці не може вдержати, так грішник не може в царстві небеснім бути. Богу нашому слава во віки, амінь.

Слово о святім Василії Великому, який відняв Євладія від диявола

З рукопису Іллі Яремецького-Білахевича 1748 р.

Був у Кесарійській країні муж, ім'я йому Синклитіян. І мав він майна много, що не було йому числа, сіл та маєтностей много, каменів многоцінних много. Та мав ще одну тілько дочку на ім'я Корасія. Прирік її Богу в чернечий чин, аби Божою нареченою стала і, прийнявши замолоду чернецтво, послужила Богу до старости. Дуже тішилися нею ангели Божії.

Мав Синклитіян також слугу іменем Євладій, що був мудрим і гордим. Якось його мислі почала притягати Корасія. Одної ночі, обнятий бісівським навожденієм, він лежав роздумував собі, як би тую Корасію, котра приречена в інокині, взяти собі за жону. Й так собі помислив, що ніхто його з нею не зможе поєднати, опріч диявола.

– Я, Євладій, запишу себе дияволу, й диявол мені допоможе взяти Корасію собі за жону.

Одного вечора вийшов Євладій на розпуття, де ся дороги розходять, й прикликав диявола к собі. У той час диявол явився йому й рече:

– Що требуєш, Євладію, й кого шукаєш? Євладій рече:

– Я не можу к дівиці Корасії приступити, хтів би-м її за жону собі взяти.

У той час диявол рече:

– Піди-но ти до пана нашого Фармадея, царя диявольського.

Й написав той диявол своєю рукою картку й пустив на вихор, а вихор же заніс тую картку аж до Фармадея-царя. В той час послав Фармадей по Євладія слуг своїх, і привели вони Євладія перед очі Фармадея, царя диявольського.

І побачив його Євладій на високому престолі, і множество дияволів стояло перед ним, слугуючи йому, яко царю. Й мовить до Євладія:

– Хто єси й чого хочеш, чоловіче, й чого м'я шукаєш?

Євладій умильним голосом відказує:

– Пане мій, вволи мою волю, аби взяв я Корасію собі за жону, буду твоїм навіки.

Фармадей рече:

– Але ви, християни, надто брехливі. Якщо вам нужда, тоді ви мене шукаєте, а тільки-но вам відлежиться, тоді ви Христа свого слухаєте. Бо ж Христос милостивий, що вам прощає такі гріхи, а мене ви дурите. Рукою власною скріпи, аби єси мій був навіки, тоді тобі сотворю, чого схочеш.

Тоді Євладій взяв ножа і, врізавши собі мізинця, підписав карту власною кров'ю та дав її Фармадею. А той звелів слугам своїм:

– Ідіте ж, слуги мої, обступіть келію, в якій живе Корасія, та завдайте їй великую тугу, завдайте їй любов до Євладія велику.

Так вони і вчинили, наславши на неї любов велику до Євладія, тугу і смуток за світським життям. Однієї ночі вона затужила вельми й відчула огиду до життя в обителі святій. Як почули отець і мати її про те, поспішили до неї і сказали:

– Пощо так тужиш і сумуєш, чадо? Все ж бо у руках твоїх – і їжа, і напої, і вбрання, і скарби. Чого ж тобі бракує?

Вона відказала:

– Отче мій і мати моя, мужа потребує серце моє.

Щойно почув Синклитіян такі слова від Корасії, заплакали вельми отець і мати, зажурилися:

– О, хто погасить світлу свічу у домі нашому? О, хто оборонить церкву на землі, якою так ангели Божії тішаться? Хто погасить церковну лампаду? Опам'ятайся, чадо! У темен путь грядеш!

Рече Корасія:

– Отче мій, послухай мене! В тузі я є великій. Дай ми мужа Євладія!

Синклитіян рече:

– О, дитя, дитя, я є твоїм вітцем! Ми з матір'ю твоєю надіялися завдяки тобі добути спасения. Змилуйся, дитино, повернися до Господа Бога!

Корасія рече:

– Отче мій, якщо не даси ми мужа Євладія, то гіркою смертю умру.

Синклитіян рече:

– О, дитя, якщо серце твоє мужа прагне, то знайду тобі чоловіка славного, багатого, з великим маєтком, а Євладій – то тілько слуга наш.

Коли почула Корасія тії слова, то стала себе за горло душити й кричати:

– Помилуй мене, отче! Євладія хочу взяти за мужа собі!

Синклитіян, не знаючи, що має чинити, зібрав боярів і зробив великий банкет, і віддав Корасії мужа Євладія, й обдарував їх палацами та майном усім своїм. А сам узяв свою жону та подалися у монастир – він у той, де були ченці, а вона в той, де були черниці. Євладій же жив із жоною своєю, але уникав церкви Господньої. Корасія цьому дивувалася і мовила йому:

– Пощо, чоловіче, не ходиш в церкву Господню?

Він же тільки відбріхувався. Та вже й бояри і слуги стали допитуватися в Корасії:

– Чому Євладій не провідує церкви?

Врешті прийшла Корасія і рече йому:

– Якщо не підеш до церви Христової і не причастишся Божеським тайнам, то я смерті собі гіркої завдам.

Він же, не маючи, що відказати, мусив їй висповідати все, що ся з ним діяло і як ся дияволу записав. Тоє почувши, Корасія з великим зітханням сказала:

– О, горе мені! Боже мій, ти і себе занапастив, і мене! Чом же я не послухалася батьків моїх?

І стала кричати і бити себе по лиці, плачучи вельми, і пішла у Кападокію до святителя великого Василія, кажучи:

– Помилуй м'я, владико святий! Не послухала-м родичів своїх, але-м у темний путь пішла.

І оповіла святителеві Василію Корасія все, що ся діяло з Євладієм. У той час святитель послав по Євладія і питає його:

– Правду жона твоя каже?

Євладій же рече:

– О, владико святий, правду каже.

– О, чоловіче, чоловіче, соблазнився єси. – Просльозився святитель і рече: – Але іще запитую тя, чи хочеш повернутися до Господа Бога нашого?

– О, владико, хотів би, але юж не можна, бо-м ся записав дияволови і дав-єм запис свій в руки Фармадею старшому.

Василій рече:

– Оце кажу тобі: чи полюбить серце твоє Бога, якщо повернеться до Христа?

– Ох, полюбив би-м, владико, і молився б за тебе, якби-сь м'я міг від диявола оборонити!

Тоді взяв святитель Василій Євладія за десницю і, завівши його у свою келію та лишивши їжі і води, затворив там, і пробув Євладій в келії три дні, а Василій-святитель непрестанно біля престолу Господнього служив і молився за Євладія. Корасія ж бо сказала собі:

– Господи, не вступлюся я звідси, доки не побачу Євладія. І стала молитися разом зі святим Василієм.

I от приходе святий Василій у свою келію та рече до Євладія:

– Як ся маєш, Євладію?

Євладій рече:

– Зле мені, владико! Біси не покидають мене, стріляють, б'ють мене й мордують.

Василій непрестанно біля престолу стояв і молився з Корасією, а як минуло наступних три дні, знову прийшов Василій і спитав:

– Як ся маєш, Євладію?

Він же відповів:

– О, владико, голос їхній тілько чую, а самих їх не бачу.

Тоді Василій втішився і закликав людей і священиків, і зібралося всього люду шість сот. Святий же Василій рече до них:

– О, друзі і браття, одна вівця заблудила від стада Христового. Поможіте, браття, одірвати її від вовка.

І, повідавши їм правду, роздав кожному з них по свічці. Потім узяв святитель Євладія за десницю, увів його до церкви, запровадив до церковного престолу і почав служити літургію над Євладієм. І всі люди заспівали одноголосно: «Господи, помилуй!». Глянув Євладій і побачив диявола, що літав, як орел, аби викрасти його. Закричав Євладій:

– О, владико, тримай м'я, взяти м'я хоче диявол!

Василій пригорнув його до себе і вигукнув:

– О проклятий дияволе, як смієш образ Божий і хрещення Боже з рук моїх виривати?

У той час крикнув Фармадей голосом великим:

– О, Василію, Василію!

Не твори мені насилія!

Не я Євладія шукав,

Але Євладій мене іскав!

І тут кинув диявол той папір, на якому розписався Євладій. Святитель Василій взяв папір і показав Євладію. Той тільки глянув і ствердив:

– То є, владико святий, рукописаніє, яким я записався дияволу.

Тоді взяв Василій Євладія за руку і запровадив до Корасїї, жони його. І повела Корасія Євладія у дім свій, і жили вони, прославляючи святителя великого Василія, і честь, поклін та хвалу йому віддавали до кінця житія свого. Амінь.

Як Сатанаїл став дияволом

Рукопис XVIIcm. отця Теодора з Дубівця.

Коли сотворив Бог рай, то не було тоді ні ангела, і нікого, тільки Господь і Сатана. І що велів Господь садити, Сатана крав від усякого саду потай від Господа і розсипав посеред раю. Господь прорік:

– То буде тіло моє і я сам буду, і тобі буде на вигнання.

І, пішовши геть, сказав Сатанаїл:

– Господи, благослови все, що я насадив.

Господь прорік:

– Аз єсьм тут посеред раю, і коли вийде Сатанаїл, нехай бачить дерево своє, дерево його ж вижене з раю.

І почорнів Сатанаїл і став дияволом. Дерево ж виросло на три стовбури: один стовбур Адамів, другий стовбур Євин, третій стовбур посередині сам. Щоб коли згрішать Адам і Єва, тоді упаде Адамів стовбур у ріку, наречену Тигр, і знесе його вода. І Євин стовбур у рай впаде. А коли настане потоп, тоді з води потоплені стовбури вийдуть. А коли опаде вода, дерево буде далі рости при спокійній ріці.

Всесвітній потоп

Із слова Мефодія Патарського.

Рукопис XVIIcm. отця Теодора з Дубівця.

У чотирьохсоте літо другої тисячі возстали злочинні люди, пронирливі і беззаконні, від синів Каїнових, чада Ламеха сліпого, що вбив Каїна. Тому що диявол переміг усіма ділами злочинними. У п'ятисоте ж літо другої тисячі люди ще гірше блудити зачали. І почали по-скотському на себе сідати (займатися любощами), а жони – на мужів, і скверни блуднії почалися творити. У семисоте ж літо привів лукавий диявол рать блуду й омани. І спокусили сини Сифові дочок Каїнових, і впали синове Сифові у великий гріх. І розгнівався на них Господь Бог гнівом великим за злії учинки їх, котрими осквернили землю беззаконієм своїм.

Ной же, вопіющий день і ніч до Бога про беззаконня людське, дочекався, що послав Бог ангела свого до нього благовістити про потоп:

– Хочу пустити потоп на землю, бо сповнилися люди беззаконня. Звісти людям, нехай покаються в гріхах своїх, а ні, то віддам їх гніву свому А ти почни робити ковчег, подобає бо тобі увійти в ковчег, і жоні твоїй, і синам твоїм, і жонам синів твоїх.

І почав Ной робити ковчег, як велів йому ангел Господній. Тоді ж ненависник роду людського диявол доторкнувся до жони Ноєвої і рік їй:

– Випитай, де ходить муж твій?

Вона ж рекла:

– Кріпкий єсть муж мій, не можна його випробувати.

І рік до неї диявол:

– Єсть трава над рікою, в'ється коло дерева, ти ж, узявши трави тої цвіту, уквась з борошном і тим напій його, і вповість тобі все.

І зійшов Ной за звичкою своєю з гори по харчі, сходив-бо на третій місяць через усі сім років. Прийшовши, рік до жони своєї:

– Дай ми квасу пити. – Вона ж, наповнивши чашу, дала йому, а він, випивши, рік їй: – Жоно, чи є ще? Дай ми.

Випивши три чаші, він відчув утому і ліг спочити, захмелівши. А вона ж почала ласкавими словесами мовити йому:

– Пане мій, повідж ми, де ти ходиш?

Але він не повідав їй нічого. Тоді вона за дияволовим поученням почала ласкатися коло нього лестивими словами. І врешті він рік їй:

– Слухай же, жоно! Послав Бог ангела свого до мене, і той рік ми: хоче Бог потоп на землю пустити, і повелів мені учинити ковчег і ввійти в нього мені з тобою, і синам моїм, і жонам їх. І це ось роблю його вже сім років.

І це сказавши, пішов на гору і, вийшовши, побачив ковчег знищений, яко прах. І тоді роздер ризу свою, глаголячи:

– Горе мені!

І посипавши голову перстію, плакав Ной сорок днів. І явився йому ангел Господній, глаголячи:

– А чи я ти не казав? Пощо ісповідав жоні своїй діло своє? Через те розсипав Бог зданія твої. Але мені Господь передав гріхи твої. Тому почни робити вдруге. – І показав йому дерево, що не гниє, – клехтіон, і рік йому: – Із сього дерева створюй ковчег.

Ной же вбрався у власяницю і не торкаючись до жони своєї, голови своєї не чешучи, аж на тридцяте літо звершив ковчег, що мав у довжину триста ліктів, у ширину – п'ятдесят, а у висоту – тридцять. Потім зійшов з гори, велячи людям каятися, однак вони не послухали словес його. І рік ангел Ноєві:

– Увійди в ковчег, і жона твоя, і синове твої, і жони синів твоїх, і поклич із собою від усього живого всякої тварі по парі: і від чотириногих, і від гада, і птиць.

Ной же покликав усіма мовами всякої тварі:

– Підіть від всього живого по парі в ковчег, із пустині, і з воздуха!

Диявол же, не хотячи добра чоловіку, але увесь хотячи рід людський погубити, доторкнувся до жони Ноєвої і рік їй:

– Не заходь без мого слова у ковчег! Тільки коли тобі рече муж тако: «Ходи, окаянниче дияволе!», тоді увійди в ковчег.

Коли ж пішло все живе у ковчег до Ноя, тоді повелів Бог іти дощу з неба, та не краплями, а проливному. І в морі повелів тридцятьом китам відійти від місць своїх, на яких вони раніше лежали, затуляючи тридцять вікон морських. І пішла вода всіма вікнами морськими на землю, і була туга велика і плач серед людей, і перетворилося веселіє їх в риданіє. І так без милосердя пожерла вода всіх, що були на землі. І пішла вода на гори високі. А жона Ноєва тоді не пішла в ковчег за дияволовим наученням. Ной почав її кликати:

– Ходи в ковчег! – Але вона не йшла, а чекала слова, яке прорече біс. Ной же кричав: – Ходи, окаяннице, ходи, спокуснице окаянная! – Але вона, стоячи, чекала. Тоді ж Ной рік: – Ходи, дияволе, в ковчег.

І тоді вона пішла у ковчег, а диявол з нею у пазусі увійшов так само в ковчег.

…І йшов дощ з небес сорок днів, і була вода над Аравійськими горами п'ятнадцять сажнів. І хотів диявол потопити увесь рід, перетворився мишею і почав гризти дно ковчега. Ной же помолився Богу, і чхнув лютий звір, і вискочив з ніздрів його кіт і кішка. Вискочивши, удавили тую мишу, і не збулася дияволова злохитрість. Стояла вода на землі тринадцять місяців. Тоді Ной почав пробувати, чи є суша? І пустив голуба з ковчега, голуб же політав довго і прилетів, не знайшовши землі. Потому Ной пустив ворона, ворон же, літаючи, знайшов землю і не вернувся до Ноя. А Ной прокляв його за те, що той не послухав повеління його. А потім пустив ще голуба. Голуб же, літаючи, уломив галузку маслинну і приніс в устах своїх до Ноя в ковчег.

Тоді Ной возрадувався і подякував Богу:

– Господи Боже мій, дякую тобі, що сподобав мя єси видіти землю свою! Господи, постав мене на землі своїй!

І повелів Бог вітрові погнати ковчег на гори Аравійські, де було зроблено ковчег, щоби став ковчег на горах Аравійських. Тоді Ной помолився Богу, вийшов з ковчега, і синове його і жони синів його. І випустив усе живе з ковчега на землю і крилате на воздух. І почав жити Ной з дітьми своїми на землі. Родився ж у Ноя син і нарік ім'я йому Мунт. І розплодилися синове Ноєві Сим, Хам і Яфет, і розділили собі землю. І дісталася Симові східна сторона, Хамові – полуденна, а Яфетові – західна. Мунту ж не дали частини брати. Отець же послав його на північну сторону землі. Жив же Ной літ вісімсот і помер.

Слово о побіді над дияволом, альбо як бесідував Ісус Христос із дияволом на горі

В оний час, коли прийшов Господь наш Ісус Христос на гору Єлеонську і ученики його з ним, і рік Ісус Христос до учеників своїх: «Дано нам постити сорок днів і сорок ночей». І диявол, почувши, що Ісус Христос хоче піст прийняти, в той час тоє зненавидів і розгнівався на Бога, і прибіг до Ісуса Христа з великим запаленієм серця свого злого. І став перед Ісусом Христом, криво дивлячись на Христа, зубами своїми скрегочучи, з очей своїх полум'я почав пускати і лице своє викривляти проти Ісуса Христа – вельми ся учинив страшний. Побачив його Ісус Христос і рік йому: «Заклинаю тя, дияволе, Богом живим, що сотворив небо і землю, повіж мені, звідки ти єсть і пощо тут прийшов?»

Рік диявол: «Звідки ти єси?»

Рік Ісус Христос: «Я єстем Бог силам небесним, от Вишняго прийшов єсмь».

Рік диявол: «Пощо ти тут прийшов?»

Рік Ісус Христос: «Прийшов-єм погубити тя з лиця землі».

Рік диявол: «Іди на небеса і сиди на престолі своїм, бо твої суть небеса, а ангели мої тут сильні і горді вельми. Вони погублять тебе, якщо не підеш мені із землі на небо».

Рік Ісус Христос: «О горе тобі, дияволе лукавий, із ангелами твоїми злими! Я для тебе прийшов на землю і для ангелів твоїх, бо хочу їх і тебе погубити і спалити вічним вогнем. Бо твориш ти діла злі: злодійство, убивство, чужолозтво, блуд, заздрість, гнів, ненависть, гордість, чвари, чародійство».

Рік диявол: «Добре знаєш, що то суть всі мої діла, але я твоїх ангелів не страшуся».

Рік Ісус Христос: «Ти спокусник людям єси, посрамити тя маю».

Рік диявол: «Ти сам спокусник, я тебе посрамити маю».

Рік Ісус Христос: «Маю скінчити, бо я сотворив-єм чоловіка по образу своєму і не хочу його оставити во віки».

Рік диявол: «А коли чоловік согрішить, мої діла творячи і помисли злі, що йому буде?»

Рік Ісус Христос: «Послухай мене, дияволе, запевне осуджу його і віддам його вогневи вічному. А якщо покаються, подорожніх в дім приведуть, убогих наділять, нагих одягнуть, голодних нагодують, алчущих і спраглих напоять, мертвих до гробу відпровадять, піст і милостиню сотворять, до церкви святої часто ходять, на молитви дають, то добрую смерть пошлю на такую душу. І дам його душу архангелови Михаїлови, і поведе його душу до пресвітлого раю. Послухай мене, дияволе: а якщо чоловік не покається і буде грішити, і не буде добрії діла творити, але злі, то пошлю на тих людей наглую смерть і передам душі їх лютим ангелам в огень вічний».

Потім вийшов Господь наш Ісус Христос на гору високую із апостолами своїми. І з гори побачив Ісус Христос великую кількість бісів, яких був зібрав Сатанаїл – слуг своїх тьмою тьмущою. Бо рік Сатанаїл слугам своїм: «Кріпіться, діти мої, бо Ісус Христос, великий неприятель наш, прийшов тут. А коли ми його погубимо, то наша велика честь і слава буде, бо коли я хотів собі престол будувати і рівним йому бути, тоді він мене зопхнув із високости небесної, що я його не слухав і слуги мої. Отож, слуги мої вірнії, ідіть же ви наперед, а я за вами слідом піду».

Тут пішли дияволи з великим військом на Ісуса Христа, аж апостоли вжахнулися, видячи військо диявольське. Тоді ступили дияволи один ступінь на гору, а Петро-апостол побачив їх і відбіг від Христа на одну версту.

Рік Ісус Христос: «Петре, чому утікаєш? Вернися назад, не бійся!»

Повернувся апостол Петро і став позаду Христа, дивлячись через його святі плечі.

Рік Ісус Христос ученикам своїм: «Хто зверг Сатану з небес?»

Рік святий Іоанн Богослов: «Ти, Господи, і Отець Твій небесний».

І тут повелів Ісус Христос облакам небесним ухопити диявола і віднести його стрімголов попід облаки, і слуг його розігнати. І рекли дияволу слуги його: «Уже і ми відтіль підімо у глибину підземну, уже бо і князя нашого підвісив Ісус Христос на облаках».

Увидів тут диявол, що не може нічого порадити, і випустив голос свій: «Помилуй мя! Не погуби мене до кінця! Пусти мя на землю! Якщо хто буде з людей вірним тобі, не буду спокушати їх до кінця, але всі люди обернуться до тебе».

Господь же повелів облакам пустити диявола. І упав диявол на землю, і убився, і лежав на землі чотири години. І наповнив уста свої піною і отрутою злою і почав хрипіти вельми, ніби здихати.

Рік Ісус Христос: «Що помишляєш, дияволе? Якщо я на тебе плюну, то ще тобі гірш буде, сила бо моя і дух мій святий є».

Рік диявол, з великим болем зітхнувши: «Якби я знав, де ти ся родив, пішов би-м на місце теє і посрамив матір твою».

Рік Ісус Христос: «Хто може над терням смокви збирати, а на сході пшеницю жати?»

Тоє слухав диявол і не міг того відгадати.

Повелів Господь землі розступитися на триста сажнів у глибину. І розступилася земля, і подивився диявол на Христа і питає: «Як тая глибина глибока? На скільки сажнів?»

Рік Ісус Христос: «Чуй, Сатано! Якщо чоловік буде мати тридцять літ і візьме камінь і зо всієї сили уверже в тую глибину, то той камінь буде летіти три роки, поки долетить на дно. То і там, дияволе, я тебе знайду по розп'ятті і воскресенії моїм, і повелю зв'язати тя моцно путами залізними, котрих ніхто не може розв'язати, і погублю тебе до кінця. І дам тобі в останнії літа царствувати: першого літа твого царствія вродить багато жита, пшениці і вина, а на другі два літа не буде ні стебла жита, пшениці і вина по всій землі».

Рік диявол: «А потім що буде?»

Рік Ісус Христос: «Мої небеса пожруть землю, і висохне море, як камінь, і перегорить земля, і воскреснуть люди із мертвих, і осуджу всі племена земні, і тебе, Сатано, осуджу, і всякого чоловіка, що творить діла твої злі». Тоді буде вам мука вічная, а мені буде слава і честь на віки і поклоніння».

Потім пхнув Господь диявола ногою своєю в пропасть ту.

По воскресенїї Господь наш Ісус Христос, увійшовши в ту глибину підземную, спіймав диявола і зв'язав міцно мотузом залізним, якого ніхто не може розв'язати до судного дня. А котрі там були в пеклі підземнім, починаючи від Адама аж до воскресенія Христового, всіх Ісус Христос звільнив і випровадив, котрого перемога, слава єсть по всьому світі народу християнському. Його перемогу славимо, Господа нашого Ісуса Христа в Тройці святій єдиного Отця, і Сина, і Святого Духа нині, і повсякчас, і во віки віків.

Триста літ як одна година

(З Сокольського рукопису XVIII ст.)

Був один законник в якомусь монастирі, котрий, зачувши такі слова «тисяча літ перед очима Твоїми, Господи, як день вчорашній, що проминув», дивувався вельми, як таке можливе. А був він святим і побожним чоловіком. Якось, після утрені вийшовши з церкви і над тими словами роздумуючи, вийшов за монастир до гаю великого монастирського і побачив пташка вельми хорошого, красно і соло перед ним співаючого; а не могучи его солодкого співаня насититися, що далі, то ближче до него приступував. Пташок теж щораз то одлетит, то прилетит до него, вдячне співаючи і тим своїм красним співанєм задержав того законника в тій пущі през триста літ. А він од солодкости співаня ані їсти, ані пити, ані спати і жадної речи не потребував. Потом пташок одлетів і того законника зоставив.

Законник, пришедши к собі, згадав, же час уже іти до церкви на службу Божую, і прийшов до воріт монастирських, колатаючи, жеби ему отворено, розуміючи, же по утрені з монастира вийшов. Воротний, учувши колатанє, прийшов і питав его, хто би то був, одкіль прийшов і чого потребував. Він одповідав:

– Я єстем сего монастира законник (і сказав ему ім'я своє), по утрені вийшов-єм на час з монастира.

Воротний, его не познавши, розумів, що то якийсь безумний, і не пустив єго. Законник питав о іменах братії ігумена і инших, коториї за часу єго були, і дивовався, що той єго не пускав. Але воротний жадного з тих імен не знав, бо уже перед трема сти літ померли були. Просив теди воротного, аби єго до ігумена провадив. А був перед ігумена приведений, теди ані он ігумена, ані і імен єго не познав і питав ігумена, як давно той ігумен умер, при котором він з монастира вийшов, сказавши ім'я.

Теди ведлуг опису монастирского найдено в кройниках: ігумен і братія перед трема сти літ померли. Он тоді братії розказав, що з ним Господь Бог учинив през одного пташка. І прийняли єго межи братію. А він, скоро тайн Христових причастився, зараз в Господі заснув.

Про одного короля, котрий ходив зі злодієм вночі красти

Казка з Хітарського збірника 1744 р

Був собі один король, що славився своєю добротою.

Якось тому королеві повів мудрець:

– Королю найясніший! Сеї ночі, якщо не підеш красти, то назарані злою смертію погинеш.

Почувши те, король почудувався тому, а потім заснув по обіді. І приснився йому сон: «Королю найясніший! Якщо ти хочеш своє здоров'я заховати, іди ж сеї ночі красти. А не підеш, то злою смертію погинеш».

Король, пробудившися, здивувався вельми. І мислить сам собі: «Боже милий! Що би то мало бути? Якщо то так, волію я піти красти, аніж злою смертію погинути».

І не повідав того нікому. Дочекавшись, коли поснули усі, король убрався по-хлопськи, тільки королівську дорогу шапку взяв на себе і, вийшовши із замку потаємним виходом, пішов на місто, став ходити помежи крамницями, шукаючи, де би мав що украсти. І тут знайшов чоловіка. А той також, помітивши невідомого, сполошився. То був злодій.

– Хто ти? Що за чоловік? – спитав король. – А ти хто?

– Я злодій, – сказав король.

Почувши те, злодій зрадів і, наблизившись, мовив:

– І я злодій. Прошу тя, брате, будьмо собі товариші.

На те король:

– Добре, брате, я товаришеві дуже рад.

І дали собі руки, і присягли один другого не зрадити, але вірно жити. І ходили оба помежи крамниці, хотячи якую вибрати. Але всі були твердо позамикані, не могли нічого дістати.

– Що маємо чинити, товаришу? – спитав злодій. – Не здобудемо тут нічого. Де ся повернемо?

– Не знаєш де? – сказав король. – Ходімо до королівського палацу. Я знаю, як увійти в замок. І знаю один склеп королівський. Ми там ся добре розгостимо.

Почувши те, злодій як заїде королю в щелепу:

– Ах ти, злодюго! Що се ти говориш? Аби ти не дочекав живим світа! То я його милості королеві, панові своєму, ворогом мав бути? Таж він для нас як батько! Не дай ми то, Боже!

А король мовчить. По тім злодій каже:

– Слухай ти мене, товаришу милий! Я тебе поведу, коли ти хочеш. Ходімо до дому королівського воєводи. Він злий, людей обдирає і короля не боїться. Там я знаю скарб, і там ся здобудемо.

Пішли вони до дому воєводи. І увиділи, що ся світить у покої його. Вони підкралися і стали під вікном, що було високо.

– Милий товаришу! – сказав злодій. – Стань під стіну, нехай я стану на твої плечі і вислухаю, що тут за бесіда.

І так став злодій на плечі королю і став слухати. А воєвода саме говорив жоні своїй такі слова:

– Треба зготувати лютую отраву королеві зі змієвим ядом. Я запрошу короля завтра до себе на гостину. І насиплю йому у погар тоту трутизну. Він, випивши, умре. А ми будемо над його скарбом панами і будемо його добро поживати.

Вислухавши це, злодій ізліз з плечей королевих.

– Що ти, милий товаришу, вислухав? – спитав король. Злодій відповів:

– Злая новина, товаришу! Завтра воєвода хоче короля запросити на гостину і отруїти його. Так ся намовили із жоною своєю. А я не знаю, як би то королеві сприяти, аби ся стеріг.

На це король зітхнув тяжко і мовив:

– Злая вість, товаришу, на короля нашого. Треба його рятувати. Знаю, що мав би від нього велику ласку той чоловік, що тую вість доручить.

– Даймо спокій, брате, тепер і розстаймося, – сказав злодій. – Але як же ся маємо завтра спізнати? Даймо собі знак.

На те король:

– Прийди, брате, до церкви. Хіба ся там спізнаємо. То зробімо так, товаришу. Візьми на себе мою шапку, а мені дай свою. Й коли будемо завтра у церкві, не знімаймо собі із голови шапок. То так ся спізнаємо.

На тім ся розійшли. Злодій пішов додому, а король у свої палати, і ліг спати, і мислив собі: «Милий Боже, що то ся хоче стати наді мною від мого слуги? Либонь, мені Бог того злодія нагодив, хоч мя і по щелепі випалив. Ліпший мені приятель від мого слуги. Коли б мені його завтра пізнати, нагородив би його добре за його приязнь».

А коли зазоріло, задзвонено до церкви. Стали ся люди і панство збирати, бо була неділя. Король, убравшися, пішов і собі з панством до церкви. Шати на нім королівські, дорогії, а шапка цундрава, дуже стара. І чудувалося вельми все панство тому, що то ся чинить. І сам воєвода дивується, що якраз зібрався короля отруїти.

Прийшовши до церкви, король сів у кріслі високо і став виглядати товариша свого.

За якийсь час увійшов і злодій до церкви. Став пильно дивитися, на кому би свою шапку пізнати. Аж тут глянув на маєстат королівський та й увидів шапку свою на королю. І убоявся, і мислив собі: «То, конечне, хтось підслухав нас уночі із товаришем моїм, що ми бесідували, і видав то королеві. Або мій товариш сам мене видав».

А король, увидівши товариша свойого, пізнав його по своїй шапці і рад був вельми товаришеві. І послав слуг своїх, аби його вартували пильно.

А коли було по службі, велів король просити того чоловіка за собою в палати на обід. Хлоп ся збояв і мислив собі: «Тепер мені гіркий обід».

Коли ж вони в палатах зосталися самі, король сказав:

– Не бійся, товаришу милий! Я днесь королем, а вночі був-єм злодієм. Я твій товариш, котрого ти по лиці ударив. Але я тобі прощаю. Не бійся, не гадай нічого злого. Ти мій вірний приятель.

Одно тя прошу: якщо то правда, що мя мій воевода хоче днесь отруїти, будеш від мене велику ласку мати.

Тут ся йому злодій у ноги поклонив:

– О найясніший королю, пане мій! Пробач, твоя милість, мою злість, бо я думав, що то простий хлоп зі мною ходить. А то, пане мій, правда, що твоїй милості зготовлено отраву. Але ся не бій, я тебе пораджу, як маєш із тим чинити.

По тій розмові казав король дати йому шати дорогії і посадив попри себе яко гостя. Тут йому сказав товариш:

– Королю милий! Такою є на тебе зрада воєводи із жоною його, що коли тя зазове до себе на гостину, дасть тобі чашу золотую першую. А буде пильно тя просити із своєю панею, абись ти за їх здоров'я тую чашу ісповнив. Але ти, королю милий, не слухай їх лукавствія, хоч би тебе як лестили. Тільки ти його самого пригрози, свойого злого ворога, нехай поживе то, що для тебе ізготовив.

От, коли король сидів за столом, прийшов воєвода та став короля просити до свойого дому на гостину. Король пішов і узяв товариша з собою. І коли там сів король, став тоді воєвода з жінкою своєю перед королем та почав його віншувати словами лесними, яко вороги лукавії. А товариш йому шепнув:

– Королю милий! Коли хочеш здоров'я своє заховати, не слухай їх лукавства.

Після цього воєвода, узявши золотий погар з лютою трутизною у руки, поставив перед королем і почав його дуже умильно, а розмаїто просити, аби то за їх здоров'я і за їх любов тую чашу ісповнив.

А король, узявши тоту чашу, поставив її перед воєводою та сказав:

– Мій наймильший слуго! Дякую тобі за такую вашу любов і приязнь до мене. Але то інакше не може бути, лише ти мусиш до мене, пана свойого, перше поклонитися за добрее здоров'я, а я по тім поклонюся до твоєї панії.

– Королю милий, – сполошився воєвода, – не приналежить мені першим від короля з королівського погару пити, бо то вашій милості насипано во ім'я королівське.

А король йому на те:

– Ти нічого не вигадуй. Коли я тобі дозволяю, мусиш то учинити. А якби-сь не хотів, то мій меч, а твоя шия з плеч.

Тут ся король на нього опалив і наказав своїм слугам заступити його від дверей, аби не утік.

– Мусиш пити, коли ти мені вірний слуга, або горло своє утратиш.

Воєвода злякався і подумав собі: «Однаково мені живому не бути, хоч пити, хоч не пити». Узявши погар з трутизною у руки, став пити не по волі, приказуючи:

– Уживай то сама, душе, що єси була пану ізготовила.

І випив тоту злую, лютую трутизну. А лише випив, зараз упав і здох.

Видівши то, король похвалив небесного Бога. А жону воєводи казав розволочити кіньми по полю. І побив ворогів своїх. А товариша свойого учинив воєводою. Посадив його на всьому тому маєткові, учинив його першим по собі і шанував його пристойно, як своє здоров'я.

І жив король в радості великій, у гідності, у щастю, в мирі, в добрім покою. Доконав живота свойого, умер смертію славною, яко король і монарх великий, і погребен з честію.

Іван Вишенський

(між 1545-50 – після 1620)

Народився у Судовій Вишні. Замолоду жив у Луцьку, згодом – у різних містах Волині, Галичини і Поділля. У 1570-х pp. став ченцем на Афоні в Греції. Звідси слав в Україну послання, в яких виступав проти окатоличення й ополячення України. Перебував у жвавих стосунках зі Львівським братством. На Афоні письменник прожив понад сорок років. У 1604 р. повернувся в Україну.

Прожив 2 роки у Львові, відтак – в Унівському монастирі, Манявському скиті у Йова Княгиницького. У 1606 р. повернувся на Афон, де наказав замурувати себе в кам'яній печері.

Книжка

Христос-Бог, Слово Небесного Отця, передвічно рожденний Син, в останні літа (як свідчать євангелісти й богослови Григорій, Василій, Златоустий у «Бесідах» і всі інші, що говорять про богослов'я), захотівши відкрити світу оту відвіку сокровенну в Бозі тайну – народитися плоттю на землі поміж земними і взяти на себе земне тіло від земних, обрав собі батьків убогих, а не багатих, з низьких, а не зі славних, з простих, а не з хитрих; теслю, а не короля чи воєводу називав своїм батьком, у вертепі народився, а не в замку чи палацах, в яслах коло худоби, а не на ліжках чи коштовних одрах, на соломищі у гною поклався, а не на м'яких подушках, і сповитий був простими пелюшками, а не тонкодорогими. Оце тільки я показав про народження небесного царя, який з'явився земнородним для оновлення нетлінності.

А чому він так чинив, що народився упосліджено, безпошанівно й неславно? Тому, каже, щоб убити тією простотою цього світу гордість, пиху, славу й могутність, заморити їх і до кінця стлумити. Тому так убого народився, щоб потім ті, котрі родяться в замках, палацах і багатих дворах, не бундючилися і не чинилися ліпшими від тих, що народились у хліві. Тому сином теслі звався, щоб оті, котрі є королівськими та князівськими синами, не виносилися й ліпшими не чинилися над кожум'яцьких синів. Тому народився на гною, у вертепі, без слуг, у простих пелюшках, щоб ті, котрі родяться на м'яких подушках у замках, дворах і багатих домах при численних слугах і дворянах, у тонких китайках і у флямських[17] полотнах, не чинилися ліпшими від тих, що народилися убогими, по-сирітському голими, без будь-якого достатку.

А коли сам Цар небес і землі показав земнородним від себе такий образ смирення, порох земний навчив, щоб гноєм тіла не вивишався, відсік чванство й надутість мирської пихи, то чому ви, ксьондзи біскупи, чините себе ліпшими від своєї братії й обзиваєте їх хлопами й кожум'яками? Чи не бачите, що ви ще не є християнами, то як же ви можете зватися пастирями й духовними? То щирий фальш, зрада, підступ, брехня на духовне ім'я й огуда на всесильного Бога, що ви так зветеся! «Бо ви всі, – каже, – що в Христа охрестилися, у Христа зодягнулися».

Отож, чи зодягнулися ви у Христа? Покажіть мені на собі Христову одежу – чи це його, чи антихристова? Та де ж Христос обзивав своїх учнів хлопами й кожум'яками? Чи не каже сам Предобрий: «А я, – мовить, – серед вас, як службовець». І ще: «Бо хто найменший між вами всіма – той великий». Чи не бачите, що ви ще поганці, а не християни, і не можете найменовуватися християнським іменем, коли й захочете. А чому? Тому, що поганство вас з усіх боків кличе, волає, гукає, зве, кажучи: «Ось нашого кореня плоди за образом, життям, вірою, мудруванням та бесідою». Цим з'явив я вам, що ви не є християнами.

Повість

Двоє братів-однодумців, які увійшли в іночий чин, розгнівив один на одного заздрісник християнського спасіння, а ревнитель погибелі – диявол. Через отой гнів, говориться, через Божий попуст піймали їх жерці-ідолопоклонники. Коли першого дня мучили їх, то вони перетерпіли і не зрадили благочестя. По тому звільнивши од тортур, зачинили їх у спільну темницю до наступних тортур, якщо не надумають і добровільно ідолам не поклоняться. Побачивши те, говориться, що доведеться їм прийняти конечну смерть, коли ідолам не поклоняться, один брат захотів одійти до Бога в мирі й прощенні з братом і попросив у другого брата прощення і смирення.

Той же брат миритися не хотів – отак допустив, щоб сатана зв'язав його пам'ятозлобством. Назавтра, говориться, коли були виведені на муку, той брат, котрий шукав прощення, мужньо все витерпів, благочестя не зрадив і, в законі умерши, відійшов до Бога. Той же, котрий із братом помиритися не захотів, на першому допиті при тортурах не витримав, від Христа відрікся й ідолові поклонився. І коли вже був на волі, спитав його мучитель такими словами: «Чому вчора без мук отак зразу не вчинив, а дав себе невинно мучити?» Відповів той: «Тому я вчора терпів, бо зі мною Бог був. А коли з братом не помирився, який у мене просив прощення, то й Бог од мене відступив, і я вже не міг терпіти нітрохи».

Стефан Яворський

(1658–1722)

Світське ім'я – Симеон. Народився у м. Яворів. Згодом батьки поета переселились у село Красилівку під Ніжином. Учився в Киево-Могилянському колегіумі, у єзуїтських школах Львова, Любліна, Познані, Вільна. Повернувшись у 1689 р. до Києва, прийняв чернецтво під іменем Стефана і став професором Київського колегіуму.

Петро Перший запросив його у Росію, де Яворський ставу 1700 р. митрополитом рязанським та муромським, згодом екзархом та блюстителем всеросійського патріаршого престолу. Був президентом Синоду.

Один із видатних українських філософів, автор численних проповідей, поезій та богословських трактатів. Праця «Знамення антихристового пришестя і кінця світу» написана і видана була в 1703 р. Подається у перекладі укладача.

Про те, як антихрист іудеями сприйнятий буде замість щирого месії

Що антихрист іудеями замість щирого Месії, пророками проповіданого, сприйнятий буде, сам про це сповіщає достеменно Христос Спаситель наш, кажучи іудеям у Євангелії Іоанна святого, у главі п'ятій: «Я прийшов во ім'я Батька Мого, і ви не приймаєте Мене: якщо інший прийде во ім'я своє, того приймаєте». І так само говорить і святий Павло у другому посланні до солунян у главі другій: «Тому що любови істини не прийняли для порятунку свого. І за це пошле їм Бог оману, так що вони будуть вірити брехні. І будуть засуджені всі, хто не увірував в істину а возлюбив брехню».

Антихрист же тими прийнятий буде, хто його спрагло очікує. Такими є іудеї, що сподіваються на Месію, царя тимчасового, себто антихриста.

Язичники ж нікого не очікують, християни не очікують антихриста, хіба зі страхом і трепетом, а не з радістю і вдячністю.

Як Христос першим до іудеїв прийшов, тому що їм обіцяно було, і від них же очікував бути прийнятим, а потім зібрав собі народи; так і антихрист до іудеїв першим прийде, від них же очікує бути прийнятим, щоби й собі потім народи зібрати.

Так тлумачать нам святі отці Златоуст, Кирило Александрійський і Григорій. А Дамаскин у книзі четвертій в главі 27 говорить так: «Іудеї тоді Сина Божого, Господа нашого Ісуса Христа і Бога, не прийняли; ошуканця ж, який себе самого називає Богом, приймають».

Ті ж отці святі навчають, що антихрист буде іудеєм і обрізаним. Інші кажуть, що антихрист буде з коліна Данового, про що колись пророкував Яків, старозавітний патріарх, говорячи своєму синові Дану в книзі Буття в главі сорок дев'ятої: «І нехай буде Дан змієм на дорозі».

Різні думки про народження антихристів

Інші кажуть, що він народиться від дівиці завдяки втручанню диявола, так само, як і Христос Спаситель наш породжений був від Пресвятої Діви Марії завдяки Святому Духові.

Це думка помилкова. Який же зв'язок між світлом і тьмою, який стосунок диявола до Христа, хто ж у небесах зрівняється з Господом, уподібниться Господові в синах Божих; і чи здатен чинити диявол те саме, що чинить Дух Святий? Як можна рівняти чин творця і його витвору?

Інші говорять, що антихрист народиться від спілкування жінки з дияволом. Але і ця думка слабка: як же може неплідний диявол мати з жінкою істинне природне спілкування? Як же він може впливати на народження насіння людського, сам не маючи насіння, будучи неплідним?

Утім, диявол може спочатку перетворитися на жінку і мати спілкування з чоловіком, а, взявши від нього насіння, потім перетворитися на чоловіка і, поєднавшись із жінкою, запліднити її насінням, узятим колись від людини. І тільки таким чином демон може сплодити людину, а не сам по собі своєю силою. Та якби навіть таке й сталося, то породжена людина за єством своїм була б істинною людиною, а не сином диявольським, а таки сином людини, тому що від неї узяте було насіння. Адже якби хто орлине яйце підклав курці, яка сидить на яйцях, то пташеня, що вилупиться з яйця орлиного, не було б курчам, а таки орлям.

Інші говорять, що антихрист буде за єством своїм справжнім дияволом, який має тільки уявне тіло людське, а не природне.

І ця думка помилкова, тому що святий Павло в другому посланні до солунян у главі 2 називає антихриста людиною: «Відкриється людина беззаконня, син погибелі».

Над усіма цими думками є одне правдиве, що антихрист народиться не від законного шлюбу, а від блудної жінки. Істинна ж людина, Христос, народилася від Пречистої Діви. Антихрист же народиться навпаки від гидкої жінки, що вдаватиме дівицю.

Так говорять отці святі, зокрема святий Іполит, папа римський. А святий Дамаскин у книзі четвертій, у главі 27 каже так: «Не сам диявол буде людиною, а людина народиться з блуду і чинитиме волю сатани. Бог же, провидець, вбачаючи беззаконня його майбутньої сваволі, допустить вселитися в нього дияволу». Народившись із блуду, «виховається таємно, і раптово повстане, і звеличиться, і воцарствує».

Народиться ж антихрист у Вавилоні, місті великому.

Про оманливі антихристові чудеса

Про оманливі антихристові чудеса сам Христос Спаситель наш вістить у святого Матфея в главі 24, говорячи: «Дадуть знамення великі і чудеса, аби тільки обдурити, якщо можна, то й обраних». «Дадуть», – сказав у множині через те, що не тільки антихрист, але і служителі його дадуть оманливі чудеса. Так само каже і святий Павло в другому посланні до солунян у главі другій: «Його ж пришестя (себто антихристове) є за діянням своїм сатанинське, у всякій силі і знаменнях, і оманливих чудесах, і у всяких лестощах, і неправді».

Святий Златоуст у бесіді четвертій говорить так: «У всякій силі, знаменнях і оманливих чудесах, себто всяку він покаже силу, ані в чому не справжню, а в усьому облудну».

І так само в апокаліпсисі в главі тринадцятій пишеться: «І сотворить чудеса великі, і вогонь, що сходить з небес на землю перед людьми, сотворить заради знамень, що були дані йому».

По цих Божественних писаннях говорять учителі, що антихрист буде великим чарівником, і волхвом, і дияволом, який у ньому буде перебувати з юности.

Про ім'я антихриста і його написання

В антихриста багато імен, писання називають його «людиною беззаконня, сином погибелі».

У другому розділі другого послання до солунян він називається змієм, у 49 главі Буття називають його «беззаконним, лжепророком, лжехристом, мерзенністю запустіння, звіром, сатаною таін.».

Але все це загальні імена, вони можуть бути застосовані не тільки до справжнього антихриста, але і до його предтеч. Більш того, усякого грішника, що не покаявся, можна назвати людиною беззаконня і сином погибелі. Тому тут розглядається питання не про загальне ім'я, а про ім'я власне антихриста.

Яке ім'я властиве антихристу? Святий Іоанн в апокаліпсисі у главі 13 про ім'я антихриста говорить так: «Хто має розум, той нехай рахує число звіра, бо число це людське; число його шістсот шістдесят шість».

Тут криється таємниця, читачу благочестивий, котра багатьма високими умами була випробувана, але дотепер до кінця не розгадана. Одне ми повинні запам'ятати, що ім'я це буде грецьке, тому що апокаліпсис був написаний Іоанном Богословом грецькою мовою.

Через те я дивуюся шаленству окремих неуків і невігласів, які хочуть у нашій слов'янській мові знайти таке ім'я, що відповідало б звіриному числу 666.

Погляньте на різні тлумачення апокаліптичної таємниці і переконайтеся, що усі шукають саме грецького імені, яке б відповідало звіриному числу 666: Латеінос, розуміючи під цим іменем Папу; Теітан, що означає сонце; Лампетіс, тобто пресвітлий; Онікітіс, тобто переможець; Какое Одігос – лихий ватаг; Маометіс – Магомет; Антемос – ворог і т. д.

Подивися, читачу благочестивий, яке розходження імен, і то самих грецьких, котрі усі обчислюються звіриним числом 666. То як же можливо впізнати істинне?

Більшість припускає, що ім'я йому буде саме Антемос, бо означає супротивника Христового. Інші ж твердять, що це число знаменує не ім'я, а час пришестя і вбивства антихриста. Ще інші, що цим числом 666 знаменується троякий гріх диявольський, який прагне здійснитися в антихристі, тому що число «шість» не досягає «семи», і у ньому є супокій і блаженство, це число розумної істоти, через гріх відірваної від супокою і блаженства.

Диявол же здійснив троякий гріх або один потроїв.

Перший гріх, коли согрішив і сам собі нашкодив, і тоді число шість виповнилося. Другий – коли вчинив шкоду першій людині, на гріх навернувши, і тоді до шести шістдесят приєдналося. Третій – коли через антихриста усьому світу буде шкодити, тоді до шістдесяти шести додасть шістсот.

Інші всупереч цьому говорять, що число «шість» досконале, бо за шість днів Господь створив цей світ, шістдесят – ще досконаліше число, а шістсот – найдосконаліше. Тут виразно дається зрозуміти, що антихрист має стільки досконалости, скільки має сам Бог. Але що про це говорити: «Не терпить таємниця випробування». Усі вчителі, світила церковні визнають, що ім'я антихриста знають досить неточно. Бо не ісповідимі шляхи Господні і не випробувані долі його.

Юзеф Максиміліян Оссолінський

(1748–1826)

Визначний колекціонер, науковець, просвітитель і історик. Народився у м. Воля-Мелецька (Польща), з 1772 жив у Галичині (з 1793 – у Вищі). У 1817р. заснував Товариство приятелів наук ім. Оссолінських (так званий «Оссолінеум»), яке стало фундаментом для теперішньої наукової бібліотеки хм. В. Стефаника у Львові. Автор історико-літературних праць, перекладів з латини. У 1794 р. написав книгу «Баденські вечори. Сто оповідань про страхи», яку було видано 1852 р.

(Оповідання подаються в перекладі з польської за редакцією укладача антології.)

Не тішся, не їж і не спи, бо диявол примчить і вхопить

Колись, біля витоків Чорного Дунайця[18] мешкав на фільварку такий собі Лічигріш, підтоптаний дідусь, знаний більше з того прізвиська, набутого від сусідів, аніж з імення хресного і шляхетського. Отож, збувши частку віку то при господі, то в суді, а передовсім гендлюючи кониками, дещицю золотих був поназбирував – і так умів до них взятися, що кожен гріш приводив йому синів і дочок, ба, ще й онуків і правнуків. Кожного Різдва згортав Лічигріш своїх стригунчиків, похухував на них, а там випускав у світ із батьківським благословенням: плодіться, мовляв, і примножуйтесь!

Ще замолоду, коли хвацько покручував вуса, вже тоді ніхто на його конику посрібленої вуздечки не бачив, хіба позичену до ярмарку; коли в канцелярії п'юрком шкробав, ніхто його без ряднини на рукавах, нехай і пошарпаних, не бачив, а коли почав скарбником до Львова їздити, то все на казенних конях і при чужій збруї. Він і не впивався ніколи, хіба на соймику;[19] і не їв смачно, хіба на поминках; і капшука ніколи не розв'язував, хіба при «Поможи, Боже!»…

Словом, не хибила на ньому приповідка: «Хто старіє, той скупіє». Відтак, набувши сільце і здряхлівши, прихопив собі ще й оброку. Цілий тиждень постив на хлібі і воді; не курилося в нього з комину, хіба у святу неділю. Давніше принаймні на запусти вчащав, а нині, заки полічив, що йому тота милостиня і підкови винесуть, обходив лише хлопські халупи з чотками в руці, завше, як на парубків подвійна панщина накладалася. Не пускав гроша з рук навіть на лихву, обміркувавши собі й те, що аби взяти, тра було спершу дати. Гостинця обіч його воріт заледве на віз із гноєм вистачало, все решта – буйне пасовисько для коней. Ліврея його фірмана на диво часто свій фасон змінювала: з панської опанчі[20] на машталірський[21] жупан була звужена, з жупана обтята на куртку, з куртки на каптан, а переважно на кілку висіла, бо ж фірман, залежно від пори року, всенький тиждень або в полі боронував, або дерево з лісу, або збіжжя на торговицю, а раз на рік, на Великдень, ще й самого пана до парафії возив. У бабинці[22] троє служниць трималося: двоє дівок, що й корів доїли, і замішку для кабанчиків заправляли, і літанії надвечір із паном співали. Тут же й куховарка – бабисько вихудле як шпичка, зле як чортиця, що цілий тиждень скубало пір'я до горщика, а сьомого дня ставило курку варитися.

Навпроти фільварку, вікно у вікно, височіли руїни старого замку, ославленого поміж селюків за сховок злого духа. Колись давно Лічигріш на власні вуха чув, що там грошики прикопані, і все сподівався, що диявол рано чи пізно мусить йому комірне сплатити. І так на тамтого диявола чигав, як, бува, сам диявол на добру душу.

Абисьте ви, панове, знали, що дідич, який збув йому той маєток, був синочком іншого, подібного до Лічигроша. Одначе синочок той у Варшаві виховувався, о великий світ обтерся, прудко науку скінчив, радше проскочив, і був ухопився придворної клямки. Відтак став шамбеляном (камергером). Жив теж по-шамбелянському, на фрачки, на панюсь, на карти, на балюнки нічого не жалкуючи.

А що кревні досить не давали, то пофортунило йому процентом сто від ста вхопити за серце іще м'якого в той час нашого Лічигроша. Та й черпав відтоді прибутки. Лишалося йому тільки ще з Парижем запізнатися. Як тільки батьки Богу духа віддали, враз почав чимдуж спекуватися маєтків. Лічигріш не впустив тої доброї нагоди й завітав до шамбеляна. Спершу хотів його давніми розписками квитувати, але то вельми торг зволікало, бо шамбелян стільки за сільце заспівав, що най би йому повилазило. Даремно напосідав Лічигріш, цифру за цифрою збиваючи. Не було тут іншої ради, як розв'язувати лантух, а розписки на чвертки замінивши, чекати з боргом, аби бодай трьохлітні застави старих панів повернути.

Мав шамбелян одну сестру, котра в тім селі при батьках виховувалася. Прегарна була, наче янгол, вродою свому йменню дорівнювала – Ангелька. А що через швидку подорож брат не хотів до її опіки майно розполовинювати, то переказав Лічигрошеві при обрахунку Ангельчине віно і доручив йому віддати сестру до кляштору Лічигрошеві, втім, видалося, що вона і за терновим плотом могла не менш святобливо жити, ніж за монастирським муром, принаймні допоки б такої досконалосте духа не прийшла, що для його зиску лишилася б земної марноти.

Бува, наймиліша забава старого – в покої на залізом оббитій скрині всістися, таляри по одному видобувати, пуцувати їх кавалком сукна, лічити і замикати. Коли ж заміряв длубатися у скрині, то завше перед тим позбувався домашніх шпиґів, навіть Ангельку геть недоречно за ворота випроваджував. Через оце останнє й наварив собі пива – чималого клопоту. Коли надвечір вертала Ангелька від женців, спіткав її сусіда-молодик, хлопець бравий, меткий, заповзятий, що простував був із ловів з мисливською торбою. Уклонилися собі і постановили, що завтра о тій же порі зійдуться. Та так і здибалися собі щодня.

Тим часом Лічигріш усе про дідька мріяв, який би йому скарби дав. Напередодні пригоди, яка з ним лучилася, цілу ніч свербіла йому долоня, аж ока не годен був склепити, в надії, що от-от зобачить якесь бісисько з потужним клунком. Аж раптом розхиляються двері. Не встиг і жупана на себе накинути, як суне до нього поважним кроком якась постать – молодик гожий, виструнчений, у довгій чорній чамарі[23] по самі п'яти. Розпущене волосся вкриває чорний клобук, у всілякі звізди і місяці мальований… А в руці тримає визолочені різки…

Старого аж жаром сипонуло. Чи то часом не той самий біс, що Христові в Саду золоті гори обіцяв? Чи, може, янгол – із тих трьох, що були застерігали Лота? Неподібний одначе до жодного: бо й без рогів, але й без крил. Аж тут озвався голос із повітря:

– Доброгаст! Доброгаст!

І затремтів Лічигріш, почувши ім'я славного чорнокнижника. А незнайомець, ледве кивнувши, таку мову повів:

– Падай на коліна, о найщасливіший старче! Схиляй голову під небесне благословення! Шістдесят літ збігло, вірний богомольцю, звідтоді, як дня сьомого березня, о першій годині по опівночі, під найприхильнійшою з зірок, із благословенного живота твоєї мамці вродився ти в сорочці. Гультяйська молодість, коли ще при тій господі слугував, була збила тебе з дороги до фортунного призначення, проте вчасною спокутою ти знову до нього навернувся. Моє покликання – помагати обранцям Господньої ласки і супроводжувати їх до тої вічної слави, проти якої зблиски цього світа тьмяніють і меркнуть!

Зблід як хустка Лічигріш, напудився, аби його нагло зашморгом на небо не потягли, та прибулець недовго його мордував і далі мовив:

– Допіру міру літ своїх у тій юдолі сповниш, бери вже нині щедрих нагород завдаток. Відтоді, як шведи сей замок змурували, чекають там на тебе у печерах багаті скарби. Спершу, ніж всесильне слово світ із хаосу сотворило, передвічний вирок призначив тебе на ґаздівство в тому селі. А чи міг ти сподіватися, коли зачав дороблятися до шеляга, що колись тебе на його купівлю стане? І чи міг би хтось, хто знав передостаннього пана, гадати, хто йому наслідуватиме? Пригадай-но, як тобі серце заходилося, під розписку суму вигадуючи, коли старий пан уперше свій маєток закладав! Це ж бо я, невидимий, шепотів тобі до вуха: «Гей, плати!». А чи пам'ятаєш – коли при тамтій купівлі вже про кілька тисяч розходилося, якась сила попри тебе штурхнула твою руку? І це був я… Аби ти не відступився бува по руках вдарити!.. Пробила вже моя година – невдовзі збудеться обітниця. Будь готовий! – і зник Доброгаст.

А опівночі знову з'явився.

– Ходімо туди, – каже.

– Невже без мене не обійдеться? – завагався Лічигріш.

– Та ж тільки ти спроможний взяти свої скарби, – озвався Доброгаст. – Невже я сам подужаю?

– Ходімо, – відповідає Лічигріш. – Ходімо, в ім'я Боже.

Чорнокнижник накреслив своєю різкою коло на руїнах, впав навколішки і забуркотів під носа щось незрозуміле, аж тоді гукнув уголос:

– Покажися!

Відтак стьобнув повітря прутом упоперек, позад себе і навскіс, примовляючи:

– Покажися! Покажися!

При ньому дух незримий і собі волав:

– Доброгаст! Доброгаст!

Затим хухнув Доброгаст тричі до льоху, озвалося з-під землі хрипке гаркання:

– У якій поставі показатися?

– У людській! – тупнув ногою Доброгаст.

Затріпотіли гурмою сови і пугачі, зірвався вихор, гримнуло, ляснуло. Відтак повстав велет, із себе – за вугілля чорніший, заввишки зо двох ґевалів над долівкою, а ноги ще в льосі крилися. Доброгаст одразу до нього:

– Віддай скарб!

– Віддам, – каже велет, – але хочу знати кому!

Дух в такт закричав:

– Доброгаст!..

Велет тоді:

– А дзуськи, а дзуськи!

Доброгаст:

– Віддай!

Велет:

– А що даси за те?

Тут Доброгаст як не уперіщить палицею велета.

– Не бий, не гризи, не пали, не печи! – закричав велет. – Якщо той пролаза заміряв нараз мене обідрати, нехай те, що хоче взяти, купить собі в убогих… За кожну пожертву відбере у мене вдесятеро лихви. Ти добре знаєш, як розпорядитися завдатком.

І запався велет із ляском і гуркотом, десь подівся й Доброгаст.

Бідний Лічигріш, блукаючи печерою, нахапав шишок, подряпав писка і руки в терні. Заледве видряпався, ледве на сво'іх двох дочвалав до обійстя.

Наступної ночі, тільки-но вибило десяту, і Лічигріш іще гомонів з Ангелькою, заявляється до них не знати звідки Доброгаст. Лічигріш прожогом до скрині – тягне великий клунок з грошима. Адже склавши пожертву, дістане потім вдесятеро.

Але Доброгаст скривився на мішок:

– Це занадто для початку, відлічи-но двісті сімдесят золотих.

Лічигріш став по-свому рахувати. Відлічив двісті сімдесят, потім тихцем сипонув іще тридцять. Доброгаст нараз вискочив за двері та й затраснув їх за собою. Стала перед дверима Ангелька. Лічигріш, відрахувавши, взявся за клямку, коли Доброгаст двері як не прочинить – беркицьнув за поріг неборака Лічигріш, як довгий. Повз нього Доброгаст проскочив і лап за мішок…

– Зобачимося завтра у тій ж годині.

Сіпнувся Лічигріш… Доброгаст його назад відштовхнув, ще й копняком нагородив та й зник. Одне слово, склав Лічигріш пожертву на церкву та шпиталь святого Лазаря.[24]

Назавтра на парафії було розгрішення. Лічигроша пройняла побожність допасти сповіді. У церкві на власні вуха почув, як панотець вихваляє його за щедру пожертву, а всенька церква дивується такому великому чудові. З величезною нетерплячкою виглядав Лічигріш на Доброгаста. А як той з'явився, то на перший же заклик вирушив Лічигріш за досвідченим проводирем по золоте руно, і то не з порожніми руками – із заступом, мотикою, лопатою…

Кинувся Лічигріш копати: цілий у піні, не передихнув, а віра його така міцна була, що кожна скиба землі, яку він відкине, все зблискує йому золотим піском. Урешті залізо шкробнуло об казан: підскочив старий з утіхи, бо казан був завбільшки з діжу. Боже! Як же вид того казана зігрів серце Лічигроша! Одначе сторож повстав тут же з розпеченою печаткою і боронив глибше копати. Одрахував не більше не менше, як десять разів по триста: три тисячі. Потому Доброгаст на цілі дев'ять днів віддалився за наказом архангела: аби волею Божою щопрудкіш мчати до краю, що понад зірками.

А повернувшись, знайшов Лічигроша, що хрестом лежав на землі і благав про другу ставку, аби до трьох соток бодай іще три додати, але Доброгаст заледве на одну погодився.

Лічигріш уже допетрав був, що Доброгаст не диявол, бо він і над самим дияволом верховодив, не мав його вже й за янгола, а хутше за того духа, що вкупі з іншими у безлюдних пущах святим пустельникам, мученикам, лицарям і непорочним паннам амброзію і нектар носить, або ж за пророка, який по долоні майбутнє й прийдешнє бачить.

Якось, коли Лічигріш з Ангелькою вечеряли журом[25] і селедцями, присів до них Доброгаст негадано третім. А що вони лишень удвох навпроти одне одного сиділи, випало йому місце обіч Ангельки і, поки старий плямкав, мав змогу шепнути їй слівце до вушка.

– Ах! Ах! – прорік Доброгаст, спостерігши, що Лічигріш похмуро на них глипає. – Тій панночці, як бачимо, не дуже хочеться до кляштору, а втім святий каптур буде їй до лиця. Моя панно, – вповів, обернувшись до неї, – пан Біг обрав тебе за наречену, віно твоє призначено твому богобійному опікунові, який твої юні літа пильнував і од скверни світа ховав. Прекрасна з мосьпанни буде монашка!

Ангелька пирснула зі сміху. Лічигріш, який тримав склянку при вустах, мало не захлинувся. Сам Доброгаст ледве втримався, а там сягнув до кишені, витяг невеличке кругле дзеркальце, дав Ангельці в нього глянути, нараз щось їй стиха проказавши, із чого Лічигріш, переставши пирхати, тільки й почув:

– Ручаюся, що це не минеться! Богу ніхто не спротивиться!

Ангеля заслонилася серветкою, котра була так помережена рясними дірами, що не проста штука було нею заслонитися, і шуснула до комірчини.

– Архангеле, чудотворцю над чудотворцями! – заголосив Лічигріш, відбиваючи руські поклони.

– Не блазнюй, – урвав його Доброгаст, – не мені тоті поклони належаться, я людина, достоту, як і ти – порох і глина! Удар себе в груди, не дам тобі довше нидіти в поганській облуді. Того дня, як ми запізналися, я втретє відновив життя у Римі, у святих печерах. Перед тим десять віків, себто, близько тисячі літ, не відаючи, чи живий а чи померлий, спочивав я поміж небіжчиками. Оце зачав мій зашкарублий дух звільна танути, зринаючи до небес, і оглядав і чув теє, чого людське око не виділо і вухо не чуло. Урешті голос протрубив мені:

– Повстань! Повстань! – пробудивши грубі помисли мої.

Став біля ніг моїх суддя білий, яко голуб, із клепсидрою в одній руці, з косою у другій, аж коли я вже на ноги став, у землю запався.

– Пробив час твого блаженства, – повідав голос згори, – прикрий свою голизну!

Тут на мене чудесно вдяглася ця сорочка, найзапашнішими ароматами просякнута.

– Говорить до тебе Азаель, – просторікував той же голос. – Азаель, скрізь, на всіх твоїх стежках товариш. Земля, по якій дибаєш, свята, місце спочинку славетних мучеників аж до загального воскресіння тіл.

Відтак заяснів на вітру пломінчик застиглої блискавки, який, поступово пересуваючись, указував мені дорогу. Брами самі відімкнулися… Проминув – першу, другу, третю – де ногою ступав, а де плазував на животі. Скніла на споді глуха тиша, зяяло пітьмою моторошне провалля в понурому зблиску каганців. Я чув лише власний віддих і крок, вражаючий набубнявілим відлунням. Кругом повстали мертві картини, один лише мій промінчик висвітлював путь, посувався просто мене, стрибаючи то над головою, то спадаючи попід ноги, а я то спускався у прірву, то дряпався вгору. Щодалі кріпло морозне повітря, допоки на якомусь округлому, облямованому статуями пляці не взялося на лід.

Здавалося, німі обличчя статуй втупили у мене гнівливі погляди і похмурі мармизи. Я знайшов зачинену браму що іскрила, мов кришталева…

Тут Лічигріш закуняв собі, і далі Доброгаст щось сам до себе крізь сон мимрив, аж поки хтось із них, пчихнувши, не сполохав свого Морфея, повертаючи до тями сусіду.

– Брама була з льоду, мій блискавковий вогник наскрізь пройшов її. Я втрапив до якогось гробівця, де серед незліченних кадильниць, пахтіючих димом, стояли троє небожителів. Один мав клобук на голові, другий чамару на плечах, третій різки у руці.

Здаля пролунав голос Азаеля:

– Бери з голови Авраама магічний ковпак, з плечей Соломона – плащ мудрости, а з рук Мойсея чудотворні різки.

Так, це були саме вони… Стривай, не розчулюйся! Я повернувся до числа мертвих, утім, Азаель витяг мене звідтам, вклавши до вух такі слова:

– Відмерло в тобі все, що було смертного, так само очищений твій дух, що у змиг ока злинув до найвищого Емпіру із крихкої тілесного оболонки крізь цілий стовп повітря між небом і землею, котрий вам, людям, передвічну Господню славу заслоняє… Рушай!

Крізь руїни, звалища, крізь вузькі покручені галереї, де нахильці, де рачки, де плазом я дерся… Отож, урешті зірвався сторч головою в бездонне провалля, але не долетівши, знову став на рівні ноги. Незліченні шкельця якогось неосяжного потрощеного свічада зблискували, розсипані по землі.

– Бери одне з них, – заволав Азаель. – У ньому уздриш минуле й прийдешнє…

– Зрозуміло! – кивнув Лічигріш, показуючи, що він дошолопав, в якому то дзеркальці Ангелька щось кумедне вгледіла…

– Підведися, – прорік Азаель, ставши обіч мене у постаті молодцюватого ангела, – продовжив Доброгаст. – І оглядай того, хто колись цілковито обіймав сіє свічадо. Рівного йому не повстане вже відвіку!

Зі стежки на стежину, блукаючи тисячами заплутаних шляхів, спостеріг я в заглибині скелі древнього старця, згорбленого над книгою.

– Удар чолом перед слугою Божим, – заволав Азаель, – перед великим пророком Даниїлом, який у вогненному п'єці горів, а не згорів, у льосі з левами сидів і досидів, знав, що золото – ще не срібло, срібло не мідь, залізо не глина. Візьми з його рук сю книгу… Вклади під пахву…

Умить застогнав якийсь вихор, і я понісся і понісся, сам не відаючи, якою силою. Здавалося мені, що з провалля здіймаюся вгору. Обдивився, аж стою на роздоріжжі. Геть безтямним, керував мною Азаель: від себе, до себе, від себе – аж до твоїх воріт…

Замовк Доброгаст. Лічигріш замислився. Запала така тиша, наче хто маку посіяв.

Бідна Ангелька, відтоді, як встала з-за столу, затулившись дірчастою серветкою, не показалася більше на світ. Легше повідати, чого не робила, аніж що робила сама у коморі… Не читала вже, певно, французького роману.

– Ох, підказує мені Азаель, – гукнув Доброгаст до Лічи-гроша. – Зараз, в ту хвилю чорт власне до Ангельки приступається… Шарпає її між світом і кляштором. Час на поміч. Ходімо. Ти, богомольцю, падай хрестом і невтомно підтримуй нас гарячими молитвами, аж поки не дам знати, що вона здолала спокусу.

Пророк і гадки не мав якимсь там щиглем в ніс збити свого супротивника: поважно гартувався на бій. Видобув із кишені продовгасту фляшечку, відвернувся трохи вбік, нібито пити…

«І що воно за фляшечка? – помислив собі старий. – Звідки? Чому він про неї ані словом не прохопився?…»

– Це еліксир вічного життя, – озвався Доброгаст. – Азаель спустив мені його з хмар, коли я вже був торкнувся п'ятами земної тверди. Нищить усенькі хвороби, тамує вовчий апетит, відживлює серце, гартує мужність, хоронить від ран; одна крапля продовжує життя на десять літ, слід зуживати його не більше, ніж по п'ять краплин, бо лише по п'ять прибуває.

Глянув на нього Лічигріш так благально, аж Доброгаст мусив перепрошувати, що його не частує: мовляв, якщо людина скуштує того трунку, реєстр його днів, згори призначених, заплутається… Лічигріш благав дати хоч понюхати… Не заміряв іще підступу: одначе той легко займається, хто стоїть близько вогню. Оце і Єва гадала, що тільки жадає яблука, і сама не відала, що чинила, коли замість до носа потягла його до писка. От і Лічигріш без вагань ликнув кілька краплин, утім, розмисливши, мовляв, байдуже: чи за одну ноги висіти, а чи за дві – і перехляв дозу. Варто було бачити пророка тієї миті! Цілий зайнявся полум'ям, наче огненна купина, наїжився, зубами заскреготав, зірвався, видер фляшку Кара тут же за злочином дибала… Лічигріш, ані мрукнувши, склепив повіки, хитнув головою, захилитався і впав безтямний під ноги Доброгаста, а той раз, і другий, і третій його копнувши, відійшов, куди мав відійти.

Оце, як коли Палисвіт[26] скрутив собі в'язи, упавши з сонячного воза, і темна ніч, денну пору поглинувши, на цілу добу світ укрила, так достоту й Лічигріш, падаючи, свічки перекинув і загасив, і в покої у нього споночіло.

Від світання до заходу товклася челядь за дверима і попід темними вікнами. Уже не знали, що й думати – чого б оце їхній пан так довго на світ не виходить. Уже радилися, а чи виважувати двері, а чи послати по слюсаря, аж тут Доброгаст, завітавши, вхопився за двері – і вони хитнулися, шарпнув – і отворилися.

Лежав Лічигріш, як небіжчик на землі, і коли Доброгаст його уперше прутом оперезав, не виявив жодних проявів життя, за другим разом трохи яйкнув, і лише за третім ледь здригнувся, допіру за четвертим перевалився з боку на бік, а за п'ятим, сьомим, восьмим, десятим на відчайдушне волання Доброгаста:

– Вставай! Вставай! – розплющив очі і двигнувся.

Привиджувалося йому, наче крізь сон, що як був понюхав фляшечку, одразу якась сила ударила ним о землю, і цілі раті пекельних уланів взялися його товкти.

– Грішнику! – гримав над ним Доброгаст. – Милосердий Біг чудом завернув тебе від самих брам смерти, з пекельного подвір'я! Бо коли архангел справедливости зважив твої заслуги на безмильній вазі проти твоїх гріхів, то останні взяли гору. Але дякуй Богові: Ангельчина побожність і мої недостойні молитви придали ваги твоїм чеснотам. Живи, але покайся!

Сіпнувся бідака Лічигріш, сховався б у гущині, як тамті, що в раю гріха скуштували, та на біду, в хаті були лише чотири кути, а п'ятий п'єц, а від п'єца приступав Доброгаст. Тож никнув, заламуючи руки:

– Ах, пропали мої скарби!

Тут Ангелька влітає, збуджена, знічена, задихана, впала навколішки, складає руці до одного й до другого, щоб чимшвидше її до кляштору відіслали. А як її заплакане око з оком Доброгаста спіткалося, тим хутчіш зашарілася, тим голосніш у неї серце калаталося і тим гучніш зітхала.

– Чого це ти як в окропі скупана! – загримав до неї Доброгаст. – Не лови риби перед неводом! Хіба наречений твій не тужить за тим же, що й ти?

Злий дух одразу почув, що Лічигріш намірився борг відбирати, і тепер розлігся на казані в подобі ланцюгового пса, ікла вишкірив і баньками на самого Доброгаста блимає. Усі закляття, погрози, замовляння, примовляння і відмовляння падали, як горох об стіну! Взявся врешті Доброгаст до книги: перегорнув сторінку… – білий папір, другу – і та порожня; на третій також зась; ані на десятій не віднайшов, чого шукав; послинив пальця, і ну мотати одну за одною; відтак перегорнув сімсот сімдесят шість. Слава Богові! На сімсот сімдесят сьомій сторінці урешті на щось натрапив. Велося там про таке:

«А що Лічигріш, трунку забороненого ликнувши, призначення своєї долі скасував, то, не можна йому більше з підземного скарбу черпати, аж тільки по стількох десятках літ, скільки крапель він вижльоктав – нехай спершу повернеться туди, звідки віддалився».

Зглянувся Доброгаст, уздрівши скрушну міну Лічигроша, і знову взявся до книги, а мала вона таку властивість, що сторінки відлітали у мент пророцтва, тому, лишень отворивши, одразу напав на другому боці давнішого аркуша на милосердніший вирок:

«Ангелька заслужила ласку в очах Господніх… Якщо Лічигріш Авраама і Йова наслідуватиме, якщо її Богові офірує, то вільно йому заставити її спадок, віно та майно…

На Ангельчині статки гріш удесятеро припаде, позаяк вона зрікається світу. Що на її ймення записане, те Лічигрошеве буде».

Барви умить повернулися до сполотнілого обличчя Лічигроша, було воно трохи віджилося з жовто-зеленавого. Усі вдови, що по смерти чоловіків лихварювати взялися, всі опікуни, банкрути, словом, усі, хто колись із чужого рахував, най ховаються перед ревністю Лічигроша, що цілого стола довжелезного замалював лічбою і цифрами.

За інших обставин ніхто б його, по правді, не примусив скласти більше віна, ніж у контракті зазначено, прецінь власноруч укладав поручительський обрахунок. Але тут він перелічив і те, що було в реєстрі, і чого не було, виставляючи за грошики такий процент, якого б сам у житті б не запросив, хоча зазвичай брав заставу під готівку. Аж Доброгаст, побачивши, що старий не на жарт розійшовся, мусив його вгамовувати. Чималий рейвах повстав між ними щодо комісійних. Доброгаст наполягав на п'яти відсотках. Лічигріш кидався то до прав щодо простроченого терміну, то до предикатів[27] про застави, то до вексельних застережень, то за чуприну хапався, Богом живим присягаючи, що радше дав би собі голову до волосини зголити, аби вклав який капітал нижче двадцятипроцентного зиску. І все споминав часи безкоролів'я, розбрату і конфедерації, величаючи тоті завірюхи золотим дощем на проценти. Не менше клопоту мав із ним Доброгаст при підбитті загальної суми. Лічигрошів олівчик два на два писав завше вісім, тож Доброгаст мусив раз-у-раз його смикати за рукав. Обидвом урешті обридло переправляти.

– Хочу бути чистим, як бурштин, – зворушено прорік Лічигріш.

– Будеш голий, як турецький святий, – озвався Доброгаст.

Із клунків, клуночків, панчішок, вузликів ринула на стіл така купа золота, що не дивно, якби хтось був нею від смертельної жовтяниці зцілився.[28] З мішків, із кубків, із плахт хлюпнула срібна й мідна монета. Це не докладалося до Ангельчиного спадку. Обіч іще висипалася лиса гора з карт, боргових розписок, квитанцій, квитків, квиточків, щодуху волаючи – кому б то належати. Доброгаст розсудив, що нікому іншому, як Ангельці, позаяк, згідно книзі, це поважний зиск принесе. Лічигрошеві припало це до густу, тож сів і, вкусивши п'юрко, записав на Ангельку всі і вся свої капітали, з комісійними біжучими і відтермінованими, втім, без обов'язку передачі і успадкування, жодних прав і претензій собі і своїм нащадкам не лишаючи. За тим же заходом нашкробав і розписку простого боргу на решту, хоча й забув вказати у ньому термін виплати, Доброгаст принаймні на тому не наполягав і взявся нишпорити у книзі – що то вона присудить учинити. Ледь торкнувся сім тисяч сімсот сімдесят сьомої сторінки, як почувся голос Азаеля:

– Слава! Слава! Слава!..

Тоді Доброгаст лап за карк Лічигроша, схилив його над книгою і разом відчитали такий присуд:

«Од кляштору, де Біг посвятить Ангельку, слід узяти від себе, потім до себе, знову од себе, знову до себе, до себе і од себе, і до себе, а там спершу буде річка, що у сім кілець звивається, далі гора, що з семи пагорбів складається, далі пуща, де росте семируке дерево, далі сім Божих мук – сім розпутних доріг. Пустельник, який на паску сім вузликів носить, сім разів чолом мусить об землю вдарити і сім місць назвати; у кожному з них слід закопати сьому частку Ангельчних статків… За сімсот сімдесят сім літ, сім годин і сім хвилин нехай Доброгаст перегорне в книзі сім сторінок, на сьомій відчитає, що далі робити… Через сім днів і сім годин од постригу Ангельки нехай Лічигріш сім разів запукає до скарбу, у скарбі сім кухлів знайде; у кожному стільки золота, скільки на Ангельчине ім'я записано: тоді нехай поквапиться, бо як півні сім разів відспівають, замкнеться скарб на сім колодок і на стільки тисячоліть, скільки Лічигріш крапель вихляв».

Того лише не розумів Лічигріш, хоча і сам вже від довшого часу грошей не провітрював, – чому Ангельчині торби стільки віків і літ мали гнити в землі. Але таки взявся чимдуж воза закладати, запрягати, ладувати.

– О! Та ви як коханий татуньо! – сказала Ангелька, спіткавши його коло возівні. – Так уже прагнете донечці догодити! – і, ніби цілуючи, вгризла його в руку.

А сама вже прудкенько шуснула на віз… Доброгаста вже аж на кольки брало, та Лічигріш не зважав і тільки все воза ладував добром. Тоді перехрестив Ангельку:

– Бувай здорова, моя зозулько! Най тя Біг тримає у своїй всемогутній опіці. Згадуй мене у своїх святих молитвах.

Тоді підсадив Доброгаста й гукнув до фірмана:

– Рушай-но, в ім'я Боже!

Ангелька зірвалася на рівні ноги… зблідла. Лічигріш, угледівши теє, злякався, аби не зламався її дух, та став Доброгаста висаджувати на воза.

– Нумо! – закричав щосили. – Рушай! Рушай!..

Шкапи добули останніх сил… Потрусили…

Чули-сьте, панове, про голубку, що її під час потопу висилав був Ной із ковчегу: раз була повернулася, другий раз навіть принесла оливкову галузку, коли ж випустив утретє, уже більше ніколи її не побачив. Отак ото й Лічигріш умре, а вже не побачиться ні з Доброгастом, ані з коханими грошиками. Бо той Доброгаст був спритний пташок, хоч і не мав ані крил, ані дзьоба.

Фрашки та фацеції

У давні часи була гарна традиція укладати рукописні збірники різних історій та жартів або, як колись писали, фраилок та фацецій.

«Фрашки альбо теж байки, модно названі анекдотами, від друкованих раніше одмінні, року 1804 докупи зібрані в Крукеничах». Уклав цей збірник підстолій перемиський Онуфрій Драгойовський, власник Крукеничів.

* * *

Панотець їден пив за столом здоров'я гостей, приказуючи:

– За здоров'я і того кінця, і того кінця.

На шо му котрийсь відповів:

– І тим, і тим кінцем дякуємо вам панотче!

* * *

Король Ян III перед майбутнім сеймом звелів у сенаторській залі поставити собі трон. Зайшов подивитись, як він стоїть, аж бачить зверху напис К.І.Е.Р.[29]

– Хто це зробив?

– Блазень Весоловський.

– Бий, забий поганського сина!

Привели Весоловського.

– Найясніший пане, кожна з тих літер значить: Krul Ian Ewropy Pan.

І мусив король йому вибачити.

* * *

Весоловський був з уродження жидом з Яворова. Жиди його за те, що став королівським блазнем вважали трефним. По смерти короля Яна шляхта вибрала королем Августа. І ото після тих виборів верталися домів через Яворів та й побачили вже старого Весоловського.

– Гей, гей, пане Весоловський! Колись-то ти і короля, і нас утішав!

– Вибачте, панове, – відказав той, – бо я тілько їден був блазнем у короля Яна, а вас, панове, в Августа ціла купа!

* * *

Архиепископ Львівський латинський, їдучи з візитою до митрополита руського до св. Юра, спіткав бурсака, що власне звідти вертався.

– Чи є вдома митрополит? – спитав архиепископ.

– Так, є.

– А чи жінка його теж вдома? – питає далі архиепископ, добре знаючи, що в митрополита немає жінки.

– Та де, паніматка якраз довідалися, що пані архиепископов а злягли, то поїхала її провідати.

– А то є зух! – похвалив його архиепископ за добрий жарт і, посадивши до себе в карету, привіз до митрополита і порадив якнайскоріше висвятити на священика.

* * *

Їхало руське весілля. І тут зненацька молода гидко закадила. Зачувши тоє, весільний староста почав співати:

– Закурила дівчинонька, закурил-а-а!

Розгнівана дівка відгукнула:

– Брешеш, бо я йду за Івана, а не за Курила!

На що староста:

– Іди хоч і за чорта, а не бзди!

* * *

Один єзуїта прийшов до корчми зі своїм ученим песиком та й казав йому ріжні штуки показувати. На то видовисько збіглося усеньке корчемне жидовство. На конець ксьондз псові командує:

– Псе, шабас!

Псисько скочило на лаву сперлося лапками передніми на стіл і, опустивши голову поміж лапками, зачало вити, вдаючи шабаш жидівський. А то вже жидові було прикро.

Тим часом ксьондз питає:

– Жидку, чи маєш так само ученого свого бахура, як мій песик?

– Ай, мір! Борони Боже! Той ваш песик, якби ше пару неділь до школи походив, тоби вже був ксьондзом!

Фрашки з анонімного збірника XVIII ст. «Причина веселощів, сміху і доброго гумору»

КСЬОНДЗОВІ КУХАРКИ

Єпископ застав у ксьондза гарну молоду кухарку та й каже, що синодальні закони пишуть, аби святі отці мали п'ятдесятилітніх кухарок.

Тоді ксьондз покликав решту служниць, котрі були ще гарніші, і відказує:

– Одна з них має вісімнайцять, друга сімнайцять, а третя п'ятнайцять. Зложіть їх до купи і дістанете якраз п'ятдесят. Синод не повинен мати до мене претензії.

ЧУЖА ЖІНКА

Львівський бургомістр, ідучи на ратуш, вповів жоні, що нині буде ся слухала справа велика:

– Йдеться про горло (про страту) їдному молодикові, котрий, ся мі здає, мало винен, і рад би-м го визволив.

Жінка поцікавилась, що то за справа.

– З чужою жінкою спав.

– Що ж то, милий пане, кажете, що мало винен і не заслужив горла? Ба, заслужив і то дуже за те, що з чужою жінкою спав, хоч і молодий. Бо не спати мав, а тоє чинити, по що прийшов. З чужою жоною спати – великий гріх.

СУМНІВНИЙ ҐВАЛТ

Скаржилася дівка перед війтом:

– Пане війте, скаржуся на молодця, котрий м'я позбавив вінця.

Війт рече:

– Не розумію, про який вінець йдеться.

А вона відповідає:

– Ґвалт мі вчинив.

– Ну, то тра було волати: «Ґвалту!»

– Та хотіла-м волати, але такий м'я сміх розібрав, жи не змогла.

НЕ ВМІВ ДОГОДИТИ

Їден кавалер без зайвих церегелів робив зальоти до вдови, а що часто в неї бував, то добре вже наприкрився. Раз прийшов до неї і сів на стільчика простацького, на якому служба сиділа. А вона йому каже:

– Мосці пане, бачу, що висьте своїй дулі не вмієте догодити, а за мою беретеся?

ПРЕТЕНЗІЯ

На Русі в старости перемиського був урядником мазур. Прийшла до него жінка того урядника зі скаргою, що муж її негодяй.

– Як то негодяй? – не розуміє староста.

– А такий, що зовсім негодяй.

– То він тебе що, не вдягає?

– Ба ні, пане, вдягає як вдягає, але не роздягає.

ТАТАРСЬКИЙ ПОЛОН

Одна пані питала вояка, котрий ся вернув з татарського полону.

– Що там роблять татари з білоголовими (молодицями) і з паннами, котрих полонили в Україні?

– Беруть їх до роботи, а котрі гладші та молодші, то до гріховних справунків. Так що мусять вони в тім гріху і померти.

І зачувши тоє, пані важко зітхнула:

– Господи Боже мій, якбись-мав мені призначити мученицький вінець, то дай мені якраз такою смертю вмерти.

МИЛІ СПОГАДИ

Підійшла в літах невістка (себто старша пані), прийшла до панотця на сповідь і каже:

– Йой, панотче, згрішила-м з хлопом.

– І багато разів?

– Та багато.

– А коли то було востатний раз?

– Та вже зо трийцять літ.

– То чогось-те ся сповідаєте зараз?

– Йой, та бо то мені так файно було, що досі забути не годна.

Поезія XIX – початку XX сторіччя

Стефан Петрушевич (1772–1859)

Народився на Львівщині в родині священика. У 1803 р. став порохом у селі Добрянах. Потім був деканом і наглядачем народних шкіл Стрийського округу. Етнограф, збирав народні приповідки (дійшли до нас у кількох рукописах). Автор віршових творів, у деяких з них наслідував «Селянки» С. Симоніда. Віршував польською та українською мовою, залишив рукописну збірку 1802–1835 років, переклав «Слово о полку Ігоревім». Іван Франко опублікував його водевіль «Муж старий, жона молода».

Його син о. Антін Петрушевич, крилошанин львівської митрополичої консисторії, був відомим істориком.

* * *

Дівка з парубком три дні ся любили,

Потім ся з собов чогось посварили,

Як то звичайно з челяддю буває,

Єдно другого зараз проклинає.

Наша ся дівка дуже роззлостила,

На чім світ стоїть, парубка ганьбила:

«Бодай холошні з тебе в танці спали,

Бодай всі люди тебе висмівали,

Бодай-єсь любив, а не був люблений,

Бодай-єсь бігав, як бик навіжений.

Бодай ся упив на ярмарку в місті,

Бодай ти жиди дали палиць двісті.

Бодай тя звергла в болото кобила,

Бодай тя жадна дівка не любила.

Бодай-єсь в лісі в сухий пень завадив,

Бодай-єсь діда сліпого провадив.

Бодай ся женив, де кури не піють,

По цілій ночі, де вітри не віють.

Бодай-єсь носив ремінь побілений,

Бодай їв паску, а не підголений.

Бодай тя жінка лопатою била,

Бодай до тебе рік не говорила.

Бодай тя кури на сміттю запіли,

Бодай тя блохи з блощицями їли.

Бодай ти сіна на весну не стало,

Бодай-єсь з'їдав несолене сало.

Бодай-єсь блудив, збиравши оріхи,

Бодай на тебе капало зо стріхи,

Бодай тя фибра[30] потрясла три роки,

Бодай на тебе кричали сороки.

Бодай без кия злії пси тя опали,

Бодай на тобі сорочку подрали.

Бодай тя лихі ганьбили невісти,

Бодай на хрестинах не мав-єсь де сісти.

Бодай-єсь їхав, а не мав дороги,

Бодай-єсь пробив на тернині ноги.

Бодай ти в хаті не було спокою,

Бодай-єсь дарма все махав косою.

Бодай ті жінка горшком лоб розбила,

Бодай ті щодень пироги варила.

Бодай-єсь шукав, а не міг знайти,

Бодай тя ввечер напала сліпота,

Бодай-єсь блудив коло свого плота.

Бодай тя дівка при танці повергла,

Бодай ти жінка по шлюбі умерла.

Бодай-єсь ходив, як цап з бородою,

Бодай в одвірок вдарив головою.

Бодай тя пчола в самий ніс вкусила,

Бодай ти язик показала мила.

Бодай ся женив, як чміль по кропиві,

Бодай на тебе упало три диви.[31]

Бодай-єсь упав в церкві на порозі,

Бодай комарі кусали тя в лозі… Бодай на ниві, десь сіяв пшеницю,

Бодай-єсь саму позбирав метлицю.[32]

Бодай-єсь їздив завше по болоті,

Бодай-єсь служив лихії голоті,

Бодай ся нігди не міг оженити,

Бодай до смерті все мусив служити,

Врешті не знаю, що маю казати,

На що ти було мене покидати?

Чи ж я тебе вірно не любила,

Я ся без три дні[33] з тобов не сварила.

А ти мені тикав, я тобі викала,

Кілько раз тебе до обід кликала».

І так ся знову з собов погодили,

Як перше було, так знов ся любили.

Так то ся завше меже людьми діє,

Хто кого любить, тому завше піє!

МУРАШОК І МУХА

Муха здибала мурашку в роботі.

– Як ти працюєш, неборачко, в поті!

Чому я вольна, роботи не знаю,

Де мені любо, там собі сідаю,

В церкві, костелі, всюди буваю.

Часом цареві на носі сідаю.

Ніхто ми нічо за тоє не сміє сказати.

Яку ж ти можеш в полю розкош мати?

– Твоей розкоши не заздрощу тобі,

Я ціле літо ношу їдло собі

На зиму, аби-м спокойне си жила

В теплій хатині, котру-м си зробила.

Я так не хочу, як ти дармо літаєш.

А прийде зима, та нічо не маєш.

– В мене достаток єсть рожного їдла,

Бо я не хочу бути, як ти, підла.

Як позимніє, їсти ніц не маєш,

Сама-м виділа – на гною сідаєш,

А мороз стисне, ти далі до шпари,

Аж тя слонічко розпарить на яри^1,

От не хвалися, жесь така лінусі.

Так то мурашка мовить правду мусі.

Не потреба ся лінивством хвалити,

Подлуг сил своїх найлудше робити.

На яри – навесні.

Маркіян Шашкевич

(1811–1843)

Народився у с Підлисся на Золочівщині. У1838 закінчив Львівську духовну семінарію, був вільним слухачем Львівського університету, а закінчивши семінарію – парафіяльним священиком у селах Львівщини (Гумниськи, Нестаничі і Новосілки).

У семінарії Шашкевич разом з Яковом Головацьким та Іваном Вагилевичем організував «Руську трійцю», згуртувавши національно свідому молодь, яка стала боротися за відродження народної мови в письменстві й церковних проповідях.

У 1837 p. y Будапешті видано було альманах «Русалка Дністровая», який вплинув на національне відродження та розвиток української літератури в Галичині.

Поетична спадщина поета невелика. Помер Шашкевич у злиднях від туберкульозу і був похований у Новосілках. У 1893 його перепоховали у Львові на Личаківському цвинтарі.

ХМЕЛЬНИЦЬКОГО ОБСТУПЛЕНЄ ЛЬВОВА

Ой у чистім полі да близько дороги,

Там стоїть наметець великий, шовковий,

А у тім наметці стоїть стіл тесовий,

Да гетьман Хмельницький сидить конець стола,

Молодці-козаки стоять доокола.

Да гетьман Хмельницький пише дрібні листи,

По всей Україні розсилає вісти.

Військо куренное в поход виступало,

Ляхи розроняло да Львів обступляло.

Як гетьман Хмельницький кіньми навернув —

Та й Львів ся здвигнув;

Як гетьман Хмельницький шаблею звив —

Та й Львів ся поклонив.

На розсвіті з замку із рушниць стрілєли,

А смерком козаки замок підпалили

Да раненько доокола весь Львів обступили.

Ударили з самопалів – двори погоріли.

А гетьман Хмельницький посли посилав,

Словами промовляв:

«Як будете миритися,

На окуп винесіть три миси червоних,

На окуп виведіть сто коней вороних.

Як будете битися,

Мечами рознесу мури високії,

А кіньми розорю двори біленькії».

А у Львові рано всі дзвони заграли,

А високі ворота остіжом упали.

ТУГА

Крутий берег, по березі трава зелененька,

Серед трави край берега калина червенька.

Своє гіля буйненькоє сумно в воду клонить,

Своє листя дрібненькоє по водоньці ронить.

Скоро смеркнесь, голуб сивий сюди прилітає,

Нічку гуде, нарікає, ранком ізлиняє.

Нічку плаче, жалкуєся, рясні сльози ронить,

На розсвіті ізлиняє, в темні ліси гонить.

На темнії ліси гонить та й зворами блудить,

Там горює, униває, тяжко серцем нудить.

Весна одна перецвіла, минула і друга,

Вже і третя засіяла, не минає туга.

І все голуб прилітає, на гілі сідає

І головку к листям тулить, плаче і ридає:

«Де злетілась, голубонько, сивенька, миленька?

Щезла-сь з ними, лишилася година сумненька.

Ні тя мислями змислити, ні думков здумати,

Ні очами тя глянути, лиш згадков згадати.

Світ ми мерзкий, нічка мила, голублюся з тьмами,

Мари – дружба, ліси – хата, гоню за зморами.

А бодай ви, лихі води, в лугах заблудили,

Що ви мою ясну зорю та під себе вбили.

Люта би вас буря в мраку та дрібну розбила,

Та й дрібну мраку розбила, сліду не лишила.

А бодай вас жарким літом дуга випивала,

А зимою студінь люта навік ледом стяла.

Ой ти, водо, ти бистрая, лиха розлучнице,

Поган-татар нехай гидке в тобі миє лице.

Щастя моє перебилось, доля вже минула,

Мов ластівка скорокрила в безвісти злинула».

РОЗПУКА

Поза тихими водами

Сумно та й смерклося;

О, як голос меж горами,

Щастя розбилося!

Летить ворон чорнокрилий, —

За ним загуділо;

Щастя моє, гаразд милий

Навіки зниділо.

Тяжко голубу малому

Гори перебити,

Ой, ще тяжче безродному

На сім світі жити.

Ти, зозуле сивенькая,

Закуй ми сумненько,

Най розпука та й лютая

Вирве ми серденько.

СУМРАК ВЕЧЕРНІЙ

Сонце ясне померкло, світ пітьма насіла,

Вшир і вздовж доокола сум ся роздягає,

Нагарами густими тьма вовків завила,

Над тином опустілим галок гамор грає.

Там, нещасен, думаю тяжко, мов могила

Серед степу опівніч сумненько думає.

Згадка в душі печальній тужно згомотіла,

Бо сплинули радощі, як Дністер спливає!

Нависло ясне небо чорними хмарами,

Тяжкими густі бори склонились тугами,

Зойкнули дуброви, і ліси застогнали.

Весело ми з тов гудьбов та й з тими лісами,

Мило ми з буйним вітром, з блудними марами,

Студена тая доля к серденьку припала.

Побратимові, посилаючи єму пісні українські.

(ДУМА)

Отак, Николаю,[34] вкраїнські вірлята

І веселять душу, й серце загрівають;

Отак, Николаю, руські соколята

То вголос, то стиха матері співають.

Аж мило згадати, як то серце б'ється,

Коли з України руськая пісенька

Так мило-солодко вколо серця в'ється,

Як коло милого дівка русявенька.

Так го обнімає, так до себе тисне,

Пригортає, і любує,

І голубить, і цілує,

І плеще, і тішить,

І медочком дишеть,

Що трохи не скажеш: пусти мене, пісне!

Аж тут і небавком буйний вітер повине,

Гостинець вже інший, от вже думку несе.

Несе й каже: «Сю ніч степами гуляв я,

Нагулявшись доволі, по могилах лягав я,

Буцімто спочити, а то підслухати,

Як то стара бувальщина буде розмовляти,

Про давні літа,

Про давні часи,

Як слава гула

Світом вокруги

Про руських батьків,

Боярів, князів,

Про гетьманів, козаків.

І стане повідати зразу так мило,

Стиха й величаво, мов над морем цвіла

Цвіт-доля любенько; потім голоснійше

Застогне, заплаче, щораз то сумнійше,

Сумнійше, страшнійше гукне, засковиче,

З-під могил, казав би-сь, старих людей кличе,

Щоби поспитати

Про спис, про шаблюку,

Щоби розвідати

Про орду-канюку:

Як руським тілом згодувалася,

Як руськов крівлев напувалася,

Як руська шаблюка все її вітала,

Як кривим зубом серце добувала,

В пущі вигідненько на нічліг стелила,

В воду під могилу спати кладовила».

І знов згомонить ти нишком, мило-немно,

Як в сумерк вечерній, півсонно, півтемно,

І луну розпустить ген-ген долинами,

І гомоном шибне ген-ген дубровами,

Ні то комусь-то десь там повідає,

Як-то колись-то красою засяє,

Як при Чорнім морі

Себе заквітчає,

В степах на просторі

Весело заграє,

Як в водах-Дніпрі

Змиєсь, прибереся,

Легеньким крильцем

На Дністр занесеся,

В тихенькім Дністрі

Собі прилягнеся,

Крилоньками сплесне,

Стрясе, злопотить,

Під небо, до сонця

Ген-ген полетить,

Під небом, край сонця

Сонічком повисне:

І буде літати,

І буде співати,

І о руській славі

Скрізь світу казати!

Іван Вагилевич

(1811–1866)

Народився в родині священика у с Торішній Ясен, біля Калуша на Прикарпатті. Закінчив університет у Львові. Захоплювався етнографією, історією та археологією, листувався з багатьма ученими-славістами і фольклористами. У «Русалці Дністровій» опублікував наукові розвідки та художні твори. Через те, як і інші члени «Руської трійці», опинився під наглядом поліції і після закінчення навчання в 1838 р. довгий час був безробітним.

З 1846-го по 1848 р. І. Вагилевич був священиком у с. Нестаничах на Золочівщині. У 1848 р. покинув парафію і став редактором газети «Дневник руський», яка на 9-му номері припинила своє існування. Консисторія відмовилась дати йому знову парафію, і Вагилевич залишився без роботи та засобів для утримання сім'ї.

У 1851 р. Вагилевичу пощастило влаштуватись на роботу в бібліотеці Оссолінських у Львові, та через 9 місяців його було звільнено. Позбавлений постійної роботи, І. Вагилевич близько десяти років змушений був задовольнятися випадковими заробітками.

З 1838 р. і до кінця життя виступав в основному як учений. Помер у Львові.

МАДЕЙ

На високій Чорногорі

Буйні вітри віють,

На зеленій полонині

Сірі вовки виють;

Тисяч коней вороненьких

В байраках ірзає,

Тисяч гарних легіників

Коників сідлає.

А ватажко сивий Мадей

Зморщив густі брови,

Чорні очі заблищали

та жаждою крови.

Поверх коней яснобарві

Прапори сіяли,

Байраками і дебрами

Ратища мелькали.

* * *

Мрачно, скучно по майдані,

Пітьма ся чорніє,

Огні горять по шалашах,

Легкий вітер віє.

Мадей велів чатувати

Густою дебрею;

Гомін далеко клекоче:

«Вертаймо, Мадею!

З верх Бескида глухий дубот

Бором ся шибає,

Тьмою-вихром ідуть угри,

Дебр ся улягає».

«Ніт вертаться сив Мадею

З соромом додому,

Глухов пущев, темнов ночев

Блудити по лому;

З безчесними оченьками

Ясне сонце зріти,

З безчесними губоньками

Богу ся молити.

Кіньми зорю долиноньку,

Засію стрілами,

Переломлю вражі тучі,

Проллю кров ріками!»

Та вже, сива бородонько,

Не тобі ся бити,

Під зеленов муравоньков

В деревищі гнити.

Не тобі вже сиру землю

Тулами стелити,

Не тобі вже вражу кровцю

Ратищем точити.

* * *

Трублять роги зубровії,

Сумно коні рзають,

Шумлять тучі срібних стрілок,

Та мечі бряжчають.

А з байрака летить шпарко

Острое ратище,

Заточився під Мадеєм

Кінь на колодище…

Люто кликне сивий Мадей,

А дебр заклекоче,

Вовком вержесь в вражі тучі,

Зубми заскрегоче.

Куда мелькне ясним мечем —

Кров рікою точить,

Куда ратищем засвище —

Кінь їздця волочить.

І рев лютий, мрак темнійший

По сирім майдані…

Дзвонять коні, бряжчать мечі,

Тьм'ють стріли калені.

А з Мадея дев'ять стрілок

Ссуть кровцю теплую,

З білих грудей три ратища

Влекуться землею.

Сивий Мадей утомився,

І ноженьки мліють,

З слідів кровця виступає,

Груди ся чорніють.

Вже ж за шию ужевками

К мажі прив'язаний,

За рученьки і ніженьки

Вкований в кайдани.

* * *

Вилетіла зозуленька,

Сіла на тополі,

Закувала жалібненько:

«Мадей у неволі!»

«Ой, зозуле сивенькая,

Не кувай сумненько,

Не задавай серцю туги —

Й так мені тяженько!

Ноги залізо зриває

І в руки ся в'їло,

Кровцьов груди обкипіли,

Тіло почорніло.

Мої друга білогруді

В Бескидах дрімають,

А ворони чорні крячуть,

Кровцю попивають!

Моїх вірних легіників

Кості ся біліють,

Сірі вовки стікаються,

Трупи рвуть і виють!

Ой полети, куваючи,

За темненькі звори,

На зеленій левадоньці

Біліються двори.

Не кажи рідному сину,

Що мя уковали,

Лише мене на весілє

На силу призвали;

З студеної керниченьки

Медом упоїли,

А під зимну колодоньку

Спати положили».

Яків Головацький

(20.10.1814 – 13.05.1888, Вільнюс)

Народився в с Чепелі на Золочівщині в родині священика. Навчався в університеті у Львові. Збираючи пісні, описуючи мову і побут народу, він обійшов пішки Галичину, Закарпаття, бував на Буковині і в Угорщині.

За участь у виданні «Русалки Дністрової» і зв'язки з культурними діячами слов'янського світу перебував під наглядом поліції і посаду священика зміг дістати лише 1842 р. Спочатку жив у с Микитинцях на Станіславщині, а з 1846-го у с Хмелевій на Чортківщині. Видав кілька етнографічних праць.

У 1867 р. за участь у Московській етнографічній виставці австрійський уряд звільнив Головацького з посади в університеті, і той виїхав до Росії. Не одержавши університетської кафедри, Головацький працював у археологічній комісії у Вільнюсі, займався етнографією та фольклористикою. Заходами О. Бодянського в 1878 р. було надруковано цінне чотиритомне зібрання «Народные песни Галицкой и Угорской Руси, собранные Я. Ф. Головацким».

ДВА ВІНОЧКИ

Попід гаєм зелененьким

Чиста річка тече,

На яворі зелененькім

Соловій щебече;

Сидить дівча над річкою,

Два віночки ввила,

I ручкою біленькою

На воду пустила.

Один вінець з барвіночку

А другий з рутоньки

Один вінець козаченька,

Другий дівчиноньки.

Поплив вінок із барвінку

Вовня го сіпає,

А остався із рутоньки,

Бо берег спиняє…

«Поїхав мій козаченько

В далеку дорогу,

Мене лишив молоденьку

Самую небогу.

Вернись, вінку із барвінку,

Приплинь к береженьку!

Вернись, милий, з України,

Пристань ко серденьку!..

Коли ж, вінку із барвінку,

Сплинеш к береженьку?

Коли вернеш з України,

Милий козаченьку?»

Закувала зозуленька

В гаю в середині,

Аж ся стало страшно, сумно

Молодій дівчині:

«В Україні на могилі

Зацвіла калина,

Там лежить твій козаченько,

Бідна сиротина!

А коли ся води вернуть,

Що за сім літ вплили,

Тоді вернесь з України

Козачок твій милий!»

Миколо Устиянович

(1811–1885)

Народився у сім'ї бурмистра м. Миколаєва на Львівщині. У 1834–1838 pp. M. Устиянович учився у Львівській духовній семінарії. Висвятившись на священика, був адміністратором у с. Волкові біля Львова, а згодом переїхав на парафію у гірське село Славськ.

Репресії, що їх зазнали творці «Русалки Дністрової», насмішки недругів народної мови знесмілили молодого поета, і до 1846р. він майже нічого не писав. Тільки у 1848 р. Устиянович знову почав писати, став одним із ініціаторів скликання «Собору учених руських» у Львові, на сторінках українських газет помістив свої кращі поетичні і прозові твори: «Старий Єфрем», «Месть верховинця», «Страстний четвер».

У 1861 p. M. Устияновича обрали послом до крайового сейму. Відірваний від громадсько-культурного життя, обтяжений великою сім'єю, М. Устиянович останні двадцять років життя поступово згасав як письменник.

ВЕРХОВИНЕЦЬ

Верховино, світку ти наш!

Гей, як у тебе так мило!

Як ігри вод, плине ту час,

Свобідно, шумно, весело.

З верха на верх, а з бору в бір

З легкою в серці думкою,

В чересі кріс, в руках топір,

Буяє леґінь тобою.

Ей що ми там Поділя край!

Нам полонина Поділя,

А бори – степ, ялиця – май,

А звіра голос – весіля!

Не вабить нас баришів лесть,

Коби лиш порох та цівка,

У бога світ, у людей честь,

Та овець турма, сопівка.

Та коби пирс хребет із вод

І медвідь шибнув лісами,

Завіяв юг, заграв Бескид,

Черемош гукнув скалами:

То ми то час, то ми то піснь,

Молодче, ну же в розтвори!

Овечці сплав з кучерей пліснь

І далі, далі на гори!

Літом цілим, би ніч, би день,

Хлопці гуляють там наші;

Свобідна там вода, огень,

Довольно ліса і паші.

Там пан не клав ланцюгом меж,

Ворог не станув стопою;

Буйная там землі одеж,

Плекана пісней росою.

Там то бринить тромбети звук,

Щебече любо сопівка;

А як звіря завиє гук,

В челюсті плюне му цівка.

ПІСНЬ ОПРИШКІВ

Гей, братя опришки! Долийте горілки,

До ватри прикиньте ще дров;

Настрійте ми горло голоском сопілки,

А я вам співати готов.

Безпечні-смо, доки земля єсть зелена,

І листям вкриваєся ліс;

По гущах і корчах, де сосна звалена,

В галузях не знайде нас біс.

Як птицям свиріпим, так в скалах нам діри,

Спимо там спокійно до звізд;

Як сумрак найде гет на люди, на звіри,

Ми з наших вилазимо гнізд.

Барани з полонин дадуть нам печені,

Горілка на злую є страсть;

А грошей насиплють проїжджих кишені,

Поцілуя гуцулка нам дасть.

Бакуну принесем з угорськой границі,

Дігнати нас трудно конем;

Одежі дістанем з жидівськой крамниці

І жида до дверей приб'єм.

Де гори і бори, яруги скалисті,

Для наших там кріпость і дім;

Не страшний нам мадьяр, як маєм що їсти,

Сльота нам не страшна і грім.

Веселімся, братя, ще докиля можем,

Недовго нам жити дадуть.

Як сніги нас здрадять, голови положим,

Не будем співати вже тут.

ХОРА

Як сонце западе і вечір замріє,

І птичка вколишесь під тихим листом,

І зірки засвітять, і луна розтліє,

І все до спочинку складеся кругом,

Я, бідна, думаю і нуджу собою,

До зірки вздихаю, говорю з луною,

Чогось ми так тоскно, щось ми не стає…

Скажіть мені, люди: що мені є?

Ожила землиця, яр блисла докола,

І паволоками окрились луги,

Посестри по цвітках, мов крильми сокола,

Гуляють весело без смутку, туги.

Я сиджу самотня, головку звішаю,

Що сплету віночок, то оп'ять зриваю,

І слізка в зіниці чомусь ми стає.

Скажіть ми, посестри: що мені є?

Отворю віконце: соловій щебече,

Піснями колише в гніздочку любу,

А в мені серденько, як рибка ся мече,

І вічка надармо складаю до сну,

І б'юся з гадками, як з вітром билина,

І сплачу часами, як мала дитина,

Бо щось ми так жалко, щось душу ми пре…

О мамко, о мамко, що мені є?

В неділю з полудня стояла-м в віконці,

Співала-м весело: ля, ля, ля, ля, ля;

Нечайно хлопчина, прекрасний, як сонце,

Верг на мя очима і щез, як піна.

Мене щось кольнуло ту, оту – в серденько…

Ах Боже! ах Боже! Так дуже дивненько,

Що ми до днесь вколо головка ся в'є:

Я хора, ой хора – но що мені є?

Чогось ми в віконце мов гачком все тягне,

А з рук ми все ховзне, що в руки возьму,

1 кров ми б'є в личко, як хто щось прибагне,

Як огня запросять, – я воду несу.

Ні їсти не можу, ні сну я не маю,

Щохвилі трусливо на двері ззираю,

А двері як рипнуть, то ляк мя бере.

О, бійтеся Бога! Що мені є?

ОСІНЬ

Сумно, марно по долині,

Почорніли білі квіти,

Пожовк лист на деревині.

Птах полетів в инші світи.

Од запада сиві хмари

Цілу землю заливають,

Нагарами нічні мари

З вітрами ся розмовляють.

А на горі калинонька

Головоньку нахиляє,

А над Дністром дівчинонька

Сльозами ся заливає.

«Чого тужиш, калинонько,

Головоньку нахиляєш?

Чого плачеш, дівчинонько,

Сльозами ся заливаєш?

Чи тя доля покинула?

Чи не маєш матусеньки?

Чи ти краса загинула?

Чи говорють воріженьки?»

– Ні мня доля покинула,

Ні не маю матусеньки,

Ні ми краса загинула,

Ні говорють воріженьки.

Йно ми тужно за весною,

Що так борзо перецвіла:

Куди гляну мисленькою,

Нема того, що-м любила!

Антін Могильницький

(1811–1873)

Народився у родині священика в с Підгірці біля Калуша на Прикарпатті, навчався у Львівській семінарії, яку закінчив у 1840 р. Займав спочатку посаду парафіяльного адміністратора в селах Хутарі на Стрийщині і Зборі на Калущині, а потім священика в с Комарові на Станіславівщині.

Літературну діяльність А. Могильницький розпочав 1838 р. «Житє Могильницького від самого 1838 р. до его смерті, – писав І. Франко, – було немов дзеркалом, в котрім досить живо відбилися пориви, надії та судьби галицько-руського народа». У 1848 р. він пише велику романтичну поему на матеріалі народних переказів «Скит Манявський», баладу «Русин-воїн».

З 1859 р. А. Могильницький живу селі Бабче на Богородчанщині. У 1861 р. його обрали послом до крайового сейму та делегатом до державної ради у Відні, де 27 червня того ж року він виступив з палкою промовою на захист народної освіти рідною мовою. В останні роки свого життя письменник майже нічого не писав, стояв осторонь літературного і громадського життя.

ГДЕ НАШІ ПІСНІ?

Ах, недоле! Що ж ся стало?

Где ся наші пісні діли,

Пісні золотії?

Думок руських чом так мало?

Чи навіки заніміли

Красні думи тії?

Чи з вітрами полетіли,

Як під темной хмари гущу

Сокіл сизокрилий?

Чи з вихрами пошуміли

В темні бори, в дику пущу,

Там ся вічно скрили?

Чи як жовтий лист явора,

Цвіт зів'ялий на калині,

Геть з водов поплили?

І заплили аж до моря,

І втонули у глибині?

Где ж ся пісні діли?

Чи як гомін, що гдесь в лузі

Відоб'ється і сконає,

Перегомоніли?

Чи як зоря в крайній смузі

Обізриться і сховає?

Где ж ся думи діли?

О русалках-красавицях,

О трьох дівах, седм керницях,

О дев'яти зорях,

О озерах, о Дунаю,

О Язів далекім краю

І о синіх морях!

О Буняку шолудивім,

О твердім Мадея ложі,

О княгині білій,

О заклятім орлі сивім,

О каплющій слізьми рожі —

Где ж ся думи діли?

О Богдані і Нечаї,

О Небабі й Лободі,

З Немирова Саві,

О старім отців звичаї,

Золотих времен свободі,

О козачій славі!

Не питаймо, щоб світлиці,

Щоб добірні вечорниці

Щось о них повіли:

Там чужина-сь присвоїла,

Все родиме придавила —

Где ж ся думи діли?

Ах, гадав би-сь: тії думи,

Пісні тоски і тривоги,

Любощей, надії,

Переживши лютість джуми,

Мечів кримських і пожоги,

І диби тяжкії,

Скоротивши ланів стаї

І наставників нагаї,

Утиск і недолю,

Усмиривши гордість братей,

Застарілий лад проклятий

І тверду неволю, —

Нині, де би лиш думати,

Чувствовати і співати

Ревно і по-свому, —

В'януть, тихнуть і дрімають,

В млявий гомін занімають

В своїм ріднім дому!

З Боянами, що співали,

З торбанами, що гравали

Пісні, думи милі,

Мов літами похилені,

Спочивають привалені

Гдесь в сумній могилі!..

Іван Гушалевич

(1823–1903)

Народився в с Паушівці на Чортківщині. Закінчив Львівську духовну семінарію. Вірші почав писати ще в гімназії (німецькою мовою). 1848 р. видав свою першу збірку «Стихотворенія Івана Гушалевича».

У 1849 р. І. Тушалевич редагував перший літературно-науковий часопису Галичині «Новини», а потім «Пчолу». З 1849 по 1855 р. учителював у Львівській гімназії, складав шкільні підручники. З 1855 р. до 1862 р. займав парафію у селах Іванівці та Князівському на Калущині. У 1860 р. його обрано послом до крайового сейму, а в 1867 р. і до державної ради. У сеймі І. Тушалевич виступав на захист української мови. У 1862 р. склав екзамен на учителя і до 1889 р. працював викладачем у Львівській гімназії, останні роки прожив у Львові.

З 1850 р. І. Тушалевич захопився москвофільством, написані ним у цей період численні твори здебільшого не мають художньої вартості. З чотирьох драматичних творів тільки мелодрама «Підгоряни» (1879), пізніше у переробці М. Кропивницького, мала деякий успіх.

ДУМА

Розлетілись наші думи,

Як птиці бездомні,

Надоїли серцю суми

І ночі безсонні.

Бідне серце горю ниє,

Хто ж в него загляне?

Хто ж в него потіху вліє,

Як вже дум не стане?

Тяжко з ними розставатись,

Без них – нема світа,

Єще тяжче їм блукатись

Самим без привіта.

Не буде так душа друга

Без них горювати, —

З ними легше нам бувало

Терпіти, страдати!

Кажуть люди, що сред моря

Бездомность чорная

І що в серці серед горя

Ніч темна, страшная!

Хто ізмірить ту глубину,

Дно достигне моря?

Ніхто в нічку, ніхто в днину

Не розжене горя!

Горе люте, горе чорне

Очі ізсушило.

К серцю щастя хто пригорне,

Як щастя не било?

Шовк-травиця в степу, в полі

Скучить за росинков —

Бідне серденько в неволі

За милою днинков.

Ніч минула, на востоці

Небо прояснилось —

Цвітка рада, що росинки

Досита напилась.

А для тебе, бідне серце,

Где роса – потіха?

Нема… Боже, завидують

Нам і рідной стріхи!

Руське серце, бідне серце

Скілько ж натерпілось!

Чому ти над камень твердше

На світ не родилось?

Чому давно не спочило

Під земнов моги лов?

Чому чому… Бо то серце

Все в надії жило!

ТОСТ ДО РУСІ

Дай, дівчино, нам шампана,

Ми з шампаном і з тобов

Проспіваєм ніч до рана

За шампана і любов.

За твої хороші очі,

Очі, лиця, брови п'ю,

П'ю, любима, до півночі

За дівочу честь твою.

Гей, за нарід чаша тая,

Я за нарід душу ддам,

Слава, мати дорогая,

В мучеників зложить храм.

Що там серцю до кордонів,

Серце видить тільки люд.

П'ю до Русі, до мільйонів,

Плоди Русі там і тут.

Дай шампана і не бійся,

Не спалить вино мене;

Пий же з нами, розігрійся,

Видиш, рветься і жене.

На погибель всім тиранам,

І погибель долі злій,

І погибель тим кайданам,

Що скували нарід мій.

П'ять столітій на прокляття,

А прокляття – Русі месть

І будучність, і завзяття,

А завзяття – Русі честь.

Сторгнем напір, чорноока,

Гей, вторує нарід нам

Від Кавказу до Вислока

На погибель ворогам.

Українською музою натхненні

До цього розділу увійшли поети польського походження, які писали українською мовою.

Мечислав Романовський

(1834–1863)

Народився у с Жуків на Покутті. Навчався у львівському університеті. З 1860-го працював у Науковому закладі ім. Оссолінських у Львові, брав участь у повстанні 1863 р. в ранзі капітана, в одній із битв загинув.

Автор кількох поетичних збірок, поем, драм і прозових творів, особливу популярність здобув своїми лірико-патріотичними віршами. Серед його рукописів було виявлено дваукраїнські вірші.

* * *

Чом ти, соловію, рано не співаєш?

Рано не співаєш?

Чи ти, соловію, голосу не маєш?

Голосу не маєш?

Чом ти, молодику, тяжко в здихаєш?

Тяжко вздихаєш?

Чи ти, молодику, доленьки не маєш?

Доленьки не маєш?

Ой була доленька, ой була зо мною,

Ой була зо мною.

Та пірнула в річку – та й пішла з водою,

Та й пішла з водою.

Ой ти дівча моє, хоть я в світі буду,

Хоть я в світі буду.

Я за тебе, дівча, нігде не забуду,

Нігде не забуду.

Каспер Ценглевич

(1807–1886)

Народився в м. Городенка, Прикарпаття, в бідній шляхетській сім'ї. Навчався в Симбірській гімназії та Львівському університеті. Був учасником польського повстання 1830–1831 pp., згодом працював дрібним службовцем в Галичині. За організацію таємного товариства та антиурядову агітацію був ув'язнений і засуджений до 20-літньої каторги. Агітаційні вірші Ценглевича поширювалися в 1830-х роках у численних списках.

ОРАВ МУЖИК КРАЙ ДОРОГИ

Орав мужик край дороги,

Гей, гей, край дороги, —

Гей, собтпру, соб!

Край дороги.

Воли були круторогі,

Гей, гей, круторогі, —

Гей, собтпру, соб!

Круторогі.

Чорні воли поганяє,

Гей, гей, поганяє, —

Гей, собтпру, соб!

Поганяє.

І такую піснь співає,

Гей, гей, піснь співає, —

Гей, собтпру, соб!

Піснь співає:

«Прийшли німці з москалями,

Гей, гей, з москалями, —

Гей, собтпру, соб!

З москалями.

Взяли Польщу з поляками,

Гей, гей, з поляками, —

Гей, собтпру, соб!

З поляками.

Оддай, оддай, вражий сину,

Гей, гей, вражий сину, —

Гей, собтпру, соб!

Вражий сину.

Литву, Польщу, Україну

Гей, гей, Україну, —

Гей, собтпру, соб!

Україну.

Не поженеш нас в рекрути,

Гей, гей, нас в рекрути, —

Гей, собтпру, соб!

Нас в рекрути.

Бо ми вмієм коси кути,

Гей, гей, коси кути, —

Гей, собтпру, соб!

Коси кути».

Михайло Грек-Слухоцький

Писав під псевдонімом Михалко. Вірші були опубліковані у збірці «Українки» (Львів, 1886).

КАЛИНА

Росла калина з листям широким

В гаю над синім ставком глибоким.

Дрібний дощ пила, росу збирала,

В майовім сонці себе купала.

Літом між своє зелене листя

З червоних ягід вплела намиста,

Дбала, як дівка, про свою вроду

І, як в дзеркальце, дивилась в воду.

Вітром чесала довгії коси,

А очі мила краплями роси…

При тім ставочку коло калини

Івась сопілку зробив з бузини,

І грав на неї сумний хлопчина,

Де над ставочком росла калина.

І співав собі… Пісня Івася

Кожного ранку в небо неслася.

Калина листя зелене мала

І, як дівчина в гаю, чекала.

Настала осінь – і в домовину

Під хрест поклали грайка-хлопчину!

Видно, калина його кохала,

Бо листя з себе порозкидала.

Красні корали кинула в воду,

З жалю втеряла свою уроду…

Павлин Свєнціцький

(1841–1876)

Народився у с Варшиці на Вінниччині, походив з дрібношляхетської польської родини. Після закінчення гімназії у Кам'янці-Подільському навчався в Київському університеті. Під час повстання 1863 р. виїхав до Австрії і поселився у Львові. Тут і розгорнулася його літературна та громадська діяльність. Крім оригінальних українських п'єс, Свєнціцький перекладав також сонети Міцкевича, почав писати українською мовою повість «Колись було…» Видав у Львові в 1864р. збірку байок. Байки Свєнціцького часто включалися до українських шкільних читанок.

ШАБЛЯ І ПЛУГ

«Яка ж се погана лежить там кривлюга!»

Говорила Шабля, кривлячися з Плуга.

А на се кривляння камінь одвічає:

«Шабле, ся кривлюга людей не вбиває!»

ДВА КОНІ

Осідланий Кінь сміявся з степового:

«Нема на тобі, – каже, – сідла дорогого

Ні стальних підків…»

На те степовий

Йому відповів:

«Мене не жалій!

Хоч у багатстві – та в неволі,

А я, хоч голий, та на волі».

ОДВІТ

Дурний мудрого питався:

– Скажи, нащо розум здався?

– Розум знадобиться тому,

Щоб не відповідать дурному.

ДІД І СМЕРТЬ

Дід як в'язку дров ізвів,

То під нею аж присів.

«Господоньку, – каже, – милий!

Лучче б мені у могилі,

Чим на світі бідувати,

Весь вік тяжко горювати.

Коби бог дав хутше вмерти,

Прийди, прийди, моя смерте!»

А тут з лісу щось шелесть,

Смерть з косою вже і єсть.

«Чого хочеш, небоже?

Смерть всім радо поможе».

Дід поглянув… Затрусився,

Низесенько поклонився.

«Зробіть, – каже, – мені ласку

Та завдайте сих дров в'язку!»

ПТАХ, ЩУПАК І РАК

Птах, Щупак і Рак

Взялися везти віз.

Не в спіли ніяк!..

Щупак у воду ліз,

Птах летіти рад,

А Рак все пер назад.

Де робітники в незгоді —

Там кожній роботі годі!

Іван Франко

(1856–1916)

Народився в с. Нагуевичі на Дрогобиччині в сім'ї селянина-коваля. Закінчив Дрогобицьку гімназію, а восени 1875 р. став студентом філософського факультету Львівського університету.

Перші літературні твори Франка – вірші та повість «Петри і Довбущуки» (1875) були надруковані в студентському часописі «Друг». Активна громадсько-політична й видавнича діяльність та листування з Михайлом Драгомановим спричинили арешти письменника за звинуваченням у належності до таємного соціалістичного товариства.

Франко – найпродуктивніший з-поміж українських письменників, залишив по собі величезну літературну і наукову спадщину. Енциклопедично освічений і надзвичайно працьовитий, він був поетом, прозаїком, драматургом, критиком, істориком літератури, перекладачем і видавцем.

Видав поетичні збірки «З вершин і низин», «Зів'ялелистя», «Мій Ізмарагд», «Із днів журби» та інші. Проза Франка охоплює понад 100 оповідань, новел та десять повістей і романів, серед останніх: «Boa constrictor» (1878), «Борислав сміється» (1882), «Захар Беркут» (1882), «Для домашнього вогнища» (1892), «Основи суспільности» (1895), «Перехресні стежки» (1900).

* * *

Коли часом в важкій задумі

Моя поникне голова,

Легенький стук в вікно чи в двері

Потоки мрій перерив а.

Озвуся, вигляну – даремно,

Не чуть нікого, не видать,

Лиш щось у серці стрепенеться,

Когось то хочеться згадать.

Чи щирий друг в далекім краю

Тепер у лютім бою згиб?

Чи плаче рідний брат, припавши

Лицем до прадідівських скиб?

Чи може ти, моя голубко,

Моє кохане чарівне,

Далеко десь, з німим докором

В тій хвилі згадуєш мене?

Чи може гнучи в собі горе,

Ти тихо плачеш у тиші,

А се твої пекучі сльози

Мені стукочуть до душі?

ГИМН

Вічний революцьонер —

Дух, що тіло рве до бою,

Рве за поступ, щастя й волю, —

Він живе, він ще не вмер.

Ні попівськії тортури,

Ні тюремні царські мури,

Ані війська муштровані,

Ні гармати лаштовані,

Ні шпіонське ремесло

В гріб його ще не звело.

Він не вмер, він ще живе!

Хоч від тисяч літ родився,

То аж вчора розповився

І о власній силі йде.

І простується, міцніє,

І спішить туди, де дніє:

Словом сильним, мов трубою,

Міліони зве з собою, —

Міліони радо йдуть,

Бо се голос духа чуть.

Голос духа чути скрізь:

По курних хатах мужицьких,

По верстатах ремісницьких,

По місцях недолі й сліз.

І де тільки він роздасться,

Щезнуть сльози, сум, нещастя,

Сила родиться й завзяття

Не ридать, а добувати

Хоч синам, як не собі,

Кращу долю в боротьбі.

Вічний революціонер,

Дух, наука, думка, воля

Не уступить пітьмі поля,

Не дасть спутатись тепер.

Розвалилась зла руїна,

Покотилася лавина,

І де в світі тая сила,

Щоб в бігу її спинила,

Щоб згасила, мов огень,

Розвидняющийся день?

ЗІВ'ЯЛЕ ЛИСТЯ

Не знаю, що мене до тебе тягне,

Чим вчарувала ти мене, що все,

Коли погляну на твоє лице,

Чогось мов щастя й волі серце прагне.

І в груді щось метушиться, немов

Давно забута згадка піль зелених,

Весни і квітів, – молода любов

З обійм виходить гробових, студених.

Себе я чую сильним і свобідним,

Мов той, що вирвався з тюрми на світ;

Таким веселим, щирим і лагідним,

Яким я був за давніх, давніх літ.

І, попри тебе йдучи, я дрижу,

Як перед злою не дрижав судьбою;

В твоє лице тривожно так гляджу, —

Здаєсь, ось-ось би впав перед тобою.

Якби ти слово прорекла мені,

Я б був щасливий, наче цар могучий,

Та в серці щось порвалось би на дні,

З очей би сліз потік поллявся рвучий.

Не знаємось, ні брат я твій, ні сват,

І приязнь мусила б нам надокучить,

В житті, мабуть, ніщо нас не сполучить,

Роздільно нам прийдеться і вмирать.

Припадком лиш не раз тебе видаю,

На мене ж, певно, й не зирнула ти;

Та прецінь аж у гріб мені – се знаю —

Лице твоє прийдеться донести.

* * *

Ой ти, дівчино, з горіха зерня,

Чом твоє серденько – колюче терня?

Чом твої устонька – тиха молитва,

А твоє слово остре, як бритва?

Чом твої очі сяють тим чаром,

Що то запалює серце пожаром?

Ох, тії очі темніші ночі,

Хто в них задивиться, й сонця не хоче!

І чом твій усміх – для мене скрута,

Серце бентежить, як буря люта?

Ой ти, дівчино, ясная зоре!

Ти мої радощі, ти моє горе!

Тебе видаючи, любити мушу,

Тебе кохаючи, загублю душу.

* * *

Чого являєшся мені

Усні?

Чого звертаєш ти до мене

Чудові очі ті ясні,

Сумні,

Немов криниці дно студене?

Чому уста твої німі?

Який докір, яке страждання,

Яке несповнене бажання

На них, мов зарево червоне,

Займається і знову тоне

У тьмі?

Чого являєшся мені

Усні?

В житті ти мною згордувала,

Моє ти серце надірвала,

Із нього визвала одні

Оті ридання голосні —

Пісні.

В житті мене ти й знать не знаєш,

Ідеш по вулиці – минаєш,

Вклонюся – навіть не зирнеш

І головою не кивнеш,

Хоч знаєш, знаєш, добре знаєш,

Як я люблю тебе без тями,

Як мучусь довгими ночами

І як літа вже за літами

Свій біль, свій жаль, свої пісні

У серці здавлюю на дні.

О ні!

Являйся, зіронько, мені!

Хоч в сні!

В житті мені весь вік тужити —

Не жити.

Так най те серце, що в турботі,

Неначе перла у болоті,

Марніє, в'яне, засиха, —

Хоч в сні на вид твій оживає,

Хоч в жалощах живіше грає,

По-людськи вільно віддиха,

І того дива золотого

Зазнає, щастя молодого,

Бажаного, страшного того

Гріха!

* * *

Тричі мені являлася любов.

Одна несміла, як лілея біла,

З зітхання й мрій уткана, із обснов

Сріблястих, мов метелик, підлетіла.

Купав її в рожевих блисках май,

На пурпуровій хмарі вранці сіла

І бачила довкола рай і рай!

Вона була невинна, як дитина,

Пахуча, як розцвілий свіжо гай.

Явилась друга – гордая княгиня,

Бліда, мов місяць, тиха та сумна,

Таємна й недоступна, мов святиня.

Мене рукою зимною вона

Відсунула і шепнула таємно:

«Мені не жить, тож най умру одна!»

І мовчки щезла там, де вічно темно.

Явилась третя – женщина чи звір?

Глядиш на неї – і очам приємно,

Впивається її красою зір.

То разом страх бере, душа холоне,

І сила розпливається в простір.

Спершу я думав, що бокує, тоне

Десь в тіні, що на мене й не зирне —

Та враз мов бухло полум'я червоне.

За саме серце вхопила мене,

Мов сфінкс, у душу кігтями вп'ялилась

І смокче кров, і геть спокій жене.

Минали дні, я думав: наситилась,

Ослабне, щезне…Та дарма! Дарма!

Вона мене й на хвилю не пустилась,

Часом на груді моїй задріма,

Та кігтями не покида стискати;

То знов прокинесь, звільна підійма

Півсонні вії, мов боїться втрати,

І око в око зазира мені.

І дивні іскри починають грати

В її очах – такі яркі, страшні,

Жагою повні, що аж серце стине.

І разом щось таке в них там на дні

Ворушиться солодке, мелодійне,

Що забуваю рани, біль і страх,

В марі тій бачу рай, добро єдине.

І дармо дух мій, мов у сіті птах,

Тріпочеться! Я чую, ясно чую,

Як стелиться мені в безодню шлях

І як я ним у пітьму помандрую.

Володимир Масляк

(1858–1924)

Народився у с. Діброва біля Рогатина на Прикарпатті. Батько Володимира походив зі староміщанського роду з м. Галича. Володимир навчався в гімназії у Перемишлі, де він рішуче став на позиції народовців і твердив, що обов'язком кожної свідомої людини є бути вірним сином України-Руси.

Поезії став публікувати з 1879 p., згодом почав працювати в редакції «Зорі». Коли у 1883 р. помер Володимир Барвінський, він почав співпрацювати з Львівською газетою «Діло» і в тому періоді зблизився з редакцією журналу «Дзеркало», в якому друкував свої сатиричні та політичні твори.

З 1885 р. став редактором журналу «Зеркало» та «Нове зеркало». У 1888 р. викладав у Перемишлі в гімназії. Понад то педагогічною працею займався у Золочеві, Коломиї, Бучачі і Станіславові. Перша світова війна застала Володимира у Львові.

УПАЛА

Любила, кохала, за щире кохання

Дізнала лиш горя, отрути,

А серце у крові, жалю потопало,

А люде для неї відради не знали,

А він був лютий та лютий.

І ніччю від свого дружини лихого,

Щоб долі шукати, втікала;

А люде, хоч знали, чому так зробила,

Чом хату, і мужа, і діти лишила,

Сказали злосливо: «Упала».

Літами, не днями, цілими роками

В чужині тужила до хати,

І сльози по службах усі розкотила,

Аж сил їй не стало, аж слабість зломила,

Тра було у нужді згибати.

У чорную днину на світ народилась,

У темную днину конала

Сама, без родини в далекій чужині,

На крихті соломи в лихій сорочині,

А люде сказали: «Упала».

СОЛОВЕЙКО

У садочку все сідала

Дрібні зорі рахувати,

Як знайшлися такі зорі,

Що ї’ стали чарувати.

Були чорні тії зорі

І чорніші ще від ночи;

Вони знали лік на горе,

Вони звались – карі очи.

Раз віконце відчинила,

Щоб відкрити зіркам долю,

Аж зблизились тії зорі,

Що взяли їй серце волю.

Прихилились заблизенько

До віконця і до личка;

Та бачив їх місяченько,

їх розмову чула нічка.

Щось між ними шепотіло,

Наче вітер у гайочку, —

То цілунки лопотіли,

Мов ті хвилі в ручайочку

Щось між ними стукотіло:

Сердець стукіт добувався;

Хвильку наче загриміло —

То, що «любить», він так клявся.

У кущеві співак Божий

Прищебетував злегенька,

Його ж голос добирався

Просто в душу, до серденька.

Аж з світлиці двері скрипли,

Пита мати пів-грізненько:

«Доню, хто се там з тобою?»

«То, мамунцю, – соловейко!»

Уляна К равченко

(1860–1947)

Справжнє ім'я – Юлія Шнайдер. Народилася в м. Миколаїв на Львівщині у родині повітового комісара, німця за походженням. В цьому місті минуло її дитинство.

її батько Юліан Шнайдер був комісаром Жидачівського повіту мав монархічні переконання, у вільний від роботи час писав вірші на політичні теми, які публікував у «Галицькій зорі». Помер, коли його доньці минуло десять років. Його брат Антін Шнайдер був одним з найвизначніших галицьких краєзнавців.

Мати Уляни – Юлія Лопушанська – була дочкою греко-католицького священика. Початкову освіту майбутня письменниця здобула вдома, у подальшому навчалася у Львівській вчительській семінарії (1877–1881). Опісля вчителювала у Бібці, Львові, Рудниках та в селах на Дрогобиччині.

Уляна Кравченко видала шість збірок поезій, писала також прозу.

* * *

Нераз в ніч темну, на небосклоні,

із хмар нежданно блиск виринає,

той блискавиці хвилевий світ;

нераз так нагло у моїм лоні,

з мли, що прожиті дні покриває,

проблисне спогад із ранніх літ.

Чи вітру подих, чи спів у гаю,

чи шелест листя, чи луг зелений,

чи запах квіту вишень в саді,

цей спогад будить, ах, я не знаю,

цей спогад будить, опромінений

всім чаром-грою світла у тьмі.

І миттю дійсність ціла щезає,

а те, що здавна похоронене,

передо мною встає, щоб жить:

довір'я повні знов очі сяють,

лице бліде знов опромінене,

знайомий голос, як перш дзвенить…

Спокій, здобутий у довгім бою,

здобутий тяжко, миттю щезає,

і бідне серце так сильно б'є. —

Все ж та хвилина з її красою, цей блиск,

що наче на хмарах сяє,

хіба не варта більш, як життя?

* * *

Лиши мене

Спочити дай…

Від ранніх літ

кудись уверх мене ведеш,

в казочний край,

у край палат і кришталевих криш…

Таємний цвіт,

що вихиляється з етруських ваз,

чарує… запахом п'янить,

розпалює в душі огні екстаз…

Цей цвіт миліший слави…

Міраж погас…

І знов – на мить – в півсні – сіяє

звабливий чар оаз:

смарагди трав,

перлини, жемчуги каскад,

озер сапфіри

і білі пави,

гай, повен антильоп,

і надрами насичені зефіри…

Малюнок зблід…

І знов зовеш мене у інший світ,

де царить лиш любов,

у світ без зависти і злоб,

у світ без зрад…

Гей, туго ти моя безжалісна,

покинь мене, остав!..

Та ні! Ти заєдно мене зовеш

кудись у світ безмеж,

показуєш величне щось…

таємне щось… святе,

аж вся – напоєна твоїм огнем – кажу: веди!

У шумі бур… у блесках громових огнів ідем…

Ідем у світ – де в боротьбі,

із пекла мук,

знімаються нові ідеї…

змагань трофеї…

Ідемо далі, —

де велети-гіганти духа, рук

різблять в гранітах правд скрижалі майбутніх днів.

Веди мене! Веди!

З веселки сліз народжена,

безсмертна туго Achamoth,[35]

до тих висот,

куди сягаєш тільки ти,

до тих висот,

де б'ють праджерела святі.

Веди мене! Веди!

В ДОЖИДАННІ

Прийди!

Як Отаман!

Веди —

в кривавий тан!..

Прийди – у шумі крил,

поклич їх – із могил…

Поклич мерців – із домовин —

збуди – і воскреси – на чин!

Нехай розкриється курган —

нехай загомонить майдан,

і стануть Лицарі у лави,

і в бій їх поведеш – до слави…

Вже час! Вже час!

У лоні мас

ще іскри тліють…

Нім вороги згасити вспіють, прийди – Великий – Ти —

а іскри ті спалахкотять

у поломінь, у жар, —

і оживе холодне стадо мар

з лицем блідим…

І стане в бій – як збройна рать…

У блиску лун – як Володар —

як Дух Землі цієї, – як геній Отаман —

що оживить і розвогнить холодну кров…

І поведи крізь кров і дим…

Зломи міць ворогів і прожени

у безвісти… недеї…

Жаринка тліє ще у спузі…

Прийди, ожиданий у тузі,

і кинь той зов,

що оживить мерців із трун…

з курганів, з домовин,

що оживить і розвогнить холодну кров…

Прийди

І Духа силою веди – як Отаман – на чин!

І прийде Він,

і вдарить згук дзвінкий об небосклін…

Упадуть мури тюрм,

і голос сурм

відкине віко трун…

І встануть ті, що спочивали вік,

гранітні, горді стануть лави,

огнистий Авангард…

І прийде Він,

Співатиме про нього Бард…

Вінок із блискавок сповиє скрань…

А міць його – любов!

А міць його, що воскресає…

А міць його, що трупам каже: Встань!

Стигмований Він полум'ям:

І прийде Він – по Спадщину – Батьківщину —

і поведе у світлі лун

вогнисті лави крізь кров —

до перемог

на поле слави…

І прийде Він,

той помсти Бог…

Покличе дзвін

катів

на суд

за люд…

ОРДІ З ПІВНОЧІ

Ликуете вже, вороги,

сьогодні ваше.

Та не кінець ще боротьби —

і завтра наше!

І завтра, завтра день для нас

великого весілля;

і щезне тут і слід по вас

кривавого похмілля.

Не зійдемо ми в тінь могил,

хоч нині ваше, —

жар помсти дасть нам нових сил —

і завтра наше.

Росте жар помсти у душі

за сліз – за крови море…

Ми гарт находимо в огні,

гей, вороги, вам – горе!

В огнях покажеться обрій,

в пожеж заграві —

і станеш, Рідний Краю мій,

вільний у славі!

Осип Маковей

(1867–1925)

Народився в м. Яворів на Львівщині.

Закінчивши у 1893 р. філософський факультет Львівського університету, почав працювати в редакціях газет «Діло», «Народна газета», був редактором часопису «Буковина», одним з редакторів «Літературно-наукового вісника».

Відомий поет, прозаїк, літературознавець. Великою популярністю й досі користується його історична повість «Ярошенко» (1905) та біографічна книжка про Ю. Федьковича.

Помер у с Заліщики на Тернопільщині.

УМЕВА

Над холодним буйним океаном

застелилося небо туманом,

заревіло під вихрами море,

піднялись буйні хвилі, як гори…

А там мева біленька зблудила,

скоролетнії крила втомила,

занесла єї буря в безвісти —

годі бідній на воду усісти…

Полетіла душа моя світом

з милосердям для всіх і привітом,

захопив єї вихор в дорозі

і відняв віру в людськість небозі.

Она б'ється, самотня, з гадками

та шукає спочинку світами.

Чей она, моя бідна, не згине,

залетить колись в рай, де спочине.

ХРИЗАНТЕМИ

Ти не думай, що чуття мої —

то осінні хризантеми білі;

ту вже листя шепче на землі,

а они стоять самотні в огороді

на осінній стужі і негоді,

бідні листям, посмутнілі.

Ще у мене серце не зів'яло,

ще у мене не остигла грудь,

і душа ще рветься, як бувало,

і думки, як зільники ті літні,

запашні, зелені, пишноцвітні,

ще красуються, цвітуть…

РОЗХІДНИК

Я тебе ніколи не забуду,

хоч у мене стільки гризоти!

Серед навалу думок і труду

вся явишся раптом ти!

Так розхідник жовтий у вінку,

до хреста прип'ятий при дорозі,

все цвіте й цвіте, мов на піску,

поки згине на тяжкім морозі.

ЕЛЕГІЯ

Коли помрем і заростем квітками,

у споминах ще оживем не раз,

аж поки поруч з нашими кістками

заснуть усі, що пам'ятали нас.

І буде се вже наша смерть остання,

наш порох вітер світом розжене;

прийде весна, прийде пора кохання,

а нас ніхто й ніколи не спімне.

Аж вийде раз колись дівча самотнє

в полуднє ясне в тихий, сонний ліс —

неждано серце защемить скорботне,

і ясний світ померкне їй від сліз.

Се нас вона побачить і почує,

мов сон і казку із старих часів;

закриє очі й тяжко засумує,

заслухавшись у тихий сон лісів…

* * *

Біжить у яр вода,

біжить вода і сріблом ллється,

над нею дівчина сміється

розкішна, молода.

Голубко, не втікай!

Скажи мені сю гарну казку

про радощі, дівочу ласку,

скажи про тихий рай.

Ах казочко моя!

Я чув її, а де – не знаю,

забув і з туги заниваю,

і рад би вмерти я.

З водою поплисти

в далекий світ, щоб не тужити,

або тут серденько зложити,

квітками зарости.

Шуміли би ліси,

шуміли би мені діброви

про чари вічної любови

і вічної краси…

СОН

Тихий сон по горах ходить, за рученьку щастя водить.

І шумлять ліси вже тихше, сон малі квітки колише.

Спіть, мої дзвіночки сині, дикі рожі в полонині!

Не шуміть, ліси зелені, спати йдіть, вітри студені!

Най квіточки сплять здорові, най їм сняться сни чудові!

Аж на небі зазоріє, сонце їх, малих, зогріє.

І зогріє, поцілує, і світами повандрує.

Тихий сон по горах ходить, за рученьку щастя водить…

МЕТЕОР

Ось блиснув метеор і згас,

як у житті щасливий час.

І на всесвітнім цвинтарі

лягли десь останки зорі.

Так розпадаються світи,

живуть і гинуть без мети.

І всі вони – один цвинтар,

а їх творець – старий гробар;

усе по радощах марних

гребе у безвістях сумних…

СМЕРТЬ

Горить понад горами місяць, як жар,

летять полонинами тіні від хмар,

імлою вкривається заспаний яр.

У сяєві ночі на кручі стрімкій

смерека лежить у могилі м'якій,

повалена громом на вічний спокій.

Посестри шумлять, і поникла трава…

На зламанім пні, мов сама нежива,

куняє у думах надута сова…

СОННІ МАРИ

Лежить на горбку стародавній цвинтар,

забутий, зарослий, у тихому сні.

Вже плач тут затих, не заходить гробар,

хрести порохняві гниють в бур'яні.

Щебечуть пташки у вишневих квітках,

берези шумлять про спокій-забуття,

лиш діти кричать на старих могилках:

«Веселе, щасливе хлоп'яче життя!»

* * *

Налетіла куля з поля,

забриніла, як пчола, —

дійся, дійся, божа воля,

як така козацька доля, —

куля в груди застрягла.

Впав козак, не може встати,

ще раз глянув навкруги:

«Ах, прегарні сі Карпати!

Тут би жити, не вмирати,

та убили вороги.

Тільки й щастя, що вмираю

на землі моїх братів;

тільки й смутку, що не знаю:

може, й з рук їх тут конаю

за провини ще дідів.

Вже готова є могила,

не могила, а гора;

буде душенька тужила,

де є Україна мила, —

так далеко до Дніпра!»

Без китайки, без калини

поховали козака,

тільки вітер Верховини

поніс вістку до родини…

Що за доленька гірка…

Климентина Попович-Боярська

(1863–1945)

Народилася в с. Велдіж (нині Шевченкове) біля Долини на Прикарпатті. Закінчила гімназію у місті Львові. Працювала вчителькою у селах Жовтянці та Честині неподалік Кам'янки-Бузької. У 1890 р. переселилася на Буковину, у 1900–1944 жила у с Новосілка біля Заліщиків.

Після того, як її чоловіка, священика О. Боярського, розстріляли червоноармійці на порозі храму, від 1944 жила у селі Бабинці на Тернопільщині, де і померла.

Серед творів Попович-Боярської – вірші, оповідання, поема «Звичайна історія».

ВЕСНЯНКА

Весна! Докола блисками маю

Смієсь природа, моргає.

Бач, он дівчина, мов квітка з гаю,

Красою надить, втішає.

Чуєш, як живчик природи б'ється,

Житєм филює, любов'ю,

Кров так розкішно в серденько ллється

Дощем весняним, росою!

Усе оджило: луг і діброва,

Пташка на гілці ціпоче, —

Ясно усюди, житя обнова, —

Ох, жити, любити ся хоче!

Он там їх двоє – злиплись устами,

З покликом маю сердечні

Чуття збудилось, – він їй словами

Шепче мольби безконечні.

Шепче: «О любко, нехай триває

Час сей сторіччя цілії,

В сонячнім скв арі най не згоряє,

В спразі літній не зотліє!»

А там знов чути: «Літо, ох, літо!

Швидше, ви, цвіти, миніться!

Швидше б филясте дозріло жито!

Швидше дождати б нам хлібця!»

Ситому б тільки гратись з любов'ю, —

Але голодному, весно, прощай!

Того, хто вічно боресь з нуждою,

Любов не надить, не тішить май!

* * *

Не буду я проклинати,

Лихим словом поминати

Ані його, ні години,

Що сміялась і манула.

Не проклену її!

Щастя хвиля, відтак туга,

І бажання, і наруга.

Розкіш сплелась зі сльозами,

Но нізащо і гадками

Не проклену її!

Його нема – не цілує

Жаждні уста, не пестує.

Проминеся і забуде

Ту годину, но я, люди,

Не проклену її!

Не проклену, хоч кровавить,

Хоч і життя вскорі збавить,

Хоч втішила і зв'ялила

Серце й душу – дорогую

Не проклену її!

Най втішає, най вбиває,

Серце ніжить, серце крає,

Любка мого – ту годину

Я і в гробі ту єдину

Не проклену її!

ІЛЮЗІЇ

Він мені братом, другом? Чи, може,

Він, як той повій, що обвиває

Тісно довкола утлий стан рожі?

Рожа-небога в'яне й не знає,

Що їй листочки пишні зв'ялила

Щирість повою… Ще одним дихом

Воней чарівних рожа щаслива.

Друга прощає всміхненням тихим.

Рожа не знає, бо, якби знала,

Може б, не жила, не розцвітала.

Він мене любить? Пишний мій маю,

Що оживає рано весною,

Ниво зелена – море без краю,

Цвіти рум'яні, миті росою,

Нене природо – ох, ти не знаєш,

Що сему сонцю вічно не бути,

Що рай сей, цвіти ти попрощаєш —

Зимно настане, довге і люте.

Мабуть, не знаєш, бо, якби знала,

В лоні землиці цвіти б ховала.

Чим же та чаша жизні налита —

Щастям чи чорним горем кипуча?

Що жадоба ся жизні несита?

Все невтомлена, все так болюча…

Тільки їх пило! Хто з них нам скаже,

Чи рад би ще раз жизні зачерти?

Смерть уст нікому з них не розв'яже…

І жив лиш кожний, щоби умерти.

Як допевнитись, де розпитати?

Та я не знаю й не хочу знати!

З ОСІННІХ ДУМ

Золота осінь – барвиста ткань

В срібних узорах павутиння,

Як юних зривів притухла грань,

Як на обрію перлисто-синя

В імлах віддаль… За літом жаль!..

І по красі тій, що в порах кане,

По кучерях, злинялих в тузі,

І по тім серцю, що в грудях в'яне,

Осиротіле по літнім сні, —

Жаль і відчай…

Життя край!

Лиш невмируща людська душа,

З юнацько-дужим розмахом крил,

В хаосі світа сама-одна

Без пут законів і без правил —

Триватиме!

Не вмре! Не вмре!

І тоді навіть, як земний глоб

В космічний порох розіб'ється, —

І з того вихру смертельних проб

Душа, як фенікс, підніметься

І лишиться – Бог і вона!!!

Михайло Грушевський

(1866–1934)

Народився у м. Холм. Походив зі старого духовного роду з Київщини. У1890-му закінчив Київський університет. Уже на третьому курсі почав займатися науковими дослідженнями під керівництвом проф. В. Антоновича. У травні 1894 p., після захисту магістерської дисертації, за рекомендацією професора В. Антоновича переїхав до Львова й очолив університетську кафедру. З того часу 19 років працював у Львівському університеті. У 1897 р. очолив Наукове товариство ім. Шевченка.

За його ініціативою з 1898 р. почав виходити «ЛНВ», того ж року М. Грушевський розпочав видання багатотомної «Історії України-Руси», а в 1900 – «Хроніку НТШ» (до 1913 вийшло 59 чисел).

М. Грушевський відомий також як автор оповідань і поезій, які писав замолоду.

На початку Першої світової війни Грушевський приїхав до Києва. 4.03.1917 його обрали головою Української Центральної Ради. Після падіння Центральної Ради Грушевський перебував на еміграції. У 1923 його обрали академіком ВУАН, у 1924 він із сім'єю приїхав до Києва. Працював професором історії в Київському державному університеті. У 1924-31 очолював історичні установи ВУАН.

У березні 1931 М. Грушевського вислали до Москви; створені ним наукові установи в ВУАН ліквідували, співробітників заслали до Сибіру.

М. Грушевський помер за загадкових обставину м. Кисловодську (Росія).

* * *

Не журись! За зимою весна,

Виростають квітки з-під снігів.

Ще всміхнеться нам доля ясна,

І не буде цих сліз та жалів.

Не сумуй! Промінь блисне, спахне,

Прожене оцю пітьму страшну;

На порваних сих струнах утне

Нам співець ще пісню голосну!

І нікого не май за мерця —

Оживуть ті недужі раби!

Ще спахнуть порив аннєм серця,

І піднімуться руки слабі.

Упаде се ярмо з наших ший,

Розпадеться кайдання саме,

І на поклик наш дужий, гучний

Обізветься й каміння німе!

* * *

І знов мене самотність огорнула,

Знов я себе одинаком почув,

І знов мій дух на вільних, міцних крилах

В високости порхнув.

Зрадливі радощі і гризоти без краю

Зневажно кидає на метушній землі,

І знов дорогою знайомою простує

В просторій, вільній млі.

Утіха й скорб – прилине і полине,

Міняються вражіння без кінця —

Най ними граються, тріпочуться і мліють

Слабі людські серця…

Я серце знов замкнув для радости і туги

Тугим ключем… Я знов на самоті.

Свобідний, сильний знов – поклін я шлю далекій

Зоріючій меті.

О, ви мене не зрадите ніколи,

Могутні крила, й ти, моя мета-зоря,

І не захлиснуть тих шляхів довіку

Людських турбот моря.

Самотно й вільно… Холодно та ясно

В етері тім – зоріє світло схід…

Один і сам – дарма, колись шляхами тими

Піде людський похід.

* * *

Між суперечками людськими,

Серед змагань і метушні

Встають мені перед очима

Могилки ваші затишні.

Стрункі тополі на сторожі,

Каміння, вимите дощем,

Старі кущі жасмину, рожі

І хрест, оплетений плющем.

Круг тиша, супокій величний,

Мовчать листки, мовчать птахи,

А вдалині, в красі довічній

Встають сніговії верхи…

З ДАВНИНИ

Заспівали козаченьки, байраком ідучи —

Загрув, каркнув крук понурий з-за кривої кручі…

Мовчи-тихо, чорна маро, може, й добре знаєш,

Та мене вже завернути назад не вгадаєш!

Завертала мене мати, завертала мила —

Не заверне, не настрашить і ворожа сила!

Нема долі у неволі: і миле не миле!

Або згинуть, або жити, а скніти – несила…

* * *

Я все люблю в тобі – твій усміх непорочний

І соромливий рух тих полохливих вій,

І голос ласковий, де чую гомін любий

Ще нерозвіяних ясних дівочих мрій.

Дівчино-серденько, коли б схотіла доля

Пересадить тебе із твого квітничка

В мою хатину – ти б скрасила пишно,

Засяла в темряві самотнього кутка.

Світи мені, моя прекрасна зоре,

Тебе я довго так у пітьмі тій шукав,

І ще гірчійш було б, коли б на мить блиснувши,

Привітний світ в очах моїх пропав.

Василь Щурат

(1871–1948)

Народився у с. Вислобоки на Львівщині. Студіював слов’янськуфілологію у 1895 році у Львівському і Віденському університетах.

Виступав у пресі зі статтями, поетичними перекладами тапоезіями. Був співредактором газети «Буковина» в Чернівцях, редактором журналу «Молода Муза» (1906), «Світ» і тижневика «Неділя» (1912).

У 1898–1934 учителював. У 1914-му Щурат був обраний дійсним членом НТШ, а з 1915-го по 1923 р. був його головою; бравактивну участь у боротьбі за Український університет, опісля став ініціатором і першим ректором Львівського таємногоуніверситету (1921–1923).

Останні pоки життя працював директором Львівської бібліотеки АН УРСР і професором Львівського університету.

В. Щурат – автор численних літературознавчих праць. Видавкілька збірок поезій, багато перекладав.

* * *

Плила по небу хмаронька,

Над гаєм опинилась,

Зів’ялий лист побачила,

В сльозу перемінилась.

Перемінилась хмаронька

В сльозиноньки перлисті;

Заіскрилися перлами

Вони на жовтім листі.

Подув мороз опівночі,

Тремтячі сльози-перли

Стялись на листі тієм,

Мов разом з ним завмерли.

Стялися сльози инієм,

Завмерли на листочку,

Вмираючи, зготовили

Йому на смерть сорочку.

Горіли зорі свічами,

Вітри подзвіння вили,

Мерлець скотився з дерева

До свіжої могили.

І сумом скрізь повіяло…

По жовтих листя купах

Ступають всі засмучені.

По жовтих топчуть трупах.

* * *

Безсонна ноче з чорними марами

І стадом чорних дум,

Мов небо перед бурею, хмарами

Сповила ти мій ум.

Чи мало вдень журба невгомонная

Мені приносить мук?

Пощо ж їх ти ще, ноче безсонная,

Снуєш, як сіть павук?

Ніч тиха шепче: – Годі сваритися

Зі мною, хлопче мій!

Чи ж я велю за думами ритися

Тобі в душі твоїй?

* * *

Блискавко темної ночі,

Чом я тебе так люблю?

Чом я так довго не сплю,

Пильно втопляючи очі

В пітьму нічною добою,

В пітьму німу за тобою,

Блискавко темної ночі?

Блискавко, в чім твоя сила?

В тім, що лиш блиснеш вогнем —

Ніч глуха робиться днем?

Чи мені тим ти так мила,

Що в твоїм з пітьмою бої

Бачу бій мислі живої, —

Блискавко, в чім твоя сила?

* * *

Понад землею линув ангел ночі,

Смутний, з очима мокрими від сліз.

Ось бачить він, як щось внизу мигоче,

Вдивляється – сія дрімучий ліс.

Між листям – наче висипані зорі

Горять, палаючи вогнем жарким.

І чує він – лунає у просторі

Музика, ліс життям кипить шпарким.

Там гомін, радість, і в танку охочім

Несеться дружно ряд веселих пар.

Аж здивувався бідний ангел ночі,

Вдивляючися нишком з-поза хмар.

І він зітхнув: – Коли ж це вже настане

Вдень між людьми любов і дружба, скрізь?

Коли той прийде час, що все погане,

Вражда з всім горем людським скриєсь в ліс?

* * *

В той час, як ніч непевності й тривоги,

Мов хмара сонце, духа мого вкриє,

Як він зіб’ється з простої дороги

І під вагою сумнівів омліє,

І рад би далі йти й не буде змоги,

Ти не вгасай мені тоді, надіє,

Тоді світи мені!

Тоді світи мені, надіє-зоре,

Весняних днів моїх подруго мила!

Де зорями горить блакитне море,

Де в блиску дня дуга пустила крила,

Де сонця жар промінням небо оре,

Там світло пий, надіє, щоб світила,

Як блискавиць вогні.

Як блискавиць вогні б’ють пітьму ночі,

Так ти розбий всі привиди, всі мари.

Чей раз іще дух вгору знятись схоче

Понад усі поземні мряки й хмари,

Чей раз іще брильянтом замигоче

І, – хоч тобі він не додержить пари, —

Не згасне у багні.

* * *

Навіть в сні – коли побачу

Щастя вмерлого картину,

Не сумую я й не плачу,

Ні, не плачу, ні, не гину —

Тільки злість їдка

В серці вмить, в одну хвилину

Закипить на сонну змору,

Мало що проклін не кину,

Мало до удару вгору

Не знімесь рука.

Та коли на вид твій гляну,

Вид блідий, пригаслі очі,

Щічку ту, колись рум’яну,

Що її сльоза полоще, —

Хоч не плачу, ні —

Вмить відчую в серці рану,

Замість злості біль розпуки,

І прокльоном вже не гряну,

Й подаю тобі вже руки

Дружньо – навіть в сні.

* * *

У поранній росі, у весняній красі

Мене усміхом вабили квіти.

Я сказав: «Не для мене вже усміхи всі!»

Стали квіти марніти, чорніти.

В понадхмарний той світ, за безмежну блакить

Мене ясністю вабили зорі.

Я сказав: «Не для мене вже зоряний світ!»

Стали гаснути зорі в просторі.

Із країни надій, неоспіваних мрій

Мене вабили тони трембіти.

Я сказав: «Не для мене пісенний вже стрій!»

Стали тони трембіти німіти.

І любов, як в ті дні, що лиш сняться мені,

Мене вабила приязно, дружньо.

Я сказав: «Не для мене вже молодість, ні!»

Чого ж серцю так тужно, так тужно?

* * *

Вечірній час – чудовий час.

Рожевий світ на небі згас,

А таємничий присмерк-птах —

Сіда по борах і полях.

Скрипить останній віз снопів.

З садків летить дівочий спів.

По сутінках самотніх піль

Розлука сіє легкий біль.

Вкінці згубивсь ручай пісень.

Пішов на сон робочий день.

Однак по небу в тиху путь

Щораз то кращі зорі йдуть.

В такій-то тиші зоряній

Панує мир в душі моїй.

Так кинувши життєйський вир,

Піду колись на вічний мир.

* * *

Хочеш знати тон акорду,

Що дзвенить в твоїй душі,

Кинь вирам життя погорду,

А привіт подай тиші.

Під блакитом тихозорим

Степ сповився тихим сном;

Тихі шуми ллються морем,

В’ються хвилями кругом.

Ллються морем тихі шуми,

Заливають степ навкруг;

Підмивають душу думи

Хвилями вечірніх туг.

Мов з небесних сфер музика

Душу вабить у простір,

Звідки вічність споконвіку

Все морга очима зір.

Зразу йде музика тиха,

Як весна в німій лозі,

Грає, як у серці втіха,

Як світ сонця в райдузі.

Потім чуєш – могутніє

Тиха гра небесних сфер;

Десь по струнах арфи віє

Шестикрилий легіт пер.

А вкінці, як скріпнуть тони,

Як в акордах задзвенять!

Срібні дзвони, злоті дзвони

Ронять тиху благодать.

І душа вже вся в полоні,

Гра взяла її в полон.

Степу гра у ніжнім тоні

Основний дала їй тон.

Тон душі – це тон природи.

Слухаючи, чуєш вмить,

Як він леготом свободи,

Чаром вічності манить.

Хочеш знати тон акорду,

Що дзвенить в твоїй душі,

Кинь вирам життя погорду,

А привіт подай тиші.

* * *

Це мрія. Сутінь падав на покій.

З нас кожне в грудях присмерк мало

При дрожі серця вже й не чули ми,

Як вітер в шиби ударяв крильми,

Як хмара плакала плачем своїм,

І як над нею побивався грім.

Від мене мовчки слова ждала ти,

А я шукав, не міг його знайти.

Аж раптом блисла блискавка вогнем,

В твоїх очах засяло майським днем.

Мов леготом, повіяла лука:

Діткнулась рук моїх твоя рука.

І поки я отямитися міг,

Мої уста знайшлися при твоїх.

І все, на чім у грудях сутінь чах,

Як блискавка, знайшлося на устах.

* * *

Я сам-самотній. Вечір тихі тіні,

Мов ткач нитки, розвішує на стіни.

Задума-ткаля з прядивом згадок

При кроснах сіла,

Про тебе мрію тче, подруго мила,

З моїх думок.

Добро, якого я зазнав при тобі,

Іде до мене в ангельській подобі,

Осінює мене своїм крилом;

Як птах, сльотою битий,

Наново оживаю я, огрітий

Твоїм теплом.

Чого ж дрижу, як троща у знесиллі?

Ах, це так б’ють об серце щастя хвилі!

Я чую голос… Це любов твоя

Так тужить глухо…

А так її докладно чує вухо…

Щасливий я!

Мов не було, забулося все лихо.

Печаль, що кралася до мене тихо,

Стривожилась. В моїй душі тиша.

В таку годину

До тебе тільки рветься безупину

Моя душа.

Леопольд Стафф

(1878–1957)

Класик польської літератури, народився у Львові. Закінчивфілософський факультет Львівського університету. Бував закордоном – в Італії, Франції, Німеччині, в роки Першої світової війни – у Харкові. З 1918 р. оселився у Варшаві. Був обранийчленом Академії літератури.

Серед численних поетичних збірок Стаффа особливої уваги заслуговують: «Сни про могутність» (1901), «Райдуга сліз і крові»(1918), «Польові стежки» (1919), «Високі дерева» (1932), «Барвамеду» (1936), «Мертва погода» (1946).(«Сум золотий поволі…», «На вітри осені не скарживсь я…» переклав М. Рильський, «Сосни в снігу» – В. Лучук.)

СУМ ЗОЛОТИ Й ПОВОЛІ…

Сум золотий поволі

Мене овіяв нині.

Мов шатра старовинні,

Жовтіють копи в полі.

Ген череда на полі,

В жароті ясно-синій.

Спить вітер, в онімінні

Хати на видноколі,

Все в чарах супокою.

А там десь, далиною,

На світлім небокраї,

Під іскрами ясними

Йде щастя, нам незриме,

І про людей не знає.

НА ВІТРИ ОСЕНІ НЕ СКАРЖИВСЬ Я…

На вітри осені не скарживсь я донині,

Що поле сивими морозами в’ялять,

По розкоші троянд і пісні солов’їній

Я холод зустрічав, як Божу благодать.

По бджолах весняних, що світлий мед збирать

І запахущий віск летять в яснім промінні,

Журбі та смуткові гостинно відчинять

Звик серце я своє у самоті осінній.

Зі мною любощів ти засівала лан.

З лихого сімені поріс лише бур’ян…

Шкода! Пощо твій жаль, на дорікання схожий?

Що чар солодкий твій, подібний до вина,

Як тільки гіркота мене впоїти може,

І здатна лиш печаль наситити одна!

СОСНИ В СНІГУ

На полі в сивизнах завії,

Куди не сягнути оком,

Сосни, як сестри надії,

Стоять у снігу глибокім.

В понурім застиглім димі

Снігів, крізь вітрів заслони

Голками шумлять живими

Соснові зелені крони.

А ясені та берези

Завидують зелені сосон,

Безлисті, наскрізь промерзлі,

Дивляться заздрісно й косо.

Берези та ясені, годі! —

Від заздрощів ламляться віти,

Але не зломити негоді

Того, хто вміє терпіти.

Нестерпні хуртечі й завії,

Та ми перетерпимо все це,

Щоб сяяли знову надії,

Ти ж знаєш про те, моє серце.

Дмитро Вітовський

(1887–1919)

Народився в с. Медуза на Прикарпатті. Закінчив Станіславівськугімназію та правничий факультет Львівського університету.

Був членом Головної Управи Української радикальної партії, організатором «січей», головою драгоманівської таємної організації,один із найактивніших провідників студентської молоді.

За активну політичну діяльність був засуджений та позбавленийстаршинського ступеня австрійської армії, якого отримав у 1908.

Від початку війни – в легіоні УСС. Був стрілецьким ідеологомта одним з неформальних лідерів УСС.

Видавав газету українських січових стрільців «Шляхи», писавновели та поезії у прозі, які публікував у багатьох часописахГаличини і Буковини.

Один з керівників Листопадового чину у 1918 у Львові, командир збройних сил ЗУНР, державний секретар військових справЗУНР. У травні 1919 – член делегації на мирній конференціїв Парижі, яка домагалась припинення агресії Польської державипроти ЗУНР.

Повертаючись в Україну, загинув в авіакатастрофі.

ПЛИЛИ ЗВУКИ…

І плили дивні, чудні звуки,

Спершу любовні, тихі, милі,

Відтак знов голоси розпуки,

Що десь кінчаться аж в могилі.

І плили, плили ті акорди,

Лились поволи, сумовиті,

То піднімались, дикі, горді,

І знов втихали в жаль сповиті.

Чим раз то тихше все бриніли,

Мовкли поволи, замовкали,

Вкінци згубились, заніміли,

І десь – далеко-ген – пропали.

* * *

Цілий схід зайнявся полуміню. Хмари горіли пурпурою, а їх окраї капали кров'ю.

І глянуло скривавленим лицем на землю сонце і судорожно скривилось. І разом з його промінєм злетів на землю Страх і Сум.

І зірвавсь вітер, повіяв по полі, розвіяв мраки і затрубів трубою на ліси, на гори. Затріпотіли корчі: Страх… Страх… а верхівля дубів та буків шуміли: Сум… Сум… Сум…

Безоглядною громадою злетіло гайвороння й залунало зловіще: Кров… Кров… Кров…

Зафилювало збіже, сині блавати та червоні маки, а гайвороння кракало глухо: Кров… Кров… Кров…

Зашамотів очерет, і колишучи тремтів шепотом жахливим: Страх… Страх… Сірах…

Протяжно бовкнув дзвін один і другий і третій: Кров… Кров… Кров…

Над селом сходило друге, ще червоніше сонце.

За лісом третє, а там – четверте.

Ціла земля зайнялась полуміню!

А між хрестами на кладовищі неслися хмари диму, а вихор писав по землі огненними іскрами: Гнів… Гнів… Гнів…

Гуділи дзвони, вила буря, глухо стогнали ліси та гори!

І блідли хмари – а земля багряніла.

ЛЮБОВ

Кінчився день. Сонце ховалося за гори, шукало нічного ложа.

До села доїжджає гість з України. Вертає по тяжких трудах до Неї – милої.

В очах задума, в душі неспокій, на лиці піт і порох.

Радість… її хата… садок… ясний місяць… брехання собаки…

Скочив. Скрип воріт… Він під вікном.

У хаті Вона й син і муж її.

Відскочив, біль… Нахилився, вхопився за голову. Хвилина… боротьба в серці, в мозку, в душі.

Гук… три стріли – чотири трупи… брехання собаки… іржання коня.

Богдан Лепкий

(1872–1941)

Народився в родині священика у с. Крегулець на Тернопільщині. Закінчив Бережанську гімназію, вищу освіту здобув у Віденському та Львівському університетах. Після університету кілька років (1895–1898) працював вчителем Бережанської гімназії, викладав українську та німецьку мови й літератури.

На початку 1889 р. Б. Лепкий з дружиною переїжджає до Кракова, де викладає українську мову та літературу. Знайомиться з польськими письменниками з літературної групи «Молода Польща» С Виспянським, В. Орканом, К. Тетмайєром, С. Пшибишевським. Письменник часто приїздить до Львова, приєднується до літературної групи «Молода Муза».

31925р. Б. Лепкий працює у Кракові на посаді професора української літератури Ягеллонського університету. На літні місяці виїздить у с. Черче, де українська громада збудувала для нього невелику віллу, що дістала назву «Богданівка». У 20 – 30-іpp. Лепкий працює переважно над історичними повістями «Вадим», «Каяла», «Крутіж», «Орли», тетралогією «Мазепа».

Друга світова війна застала письменника в Кракові. Він втратив роботу в університеті й опинився без засобів до існування. Через 2 роки його не стало.

* * *

Вечірній дзвін, вечірній дзвін

Лунає за горою.

Добру поклін, а злу проклін,

І вічний мир – з собою.

Ось день минув, мов і не був,

Йде нічка, час спокою.

Що ти почув, що перебув,

Не забереш з собою.

Хаос вражінь, втіх і терпінь,

Танок сміху й ридання

Від поколінь до поколінь

Йде в парі існування.

Твоє життя, твоє буття —

Один звук в цьому хорі;

І ти, і я розвіємся

В бездоннім вічнім морі.

Дивний танок, грізний танок

Страшна музика грає.

Плетім вінок! Ше крок, ще скок —

І вічність нас чекає.

Плетім вінок, плетім вінок

З хвилин – перлин блискучих,

Щоб не замовк життя танок

Для поколінь грядучих.

Ще крок, ще мент, і сміх, й лемент,

А там – лиш знак питання.

Життя момент – малий фрагмент

В поемі існування.

Вечірній дзвін, вечірній дзвін

Лунає за горою.

Добру поклін, а злу проклін,

І вічний мир з собою.

ОСТАННІЙ ПТАХ В ВИРІЙ ЛЕТИТЬ

Останній птах в вирій летить,

Остання квітка в’яне,

Листками вітер шелестить,

Немов говорить: цить, ах, цить!

Тепер спокій настане.

Що процвітало навесні,

Гарячим літом спіло,

Шукало прожитку собі, —

Те восени, у боротьбі

Із смертію змарніло.

З краси й приман обдертий цвіт

Конає на болоні…

Такий-то вже цей Божий світ!

На все, що лиш дійде до літ,

Смерть покладе долоні.

ГОСТИНА

Глибоким, тихим вснуло сном

Усе кругом,

Лиш вітер виє під вікном

Сумний псалом.

Крізь шиби невиразно чуть

То там, то тут,

Як краплі дощові падуть,

Важкі, мов ртуть.

І в двері чутно легкий стук:

Стук-стук, стук-стук!..

Таємний, добре знаний звук

Незримих рук.

– Хто йде? – питаюсь, мов зі сна.

«То я, то я,

Твоя товаришка давна,

Нудьга, нудьга».

ЧАС РІКОЮ ПЛИВЕ

Час рікою пливе…

Я побачив тебе

На проході в міськім огороді.

І дивився, дивив,

Довго очі трудив,

Бо пізнати чомусь було годі.

Та ж стать рівна, струнка,

Та ж головка мала,

Очі сиві палкі, говірливі,

Лиш уста мов не ті,

Мов чужі, не твої,

Маломовні, сумні, нещасливі.

Ті дрібонькі уста,

Що мов пташка пуста,

Щастя повні були, всерозмовні,

Так уперто мовчать,

Наче кару терплять,

Що були не досить правдомовні…

На той вид тяжкий сум

Обгортає мій ум,

Похоронні нути в серцю чути,

Невмолимий докір

Вилітає в простір:

«Як ти міг, як ти міг позабути?»

Не забув тебе я,

Хоч взивав забуття,

Не було позабути спромоги,

Лиш непривітний час

З серця квіти обтряс

І поніс їх на інші дороги…

ПОМЕЖИ НАМИ

Помежи нами море синє

Шумить бездонне,

По нім, як лодка, думка лине

І в хвилях тоне;

Над ним, як мева, жаль літає

І біла туга —

Була моєму серцю раєм,

Не буде друга!

Була для серця мого раєм,

Рожевим квітом,

Що десь далеко процвітає

За нашим світом;

Над тим буденним світом сірим

В чудовім краю —

Тому так дуже, так без міри

Її кохаю!

І хоч ніколи, ах, ніколи,

До того краю

Ні по неволі, ні по волі

Не завітаю,

І не стріну та й не побачу,

Даремна воля —

Тим більше люблю, чим більше трачу,

Така вже доля!

Помежи нами море синє

Шумить бездонне,

По нім, як лодка, думка лине

І в хвилях тоне.

Над ним, як мева, жаль літає

І біла туга —

Була моєму серцю раєм,

Не буде друга.

Петро Карманський

(1878–1956)

Народився у м. Чеканові (Польща). Закінчив Перемиську гімназію, потім навчався на філософському факультеті Львівського університету. В 1900–1904 рр. навчався у колегіумі Ватикану, а пойого закінченні повернувся у Львівський університет. У 1907 р. брав участь у боротьбі студентської молоді за український університет у Львові, за що був ув’язнений і провів місяць у тюрмі.

Вчителював у гімназіях Тернополя і Львова. Став одним з учасників літературної групи «Молода Муза».

Перші вірші П. Карманського були надруковані в 1899 р. в журналі«Руслан». Видав збірки «З теки самовбивці» (1899), «Ой люлі,смутку» (1906), «Блудні огні» (1907), «Пливем по морі тьми»(1909). Про «Молоду Музу» письменник розповів у книзі спогадів «Українська богема» (1936).

В роки Першої світової війни П. Карманський деякий час працював у Німеччині та Австрії в таборах українських військовополонених разом з Б. Лепким та В. Пачовським. Багато роківпроживав за океаном, переважно в Бразилії (з 1922-го по 1932 р.), редагував газету «Український хлібороб». Після повернення набатьківщину на початку 1930-х рр. до 1939 р. працює учителемгімназії у Дрогобичі. Видав збірки «Al Fresco» (1917), «За честьі волю» (1923).

Після більшовицької окупації П. Карманський викладає у Львівськомууніверситеті.

ОЙ ЛЮЛІ, СМУТКУ!

Ой люлі, люлі, химерний смутку!

Шепоче вільха і верболіз;

Задума квилить, шовкові вії

Срібляться ясним брильянтом сліз.

Ой люлі, люлі, дрімливий смутку!

Давно вже сонце пірнуло в гай,

Поснули квіти, в пеленах м’яти

Перлистосяйний журчить ручай.

Ой люлі, люлі, причинний смутку!

Втомився легіт, вільшина спить;

На небі меркнуть сріблясті зорі,

Снуються тіні… Цить, смутку, цить!

Ой люлі, люлі, зловісний смутку!

Зітхає троща, хвилює лан,

Межею сонна задума блудить,

А хвору душу повив туман.

В МОЇЙ ДУШІ СТРАШНА ПОРОЖНЯ…

В моїй душі страшна порожня,

Як в зимній келії ченця,

І я стою, як придорожня

Стара святиня без жерця.

Престоли давніх божищ впали

І стратили весь чар прикрас,

Цінні ікони люди вкрали,

В лампадах весь огонь погас.

Із острахом дивлюсь довкола,

Шукаю для душі богів,

А сірі дні пливуть спроквола,

І з груді рветься скорбний спів.

В ТЕМРЯВІ

Люблю того, що свого Бога лає, бо він свого Бога любить, бо від гніву свого Бога загинути мусить.

Ф. Ніцше

Ти знов ідеш, вістунко муки,

У храм страдальця? Кров холоне,

Душа тремтить. Зловіщі звуки,

Цить! цить! Дарма! Пекельні стогни

В ритмічнім вирі ринуть-ринуть,

А серце ниє, ниє, ниє.

Туман – гроза…

О горе! горе!

Якщо в пустім надрі завиє

Упир сумління! Люта змора

Сверлує душу, наче п’явка,

Та ссе, та ссе, та ссе без краю.

Пробі! Я плачу!.. Я – ридаю!..

Цить, серце, цить! Настане хвиля —

Всю їдь віків: отрую глуму,

І лють скорбот, і дур похмілля —

Зіллю в одну болючу думу

І кину їм – брудним аскетам.

Я велет муки! Всім поетам

І всім шаленим самовбийцям.

Я взяв їх скарб чуття й спокою.

Усіх катів і кровопийців —

Самих чортів колись напою

Кервою серця… Я могучий

Незмірним болем. Зойк болючий

Моїх страждань розрушить пекло,

І скрізь настане рай – без краю…

Гордую всіми, всіх нехтую —

Однак… Пробі! дрожу?… ридаю?…

Клонюся?… Я корюсь, цілую

Сиру землицю?… Що я чую!

…«Життя – мара; а там – предвічна

Страшна конечність…»

Тайна мово!

Вмовкни, молю, вмовкни, цинічна!

Ох, світла! світла!

ЯК ПОЛКИ КІСТЯКІВ…

Як полки кістяків, крізь сумерки зневіри

Верстаєм навмання важкий, тернистий шлях;

Прояснюємо тьму останнім блиском віри

І краєм пальці ніг на звалених хрестах.

Ідем грізні жалем, оплакуючи трупів,

Які падуть на шлях з проступних рук катів.

За нами лопотять зловіщі стада супів,

Й несеться дикий рев жадних крові вовків.

А проти нас із хат виповзують громади

Людей, яких журба та нужда зжерли вкрай…

І стогне зойк: «Брати! Промінчика одради,

А ні, то запаліть в серцях страшний одчай!»

ЗА ЩО ТЕБЕ СКАТОВАНО…

За що тебе скатовано, мій люде,

І сплямлено невинною кервою?

Чого твої могучі, вольні груди

Придавлено гранітною скалою?

Що ти плекав в душі огонь Тіртеїв

І не ставав до злобного совіту?

Що ти боровся за слабих пігмеїв

І сіяв кості по цілому світу?

Народе, встань! Двигнися, гей лавина,

І грянь собою, щоб озвались гори!

Нехай зірветься в бій ціла Вкраїна

І скине пута немочі й покори.

Най ворог знає, що козацька сила

Іще не вмерла під ярмом тирана;

Що кожна наша степова могила —

Се наша вічна, непімщена рана…

ПРИЙМУ НА СЕБЕ ХРЕСТ НЕДОЛІ

Прийму на себе хрест недолі

І не піду на прю з судьбою;

І хоч не раз уп’юсь журбою —

Не стану дорікати долі.

Нехай лишень з-під стріх озветься

Бодай одно відрадне слово:

Най люд, що з болю стратив мову,

Бодай крізь сльози усміхнеться.

Нехай його відвічні муки

Сплетуть йому вінок на скрани,

І най його болючі рани

Сталять йому до помсти руки.

Нехай на вид старої зброї

Не мліє він в німій жалобі;

Нехай бодай по моїм гробі

Перейдуть месники-герої.

ОСТРІВ

Дрімає серед хвиль, спокійний та грізний;

Стремить верхами гір над чорний океан,

Байдужий на усе: для нього не страшний

Ні ломіт бурунів, ні дикий ураган.

А хоть часами зуб скажених, лютих хвиль

Зранить його надро і вирве п’ядь землі, —

Він все стоїть, грізний спокоєм сірих скиль,

І спить спокійним сном, закутаний в імлі.

* * *

Народе мій, се ти!.. Закаменілий в болю,

Дрімаєш від віків, як вигаслий вулкан.

Ти все-усе втеряв – зберіг лиш сни про волю

І пам’ять гордих дій та скарб незгійних ран.

А хоть з усіх боків хижацькі, дикі орди

Гризуть твоє надро з нахабністю вовків,

Ти б’єш їх по лиці страшним бичем погорди

І величчю терпінь тривожиш ворогів.

* * *

Спустивши вуха вниз, під себе взявши хвіст,

До всіх ми ласимось, кого найдем на шляху.

Радіємо, як хтось до нас «тю-тю!» повість,

А навіть і тоді, як злають бідолаху.

Пильнуєм день і ніч своє-чуже майно

І брешем на братів, які приступлять ближче.

Плекаєм на чолі своє рабське п’ятно,

І хоч зібгались в лук, схиляємся ще нижче.

Глодаємо кістки химерних панських ласк;

Часом загарчимо, що нам їди замало…

Здіймуть з кілка канчук – один маленький ляск —

І ми покірні знов… Як цуцикам пристало.

І сняться нам степи і ниви запашні,

І дивно нам, що нас зі стричка не спускають…

Ми ж прецінь… Ну й скажіть, чи ми такі смішні?

Й дивіть, ті люди нас медведями вважають!..

НАРОДЕ, ЖЕРТВО РОЗБОЮ!

Народе, жертво дикого розбою!

Дитино в кігтях зависті й брехні!

Як Єремія, плачу над тобою,

І серце в мене жариться в огні.

Одчай вселився у твоїй країні,

І мирні села оповив пустар.

Сіон твій гордий тужить на руїні,

І Бога твого безчестить дикар.

Варварські орди вщерть заволочили

Твоєю плоттю твій пустий загін

І начинили трупами могили

Та й запивають кровію твій скін.

Мов сірі торси, без душі, без слова,

Сидять прибиті люди по хатах.

В устах їх білих скам’яніла мова,

Й останній огник віри в них потах.

Та там, у грудях, накипає звільна

Важка досада у грізний вулкан.

І підіймаєсь нишком, мимовільно

Зо свого ложа сонний великан…

Народе, жертво лютої недуги,

Що підрубала твій кедровий пень!

Я вірю в силу скритої потуги

І вірю в твого воскресення день!

НЕХАЙ РОЗБИТІ МИ…

Нехай розбиті ми, нехай на нашім гробі

Празнує супостат сумний тріумф брехні!

Ми не понизим чол у ганьбах та жалобі.

Наш дух горітиме в пекельному вогні!

Хоча ходитимем у підлій оборожі

І будем волочить важкий тягар заліз —

Та ворог не примкне своїх повік на ложі,

Дарма, що в головах у нього буде кріс.

І не присплять його диявольські тортури,

Що ними схоче він убить запеклий гнів.

Ми будемо в ярмі ходить, як горді тури,

Яким з грізних зіниць б’ють лискавки вогнів.

І хоч обставить нас фалангою шпіонів,

Щоб викрасти нам з серць невимовлену реч,

Буде лякаться нас, як скритих скорпіонів,

І скрізь добачить наш грізний дамоклів меч.

Нехай розбиті ми, нехай на нашім гробі

Празнує супостат сумний тріумф брехні!

Ми не понизим чол у ганьбах та жалобі.

Наш дух горітиме в пекельному вогні!

Степан Чернецький

(1881–1944)

Народився у с. Шманьківці біля Чорткова на Тернопільщині.

Навчався у Львівській гімназії та Львівському політехнічномуінституті. У 1908 р. вийшла перша збірка «В годині сумерку».

З 1913 р. працював режисером і художнім керівником театру «Руська бесіда». Співпрацював у тогочасній пресі «Діло», «Українське слово», «Шляхи». Видав поетичні збірки «В годинізадуми» (1917), «Сумні ідем» (1920), збірки фейлетонів і новел «Дикий виноград» (1921), дослідження «Нарис історії українськоготеатру в Галичині» (1934). Після 1939 р. С. Чернецький працювавнауковим співробітником Львівської наукової бібліотеки.

Із циклу «ДО НЕЇ»

ДО НЕЇ

* * *

Прийди, сповита в чар пригаслих рут,

Як день конати буде;

Прийди з устами, наче маків жмут,

Відслони білі груди…

Вколиши душу звуком срібних струн,

В вечірній чар привдійся,

Розжари грудь кривавим блиском лун

Та й… з мрією розвійся!

* * *

Коби я міг, як тії білі квіти,

Що на твоїх чарівних грудях в’яли, —

Коби я завжди міг при тобі мріти,

Краси твоєї чаром зір поїти, —

Як білі квіти, що на грудях в’яли…

Коби я міг, як тії білі квіти,

Що на твоїх чарівних грудях в’яли, —

В твої промінні очі все глядіти,

Під подихом твоїм в нестямнім шалі мліти

І в’янути, як квіти ті конали…

* * *

Як сумно ти грала в той вечір розлуки,

Як жалко твій спів линув вдаль,

Неначе закляти хотів в свої звуки

Весь біль мого серця і жаль…

Ридали всі струни, акорди стогнали,

І серце щеміло в грудях;

Душа виривалась, і руки дрижали,

І сльози блистіли в очах.

Так дико твоєї гри линули звуки,

Мов море розбурханих фаль,

Що рвали з собою все горе розлуки,

Всю тугу, і смуток, і жаль…

В ТОМЛЯЧУ ХВИЛЮ

Чи тямиш ту бліду погаслу хвилю,

Вбрану в мелодію розжалених піль?

Мряки лягали на пусту долину,

І смуток нісся від далеких ріль,

Котився ген над згаслими ланами

Та опинявся на верхах топіль…

Сонце давно вже вснуло над лісами,

Тонули в млі верхів’я синіх гір,

І якась туга мріла понад нами…

Туга, що душі рвала ген до зір

В далекий світ розмріяння, спокою,

В манячий безмір – в незнаний простір…

Тихо було. Повільною ходою

Сходила ніч. Від лісу сумно плив

Посвист вітрів, що скаргою сумною

Вдирався в грудь, – а з-понад зжовклих нив

Йшов зимний шум і шепоту словами

Твою розмрійну білу скронь пестив.

Чи тямиш ти хвилину обезтями,

Молитву душ – без звуків та без слів,

І тиху ніч з дрижучими звіздами?

А в ній відлетну пісню журавлів,

Як линули над нами в тій годині,

Чи тямиш?… Гей, минуло стільки днів!..

А прецінь, ще в моїй душі і нині

В томлячу хвилю поворотних снів

Будяться тихі звуки лебедині —

Се та відлетна пісня журавлів…

МІСЯЧНА СОНАТА

Часом, як смерк розстелить сірі крила

І довгі тіні стануть западати,

Ти в дім приходиш, моя ясна, біла —

І крізь самотні тихо йдеш кімнати.

Віє від тебе запах рож весняних,

Що заквітчали скронь твою дугою;

Ідеш до мене, а в очах коханих

Тремтить жалоба срібною росою…

Мовчки сідаєш поруч мого ложа,

Топиш у мені добрі, тихі очі,

На твоїх грудях гасне біла рожа,

Сповита в чари місячної ночі…

Чи знову кличеш у світи забуті

На стрічу сонцю – сонцю золотому?…

Звідки ж той безмір смутку в кождій нуті,

Смутку, неначе шуми, що їх віє

Вечірній вітер понад сонне море?…

І знов на струни, що покрились ржою,

Кладеш легонько свої білі руки,

І чути пісню…

Люблю тебе! Все тужу за тобою…

В тобі відбився сум землі моєї,

В тобі відбились зорі світла грою

І сонця скін в скривавленій киреї…

Люблю тебе, як ранній сміх природи,

Як даль степів, завіяних снігами,

Люблю тебе, як небо в час негоди,

Люблю тебе…

І так усе, як смерк розстелить крила,

І сірі тіні стануть западати —

Ти в дім приходиш, моя ясна, біла,

Крізь опустілі тихо йдеш кімнати,

Мовчки сідаєш поруч мого ложа,

З усміхом дивишся у мої очі,

На твоїх грудях гасне біла рожа,

Сповита в чари місячної ночі…

І ВЖЕ В ПРОВАЛЛІ

І вже в проваллі тім плачу, дівчино,

Не підем стежкою одною,

Ніколи та ніколи…

Мов два човни, розігнані судьбою,

Мов збите листя, що вітри по полю

Женуть далеко, далеко світами —

Минулись ми. І ти пішла шляхами,

Де вічно рожі красніють пахучі,

Де вічно небо синіє прозоре;

Переді мною осінь, бурі, тучі

І чорна ніч, страшна, як людське горе.

В ридван життя тобі любов і врода

Невільниками запряглись

І в прогони ідуть із леготом весняним.

Мене розпука, жаль, життя негода

Несуть безпуттям болотняним,

А небо чорні думи залягли…

Я долом йду, а ти летиш горою…

І вже у тім проваллі сліз, дівчино,

Не підем стежкою одною,

Ніколи вже, ніколи…

Зате колись, потомлені плавбою,

У пізній вечір у прибою станем

При тихих берегах острова,

Де супокій вколише нас на цвіти,

Де незглубима тишина гробова

Над нами кипарисом ме шуміти.

І біла вільха розпне сумні віти,

Де в затишші хрест камінний біліє

Там допливем, моя ти безнадіє!..

Там і сльозу за нашим світом зроним

І тихо голову утомлену приклоним

На віки, вже на віки…

Над нами кипарис буде шуміти,

І біла вільха розпне свої віти…

Може, колись, в ніч місячну, чудову,

Як світло злине на могили,

Ми плити повідвалюєм гробові —

І в місяцевих блесків срібній хвили

Зійдемося таємні і повійні,

Засвітні тіни тихі, супокійні.

Життя нове відчинить нам повіки…

І блідий місяць зв’яже наші руки,

Тополя своїм шумом нас звінчає —

На віки, вже на віки…

Я КЛОНИВСЯ ТОБІ…

Я клонився тобі, блідолиця розпусто,

Як на серце ліг сум і важкий біль життя…

Як ридала душа, бо в душі було пусто, —

Я клонився тобі, блідолиця розпусто,

Шукав в тебе хвилин забуття!

А ти брала мене. В рамена білі брала

Запалити уста на розкоші і страсть;

Ти у грудях моїх сто іскор роздувала

І так палко мене ув обіймах тримала,

Брала силу і волю, і власть…

І клонивсь я тобі у житейській завії —

І усе, все тобі я у жертві складав:

Молоду мою кров, мою душу і мрії,

Все, з чим йшов я у шум життєвої завії,

Я в огонь твій на попіл метав…

І не жаль мені днесь, що у тому розгоні

Мене буря несла у невідому даль,

Хоч не раз я мої окривавив долоні,

Я на бурю поклавсь в моїм першім розгоні —

І не жаль мені нині, не жаль!

ВИНА, ДІВЧИНО!

Вина, вина, дівчино,

червоного, як кров!

Хай вип’ю за минуле,

за молодість, любов,

За мрії, що погасли

від холоду життя —

На вічний вип’ю спомин,

на вічне забуття!

Любив я сині очі,

горнув в обійми світ,

В душі, немов в руїнах,

все спомином шумить…

З-за сірої опони

підноситься мара,

Сумна, як в катаринці

мельодія стара…

І будиться наново

до сили, до життя,

І ломить білі руки,

і молить забуття!

НОКТУРН ES-DUR

Гасне день.

Туман долину слонить;

В садах біліє квіт вишень,

Між листям вітер дзвонить.

Прийде ніч,

Така багата в чари.

На небі блисне море свіч,

На землю злинуть мари.

Всне село,

Втомлені втихнуть люди…

А я розпалене чоло

На твої склоню груди…

Я уста

Твої займу в пожари!

Тихо… З піль мряка йде густа,

І ніч розносить чари…

Василь Пачовський

(1878–1942)

Народився у с. Жуличі біля Золочева на Львівщині. Навчавсяв гімназіях у Золочеві та Львові, після чого вступив у Львівськийуніверситет. Однак виступив за викладання українською мовоюі тому невдовзі мусив перейти до Віденського університету.

В 1901 р. видав першу збірку поезій «Розсипані перли», яку теплопривітав І. Франко. Після неї вийшли його драматичні поеми «Сон української ночі» (1903), «Сонце руїни» (1911), збірки «Настоці гір» (1907), «Ладі й Марені терновий огонь мій» (1913). Буводним з організаторів літературної групи «Молода Муза».

Під час Першої світової війни Василь Пачовський, як і БогданЛепкий, скульптор Михайло Паращук, працював педагогом у таборах українських військовополонених російської армії, а післязакінчення війни був гімназійним учителем у Закарпатті, щодало йому матеріал для поеми «Князь Лаборець» (1924) та книги «Срібна земля».

У 1933 р. В. Пачовський переїздить до Львова, багато пишей перекладає. Зокрема, створює драми «Роман Великий», «Золоті ворота».

* * *

Моя Дзюню, моя роже,

Ти забудеш мене, може,

Ти забудеш, а я ні —

Хтось тебе візьме за жінку

В ярім вінку із барвінку,

Що ж останеться мені?

Я полину у чужину,

На чужині марно згину —

Як не згину, ще бодай

Дрібне листя про весілля,

Чи він дасть, чи ні дозвілля,

Шли мені в далекий край.

А я, Дзюню, моє сонце,

Пішлю тобі волоконце

З далекої сторони,

Волоконце злотом шите,

А сліз перлами покрите,

Не питай, чиї вони!

А я, Дзюню, мій ти раю,

Висхлі квіти позбираю,

Що їх дала ти мені,

Що ти дала, пов’язала

І до серденька прип’яла

Ще колись там – навесні!

Розітру на мак поволі,

Понесу їх в чисте поле,

Понесу в широкий світ —

І по світі їх розсію,

З буйним вітром їх розвію,

Щастя най загине слід!

Моя Дзюню, моя зоре,

Моє щастя, моє горе,

Моя мріє навесні,

Я любив тебе так ревно,

Ти забудеш мене, певно,

Ти забудеш, а я ні!

* * *

Забудь мене, мене забудь!

Що нам колись жевріла грудь,

Що серце рвалося колись —

Ми розійшлись!

Ми мали сльози у очах,

Та ми ішли на різний шлях,

Я плакав з горя, але ти

З щасливости!

Тобі зозуля навесні

Кувала, а тепер мені

Вороння крякало сумне —

Забудь мене!

САМОТНІСТЬ

Тихо, тихо море в чайку плеще, ще тихіше буйний вітер шепче… Обіймав я любочку рукою: люлі, люлі, тихо за водою, моя люба спить!

Хвиля чайкою гойдає,

Шум лисніє, море грає:

Люлі-люлі, люлі-люлі,

Моя люба спить!

Тихо, тихо чайка ся колише, а ще тихше біла рожа дише, тільки сміхом море освітила – Ninna-nanna, Lino моя мила, смійся ще у сні!

Чайка черкається хвилі,

Грає піна в сонні скелі:

Ninna-nanna, ninna-nanna,

Смійся ще у сні!..

Тихо, тихо міняться кришталі, ще тихіше грають мої жалі, – грає море, як шовкова ряска… Т ільки щастя, що дівоча ласка, цить, серденько, цить!

Шораз ближче до пристані,

Плач затихне у тумані —

Люлі-люлі, ninna-nanna,

Цить, серденько, цить!

ЛЮБОВ

Душа моя біла

З дитини у мене,

Як зірка зоріла,

Як пташка літала

Над море зелене

І сміхом сіяла,

Як мрія у сні!

Аж вздрів я русалку в морській глибині —

І першим риданням заплакав у сні!

Душа злебеділа

До неї від мене

І пала, і сіла,

Як білая мева

На море зелене,

Як мла опалева,

Як хмара сумна!

І впала русалці в сніжні рамена —

З шуми уродилась дівчина ясна!

І з шуму заграла,

Звинулась круг мене,

І так цілувала,

Аж млів я без тями,

А море зелене

Шуміло над нами

Риданням терпінь…

Я гинув у шалі солодких омлінь,

А море шуміло риданням терпінь!

Розплився я в піну

З її лоскотання,

Усточка з рубіну

Мені бальзаміли,

А мрійні зітхання

Мені розлетіли

На срібляний шум!

Не чув я ні тіла, ні серця, ні дум…

Аж прис! – і пропала, як срібляний шум!

І чую: бре море

Безмірним риданням,

Розплакалось горе

До мене і виє

Глухим безталанням,

І темінню криє

Всю землю, як ніч…

Так плаче, заслонює ямини віч —

Душа моя сплямлена, чорна, як ніч!

* * *

Україно, рине кров червона,

Як багровий цвіт із твого лона,

Як багровий цвіт —

Зліч у небі всі падучі зорі,

Кілько твоїх душ пропало в морі,

Але де їх слід?!

Кілько їх розсипано по світу,

Кілько в бою впало твого квіту

Чужим на ралець?!

Кілько чинів твоїх з поля слави

Розікрали в тебе круки й ґави

Собі на вінець?!

Кілько сяє в чужім пантеоні

Викоханих в муках в твоїм лоні

Талантів і звізд?!

Кілько поту й сліз твоїх пролитих,

Кілько плаче серць твоїх розбитих

З мурів чужих міст?!

Кілько крові рине в їх теремах

В обріях з рубінів, в діадемах

Із твоїх ребер?!

Кілько сліз ридає в ожереллях,

Видертих зі скарбів в підземеллях

Із твоїх недер?!

Та й пишаються ті круки й ґави

В твоїх перах, граючись, як пави,

З золотих палат.

А ти миєшся в кривавім поті

Серед нужди у тяжкій роботі

В норах темних хат!

А всі скарби, що на тих харцизах,

Колись грали в твоїх княжих ризах

З тронів і святинь,

Аж твій гріх віддав їх на розвалля,

Облювавши насміхом шакала

Князів і княгинь…

Що за слід полишиш ти в орбіті?

Кров твоя безплодна в верховітті

За великий гріх,

Що з ненависті до свого пана

Все пригнешся до якогось хана

Під чужий батіг!

Сотні літ ти заросла бірзіллям,

Аж з могил розквітнула чар-зіллям

Кров, багрова кров,

Що єднає всіх у ріднім краю,

Ставить храм для Бога свого раю —

В творчую любов…

Якби бризнула тим багром з твого лона

Водограєм чинів кров червона

За тисячу літ,

Забагровив би твій слід всі зорі,

Закрасив би до дна хвилі в морі

Наш багровий цвіт!

Остап Луцький

(1883–1941)

Народився у с. Лука на Львівщині. Навчався у Бучацькій таСтаніславівській гімназіях, студіював право у Львівському університеті, філософію у Празі та літературу у Краківськомууніверситеті.

Був одним з активних учасників літературної групи «МолодаМуза». Видав три поетичні збірки: «Без маски» (1903), «З моїхднів» (1905) і «В такі хвилі» (1906). Перекладав з польської,чеської, німецької та російської літератур, виступав зі статтями та рецензіями. Був співредактором часопису «Буковина»(1907–1914), де окрім віршів опублікував чимало літературно-критичних статей.

У 1918 служив у австрійській армії та в УГА, був ад’ютантомерцгерцога Вільгельма Ґабсбурґа, шефом штабу IV Золочівськоїбригади, старшиною з особливих доручень при штабі ГоловногоОтамана.

З 1928 він один з провідних діячів української кооперації в Галичині, член ЦК УНДО (1925–1939), посол до польського сейму(1928–1935) та сенату (1935–1939).

У жовтні 1939 його заарештувало НКВС, поет загинув у концтаборі біля м. Котлас Архангельської області.

* * *

Ти мене, дівчино люба, не тривож!

Розливається грядками запах рож…

Розцвітає мак червоний, як огень…

Не пройде нам, люба, марно чарів день!

Такі ясні звуки линуть ген в простір,

Піднімаються нам душі – аж до зір.

З очей твоїх радість ллється, як від рож…

Не тривож мене, дівчино, не тривож!

* * *

Коли днесь вийду на луги, у поле,

де жито яре тьмиться, зеленіє,

а вітер легкий по загонах віє,

тоді тебе доперва й бачу, доле!

Щойно тоді весь біль, що в серці тліє,

і жаль німий, що в грудях зріс поволі,

окови рве й по довгих днях в неволі,

як олово, паде на всі надії.

Безмежна, сіра туга душу горне,

а глум їдкий над долею глумиться…

незгойний біль, немов сто ран, ятриться,

і чую – йде безсилля непоборне…

Вертаю в дім, вниз вітер жито клонить,

а сум важкий невпинно дзвоном дзвонить.

* * *

Нудьгує став… хоч стільки цвітів бачив,

пісень так много чув і щирих, ясних втіх.

…От-от все ковром забуття покриє

холодний білий сніг…

Падуть жмутки… жаль серце огортає:

із давніх мрій що ж лишиться при мені?

Даремно сонце з-поза хмари гляне

на змерзлих хвиль стурбовані гребені…

Ах так! Таж навіть спомини погідні

життя гірке розвіяло-рознесло!..

…У шуварі самітно човен гнеться,

а там – на хвилях – порохнаве весло…

СОННА МРІЯ

Смеркається… Ярами – ген від бору

йдуть тіні сірі довгими імлами…

Вертають спомини – і душу хору

обсотують таємними нитками…

І сниться сон… Сон хвилі весняної,

гарячий легіт сонячної спеки…

Твої кохані очі фіалкові,

як марево божественне, далеке…

Вишневий сад розцвівся в ясну днину,

барвінок долом стелиться і рута.

Давно загублену знаходимо стежину —

між нами пісня тиха, незабута.

Сердечна пісня… Згодом ніч настане, —

скінчиться мрія, що в ній жаль хороню.

Тепер – здається – чую ще на скрани[36]

твою кохану, ангельську долоню…

* * *

Прийдіть до мене, душі нещасливі,

всі, в кого серце сум гризе і біль, —

я вам сердечну пісню заспіваю,

розвільну пісню наших сірих піль.

Прийдіть до мене, тихі і бездольні,

із горем ваших щирих, теплих сліз, —

безмежних жалів слухати будемо

під гіллями заплаканих беріз.

Прийдіть, що з болем на життя розпутті

даремно ждете давніх снів і мрій, —

я вас до груді щирої пригорну

і мир вам дам – спокій…

Любов’ю туги ваші всі розважу,

зайду до ваших бідних сірих хат —

і на чоло долоню вам положу,

як брат, як брат…

У СУМЕРКУ

Студентська хата, вечір, смерк, —

На небі ясні зорі…

На сповідь спогадів, думок

Зійшлися душі хворі.

Маляр бездольний, і поет,

Студентка при роялі —

У мовчанці важкій сидять

Без дорікань, без жалів…

Мелянхолійних тонів чар

Пливе кудись – світами —

І відзиваються серця

Далекими думками…

Дрижать у спогадах німих

Невимріяні мрії,

Життям зморожені квітки —

Нарцизи і лелії…

Гадки продумані стають

Видніші, досконалі…

Душа за звуками пливе

Все далі, далі, далі…

В той другий, вимріяний світ

Без сліз і без прокльонів, —

Де лиш нескінчена краса

І музика півтонів…

В такий далекий лине край

Душа від звуків п’яна,

І сниться їй найкраща з мрій,

Найкращий сон – омана…

ТИ ГРАЄШ…

(Уривки)

Ти граєш…

Звуки чарами спливають

В мої зболілі груди.

Так грай же, грай мені, кохана,

А може легше буде…

Скінчилась пісня… та в душі

Все відгомоном грає…

На сіру канву темна ніч

Містичний цвіт кидає…

О, грай, – так, грай мені, кохана,

Хай серце в грудях б’ється…

Погідним чаром цвітів ранніх

Мелодія хай ллється.

Хай в глибині душі озвуться

Чарівні, давні тони —

І хай весна мені присниться,

Поля, луги, затони…

Вечірніх дзвонів плач і жалі

У церкві, на дзвіниці…

Хай сльозами іще заллються

Сумні мої зіниці!

Є смуток, що найкращі душі

В терпінні виробляє —

І той, що всі найкращі мрії

Навіки убиває.

Є біль, що бурею і громом

На душу нашу лине —

І є терпіння довгі, довгі,

Як срібне павутиння.

…Я до життя, до сонця рвався,

Що там на небі сяло…

За щирістю тужив, – потому —

Потому – сил не стало!

Вся молодість моя – це туга,

Що рвала душу мою

За щастям, за життям, за чаром,

За сонцем, за красою!

А нині бачу – буря висить

Над моїм сірим домом…

Гармонія, краса – це мрії,

Все сном було, фантомом.

І натерпівся я в житті моєму,

Перетужив – без міри!

Чергою мрії ясні гасли —

І нині я без віри…

Ти плачеш? Люба, добра!

Я твої сльози бачу!

Кохана!.. Я —

Я вже давно не плачу…

Я стільки сліз пролляв даремних,

А сонця мав так мало…

Не плач, не вернеться сон-мрія,

Минулося, пропало.

Ті сльози оливом спадають

В мої зболілі груди!

Не плач! – Заграй мені, кохана,

А може легше буде…

ТИХ ЖАЛЬ МЕНІ…

Тих жаль мені, що у житті свойому

Не знали гордих і геройських мрій!

Яким ні раз не пролетів близь дому —

Шалений грім, завзятий, лютий бій.

Тих жаль мені, що дух їх покорився

І вгнувся рад в ярма важкий закон…

Їм у житті ніколи не приснився —

Барвистий, ясний сон.

ГЛЯНЬ, ЯК ТУЖНО…

Глянь, як тужно простягають руки

Горді сосни верхів – за тобою —

І в які бездольні, сірі звуки,

З яким смутком, жалем і любов’ю

В’ються шуми від рана до рана

За тобою, дівчино кохана!

В’ються шуми від рана до рана,

Шумом знявся Ребровач високий.

Кожна сосна вже від шуму п’яна,

Розривається гомін широкий,

Грізно виє на кожному скруті

Кожна хвиля в шаленому Пруті!

Гонять шуми від рана до рана,

Небом чорнії сунуться хмари.

Де-де блисне, мов огненна рана,

Дрижать з ляку овечі отари.

Скрізь від мряки і сумно, і темно —

Гей, вернися, вернися!.. Даремно…

Дарма сосни простягають руки,

І потоки женуть з гір на доли.

Ти не прийдеш… Скажи – чи ніколи?

Навіть в казці? Ні, як сон-омана?

Гей, дівчино, дівчино, дівчино кохана…

НА ВЕРХАХ

Гей, гори!.. Верхами,

Йдуть шуми лісами,

Вже мені не буде,

Так добре не буде,

Як з вами,

Як з вами.

Смереко, смереко,

Висока смереко!

Не грай так розбільно,

Шуми вільно, вільно,

Далеко,

Далеко…

Прощавайте, други:

Ліси і яруги!

І ти, моя пісне,

Гинь, бо серце трісне

Від туги,

Від туги…

Бувай здоров, верше,

Мій зелений верше!

Вже нам так не буде,

Як перше,

Як перше…

ЦИКАДА

(З пісень Анакреонта)

Благословлю тебе, цикадо,

Що на вершках дерев високих

Роси краплиночку нап’єшся —

І вже, як цар, живеш, співаєш.

Усе твоє, геть все навколо,

Що лиш доглянеш ти на нивах

Весною, влітку, в пізню осінь.

І хлібороб тобі прихильний,

Бо ти йому не дієш лиха.

Ти віддана усім смертельним,

Віщуєш тепле, ясне літо.

Тебе і музи полюбили,

Тебе кохає сам Аполлон,

Що дав тобі твій срібний голос.

Безсилля старости не знаєш,

Землі щаслива, мудра доню,

Закохана в піснях, без горя,

Народжена без кости й крови,

Самим богам ти майже рівна!

Сидір Твердохліб

(1886–1922)

Народився в м. Бережани на Тернопільщині. Народну школу закінчив у Дрогобичі, навчався у гімназії м. Ярослава, відтак учився у Львівському та Віденському університетах. Напередодні Першої світової війни працював у філії Академічної гімназії, пізніше викладав українську та польську мови в середніх школах Галичини.

С. Твердохліб належав до літературно-мистецького об’єднання «Молода Муза». Перші його поезії з’явилися у 1906 в журналі «Світ», друкувався у журналах «Буковина», «Розвага» та ін. Видав збірку поезій «В свічаді плеса» (1908).

Оригінальних творів написав мало, переважно займався перекладами української літератури на польську та німецьку. Часто друкувався у польській періодиці. Писав новели.

У 1922 С. Твердохліб очолив українську групу, яка визнала польську владу в Галичині і вирішила взяти участь у виборах до польського сейму, незважаючи на те, що переважна більшість галичан бойкотували вибори. Тоді воєнний суд Української військової організації виніс йому смертний вирок. С. Твердохліба застрелили, коли він виходив з потяга.

ЦАРІВНА ІРІС

Царівна Іріс по млах походжає,

Райдугу злоту на світ напинає…

Кладе на хмари дрібонькі алмази,

Жар-аметисти, рубіни, топази,

Кожда хмаринка брильянтами грає,

Царівна Іріс по млах походжає.

Луком фонтанни жемчужить хмарини,

Міниться небо при заході синє…

Остань між нами, царівно фонтанни!

Великі сонця погасли. Останнє

Скане за хвилю… і зчиниться темно!..

Осяй, царівно, печаль нашу земну!

А хоч не зцілиш ні одної рани,

Царівно Іріс, з людьми най остане

Твій промінь ясний!..

ОСІННІЙ ВИХОР

Осінній вихор так жалісно грає,

Заводить, стогне, шумить за вікном,

Мов окаянник, скимить, завиває,

Б’ється під вікнами чорним крилом…

Душе проклята! Душе з того світа!

Чую твій голос і плач чую твій,

Про що тебе жалість пригнала з засвіта?…

Буду молитись за твій упокій!

Глядять в темряву смутні мої очі,

Зник окаянник, пропав за ним слих…

Запіяв півень у сумерках ночі —

Осінній вихор ущух і притих…

ПІЗНЯ ОСІНЬ

Пізня осінь блудом блудить

Між кущами в’ялих рож,

Квітів вже вона не збудить,

Сіє сльози сірих рос.

У лахміття грішне тіло,

Як жебрачка, зодягла,

Розпустила косу білу,

Де поступить, в’ється мла…

Розпустила три морози

І студено-срібну біль

Та й холодні сіє сльози…

Сад порошить заметіль.

* * *

Бездонний провал сатаніє,

І грозить, і звіриться хлань,

Із хлані, що вітер повіє,

Морозить тьма стонів, зітхань.

Скрегоче, гуде у темряві

І клубиться чорним вужем,

Аж блисло огнями у тьмаві!

Який се заклятий терем?…

То пекло! У нім херувими,

Що впали в визвольній борбі,

Риданнями плачуть страшними,

Що сили не мали в собі!..

Хоч плачуть, долоні стискають,

Ненависть палає в очах —

До неба сто рук витягають,

А небо – сповилось в імлах…

ФІНАЛ

За сонцем лугами вела мене туга

І туск сього світа – на гори,

Далеко-далеко від берегу Буга,

Невже там загубиться горе?

Я станув на шпилю… Шуміли вершини,

Їх шумом строїв я сопівку,

Іду я, від шпилів мелодія лине,

Вітрець виграває веснівку.

Займається небо, йде зазоря днини,

Зміняються в день темні ночі,

В душі виринають забуті картини,

Сльозами жемчужаться очі.

За сонцем лугами вела мене туга

І туск сього світа на гори,

Вернув я на доли – і знов темна смуга,

Жура йде за мною і горе…

* * *

Як я вибирався з журбою

В чужину за тисячу миль,

Без впину летів наді мною,

Проводжав мене чорний мотиль.

Куди б я не мчався в дорозі,

Убити – даремна зусиль!

Аж десь на гранітнім порозі

За тучами щез мій мотиль.

Вернув я в свою Україну

З чужини з-за тисячі миль,

Дивлюся на смуту осінню,

І знов коло мене – мотиль…

Проза XIX – початку XX сторіччя

Леопольд фон Захер-Мазох

(1836–1895)

Австрійський письменник. Народився у Львові (тоді Лембергу) у родині начальника поліції фон Захера. А його матір Шарлотту фон Мазох деякі дослідники називають українкою за походженням. Годувальницею малюка стала українська селянка з Винників під Львовом. Мабудь, з її молоком хлопчик всотав і любов до землі, на якій народився. І цю любов він зберіг на все життя. Оповідання подається в перекладі з німецької Наталі Іваничук за виданням: Леопольд фон Захер-Мазох. Вибрані твори. Літопис. Львів, 1999. [37]

Мертві ненаситні

У нас дуже легко знайомляться. У селян двері без замків, а часто-густо немає й самих дверей; ворота панських маєтків також відчинені всім і кожному. Коли надвечір завітає до вас якийсь гість, не побачите ви ні спохмурнілих, ані зляканих облич, не те, що у затишній Німеччині. Нікому із членів родини не спаде на думку потай від гостя прослизнути на кухню і там повечеряти. А у свята, коли звідусіль з'їжджаються родичі та друзі, ріжуть биків, телят, свиней, курей, гусок та качок, і вино ллється ріками, як у гомерівські часи.

Отож і я прийшов до родини Бардоських, як приходить один шляхтич у гості до іншого, без дотримання якихось там умовностей, і невдовзі став навідуватися до них щовечора, їхній маєток стояв на невеликому пагорбі, а одразу ж за ним здіймалися зелені верхи Прикарпаття. Родина Бардоських була дуже милою, та найкращим у цій ситуації виявилося те, що обидві доньки господаря уже мали кавалерів, молодша навіть була з усіма формальностями заручена, тож з ними можна було невимушене розмовляти і навіть (цього у польок не уникнути) позалицятися, не боячись, що тебе відразу потрактують як претендента на руку і серце.

Пан Бардоський був справжнім сільським магнатом, скромним, побожним та гостинним, завжди у веселому гуморі, однак не без тихої гідности, що не потребує жодного зовнішнього способу для свого вияву. Його дружина, маленька, пишнотіла, усе ще гарненька брюнетка, опанувала ним так досконало, як королева Марія-Казимира великим Собєським. Та бували й такі ситуації, коли старий не любив жартувати. Тоді достатньо йому було крутнути свого довгого вуса або рішуче випахкати з люльки сизу хмаринку диму, що скоро перетворювалася на поважних розмірів хмару і огортала його, наче батька богів, Зевса, і уже ніхто не важився йому суперечити. Мені ніколи не доводилося бачити його без цієї довгої турецької люльки, зробленої із червоної глини, з бурштиновим мундштуком, яка ніби промовляє кожному чужинцеві: ти вже більше не в Європі, мій друже, тут саме та країна ранішнього сонця, з якої походить уся твоя мудрість, з живлющих джерел якої черпали усі твої мислителі й поети. Бардоський воював 1837 року під проводом Хлопіцького, а у 1848-му був поранений під Шецбурґом. 1863 року він втратив свого єдиного сина, який загинув від удару списом. Про цього хлопця ніколи не заходила мова, але його портрет, прикрашений зів'ялим вінком та запорошеною скорботною стрічкою, висів над ліжком старого між двох перехрещених шабель.

Що стосувалося панночок, то старшу, Кордулю, можна було б назвати цікавою: висока, гарної постави, з розкішним темним волоссям, рівними зубами, сірими очима, в яких гостро світився розум, та обличчям, на якому навіть кирпатий носик та пухкі уста говорили про твердість характеру. Молодша ж, Анеля, була однією з тих неймовірно білошкірих, рожевощоких красунечок, які вічно здаються втомленими, чиї блакитні очі марять навіть наяву і чий глибокий подих звучить, наче зітхання. Саме вона носила на руці обручку.

Познайомився я й з двома юнаками, які завоювали серця цих, таких не схожих між собою, сестер. Кавалером старшої був пан Гусецький, він займав посаду судового ад'юнкта у сусідньому містечку. Молодик без угаву демонстрував свою поважність та рвійність до наук, – що так властиво нашому молодшому поколінню, – був одягнений на французький манір і постійно обсмикував свої білосніжні манжети.

Наречений прекрасної Анелі був власником сусіднього маєтку й називався Манвед Вероський, вродливий юнак з міцними зубами, що зблискували з-під коротких чорних вусиків, коротким кучерявим темним волоссям, мрійними очима, завжди у широких штанях, заправлених у високі чоботи, та в сурдуті на шнурування, з ніг до голови у чорному. Він курив сигари, полюбляв переводити розмову на літературу й міг декламувати напам'ять сотні віршів з «Пана Тадеуша» або з «Конрада Валленрода» А. Міцкевича. Найбільше йому була до вподоби історія про Домейка і Довейка, він яскраво вмів передати сварку обох за ведмежу шкіру, навіть старий пан не втримувався від посмішки, по-дитячому зворушливо ховаючи її у своїх сивих вусах.

Був ще й третій юнак, котрий завжди спізнювався, і ця погана звичка стала для нього фатумом, бо до панни Анелі він також спізнився і вдовольнявся тепер тим, що не зводив з неї очей. Досить їй було зробити якийсь рух, він зривався з місця і підносив усе підряд. Хоч і вроїв собі, ніби здатний вгадувати її бажання, не раз траплялося так, що він приносив ослінчик під ноги замість ножиць, або вів вигуляти песика, хоча її вологий погляд просив хустинки. Називався він Маврицій Конопка, орендував неподалік землі, обробляючи їх машинами, та й взагалі, усе робив, як пише книжка. На превеликий подив селян з'являвся у полі не інакше, як у фраку, білій камізельці, лайкових рукавичках, подертих панчохах та бальних мештах. А через те, що приходив, коли ціле товариство уже зібралося, й він докладав усіх зусиль, аби нечутно, ніби привид, увійти досередини, його, звичайно, помічали тільки тоді, як він опинявся посеред кімнати. Пан Конопка вважав непристойним повідомити про свою присутність голосним вітанням чи покашлюванням, тому його поява була завжди такою несподіваною, що всі аж здригалися, за винятком старого пана, котрий щонайбільше міг вийняти з вуст люльку, а це вже багато про що говорило.

Маврицій мав незвичайно вродливе молочного кольору обличчя, яким віддають перевагу зрілі й досвідчені красуні, але яке зовсім не годиться на ідеал дівочих мрій. Через те й випала йому така важка доля вечір за вечором – а зимові вечори в Галичині довгі – грати в карти з паном Бардоським та поважним ад'юнктом, тоді як ми, усі решта, розважали балачками дівчат.

Наречений Анелі з самого початку здобув мою симпатію своїм неперевершеним талантом оповідача. Повністю заполонивши увагу слухачів, він проте не переступав межі скромности, що так високо цінувало у полякові дамське товариство. Ми швидко здружилися, відвідували один одного і часто разом ходили на полювання. Коли втомлені й зголоднілі поверталися з впольованим зайцем до його маєтку, одразу ж на столі з'являвся гарячий чай, а бравий Валентій приходив, щоб зняти наші заболочені чоботи. Тоді не допомагали жодні відмовки, я мусив одягати Манведові сап'янові пантофлі та один з його розкішних халатів, він сам набивав для мене довгу люльку, тож мені не залишалося нічого іншого, як провести ніч під його гостинним дахом.

Не раз він заходився з усілякими витівками, стягав з ліжок лляні простирадла, загортався в них і бродив по будинку, наче привид, зітхаючи та стогнучи, витягав з-під ковдри за ноги Валентія, котрий щиро молився, і спаленим корком малював сонним покоївкам вуса.

Неподалік від маєтку Манведа, на широкому пологому плато, самотньо стояв напівзруйнований замок Тартаків, про який серед народу ходили моторошні легенди.

Якось одного меланхолійного зимового вечора, коли сніг білими примарними пальцями стиха бився у вікно, вітер виводив у каміні сумовиті мелодії, а десь далеко завивав вовк, Анеля завела мову про замок.

– Чи ви вже чули, – почала вона, – що в руїнах хтось живе?

– Кому там жити у спустошених розбитих мурах, окрім воронів та сов, – дуже резолютно відказав пан Гусецький, як і пасує освіченому, знайомому з науками молодому чоловікові.

– І все ж, якщо вірити селянам, там хтось таки мешкає, – наполягала пані Бардоська.

– Це правда, нагорі бачили старого сивого чоловіка, ніби каштеляна, – продовжувала Анеля. – Він одягнений так, як одягалися сотні років тому. Наші селяни твердять, що йому тисяча літ, а у великій чудово збереженій залі замку стоїть дивовижної краси мармурова жінка з мертвими білими очима. Деколи, уночі, вона оживає і гуляє похмурими коридорами у супроводі численних примар, і тоді чуються дивні голоси: дике виття, жалісний плач, солодкі манливі звуки…

– Ба, – буркнув ад'юнкт, – еолова арфа, хто ж того не знає…

– Хтозна, край цей населений духами, – мовив Манвед. – У селянських хатах порядкує домовик і потайки допомагає доїти корів, замітає світлиці, миє посуд, чистить коней, а показується в образі крихітного чоловічка з довгою сивою бородою тільки тоді, коли має померти господар дому; на берегах ставків та річок у темних хащах гойдається на вітах дерев русалка, співає й сплітає зі свого волосся золоті сіті, якими вона ловить засліплених її чарами парубків, та ще золоту петлю, якою душить бідолашних; у зарослих зеленими чагарниками гірських урочищах живуть хоробрі й закохані мавки, високо на полонинах вони будують із золотих парканів чарівні загороди, кладуть над рвучкими потоками мости із перлів і танцюють на усіяних квітами лісових галявинах, викрадають уподобаних собі юнаків, зачаровують їх своїми пахучими заквітчаними кучерями, ніжними тілами, але у їхніх вродливих личках та блискучих очах не живе душа. Як зграї вовків мандрують мавки й русалки, яких в народі ще називають богиньками, лісами та горами – жахливе поріддя. Вони викрадають людських дітей, а в колисках залишають своїх потворних перевертнів, залоскочують до смерти старих чоловіків, а молодих після шлюбної ночі безжалісно душать. Серед людей живуть також відьми-ворожки, яким підвладні таємні сили природи, вони можуть позбавити зірок світла, а людей – здоров'я. Коли їхнє тіло спить, душа птахою вилітає з нього, часом осідлає чорного коцура і мчить до Києва, де високо над святим містом відьми збираються на свій сабаш. Зорі, що падають на землю, летавиці, прибирають тут, у нас, людського образу і стають вампірами, а ще є люди, які мають погане око, і душі дітей ночами блукають довкруги, благаючи охрестити їх… То чому ж би тут не водитися всякій нечисті й не існувати прекрасній жінці з холодного мармуру, чиє біле тіло опівночі наповнюється теплом життя?

– Ну і фантазер! – вигукнув пан Гусецький. – Хотілось би самому побачити, що там насправді діється з тим замком.

– Я можу повідати вам правду, любі панове, – промовив старий пан, коли панна Кордуля внесла чай, а маленькі рожеві ручки Анелі взяли на піаніно кілька акордів якоїсь сумної народної мелодії. Він почав розповідь, огорнувшись сизою хмарою диму.

– Правда полягає в тому – повів він, – що у великій залі замку й справді стоїть чудова мармурова статуя жінки, небаченої краси жінки. Дехто каже, що предки родини Тартаковських разом з хресним походом йшли до Палестини визволяти гріб Господній і привезли з Візантії скульптуру Венери, витвір рук якогось грецького митця.

Інші розповідають, що славна своєю красою та гріховодством дама з тієї родини звеліла одному італійському скульпторові увічнити себе, до того ж у костюмі, не підвладному моді, який ще до гріхопадіння носила у раю Єва. Це відбувалося десь у часи Бенвенуто Челліні, а прекрасною дамою була пані старостова Марина Тартаковська.

– Ось так воно, – мовив раптом чийсь глибокий м'який голос, наче з підземелля.

Усі аж підскочили, Анеля пронизливо заверещала і закрила обличчя руками, панна Кордуля випустила горня, яке, впавши на підлогу, вибухнуло, мов граната, а зачеплений осколком песик люто загавкав.

– Прошу вибачення і падаю панству до ніг, – прожебонів Маврицій Конопка, який знову нечутно зайшов у своїх бальних мештах і тепер стояв посеред кімнати. – Портрет у людський зріст, – продовжував він стиха далі, – висить в одній з похмурих кімнат замку, стелю якої прикрашає велика фреска «Діана у купелі». Старостова одягнена у темний оксамит і має на голові польську шапочку з пучком чаплиного пір'я. Я бачив той портрет, старостова наче не зводила з мене очей. Мені здавалося, ніби шкіру мою натягнули на барабан.

– Може бути, – докинув слово ад'юнкт. – У Кракові зберігається чимало старих забутих актів, серед них і матеріали одного процесу з часу панування старостової Марини – свідчення про сваволю цієї вродливої вдови, яка правила в Тартакові, наче абсолютна монархиня. Одного разу її було звинувачено у вбивстві слуги, як виявилося згодом, шляхетного походження, і тоді до неї вирушила королівська комісія. Проте одного вигляду цієї чарівної жінки вистарчило, щоб обеззброїти суддів. Комісія ні з чим повернулася назад. Зараз же замок без господаря.

– Ого! – вигукнув пан Бардоський, зачудовано вийнявши з рота бурштиновий мундштук люльки. – А що сталося з вдовою останнього власника, красунею Зоєю Тартаковською?

– Останнім часом вона жила в Парижі, – відповів ад'юнкт. – Та недавно я чув, що вдова померла.

– Шкода, – промурмотів старий пан. – То була жінка того ж ґатунку, що й старостова Марина, тільки більше пасувала до нинішньої моди. Чудова жінка.

– Ну, ну, не надто віддавайся мріям, – пригрозила пані Бардоська.

Якийсь час ніхто не зронив слова, аж раптом Манвед зірвався зі свого місця й вигукнув:

– Я мушу туди піти!

– Куди?

– У примарний замок.

– Що це вам спало на думку? – спитала стара пані. – Там так моторошно, ви ж самі чули.

– Гадаю, якщо на це зважився пан Конопка, то й мені не забракне хоробрости, – наполягав Манвед, підкручуючи вуса.

– О! Він лише жартує, – прошепотіла Анеля.

– Я не жартую, моя панночко!

– Манведе, ви не підете до тієї мармурової жінки, – вигукнула Анеля вже з усієї сили, на яку була здатна.

– Піду, до того ж вночі. Хочу побачити, чи оживе холодна красуня.

– Манведе, – мовила Анеля м'яким, але дуже рішучим голосом. – Я забороняю вам туди йти.

– Пробачте, – пробурмотів упертюх, – але я змушений повестися негалантно і цього разу не послухатися.

Анеля довго не зводила з нього погляду, більше здивованого, аніж сердитого, потім відвернулася, її груди піднімалися, подих забило, а по щоках текли сльози.

Манвед взяв свою шапку, уклонився і вийшов. Невдовзі ми почули лускіт батога його кучера і дзеленчання дзвоників.

Анеля, хлипаючи, покинула кімнату.

Наступного ранку я відвідав Манведа з наміром налаштувати його на мирний лад, але він поводився ще впертіше, ніж напередодні увечері.

– Усі вони тиранки, наші жінки, – вигукнув він сердито. – Тільки одні топчуть нас ногами, а інші – тиранять сльозами. Якщо поступлюся хоч раз, я пропав. Тепер я неодмінно відвідаю загадковий замок, негайно.

Він швидко одягнувся, звелів осідлати коня і попрощався зі мною на парадних сходах перед будинком.

– Отож ти справді їдеш туди? Цікаво, що з цього вийде?

– Мені також.

Ми кивнули один одному, й Манвед пришпорив коня. Заскрипів сніг, блискучі крижинки порснули з-під кінських копит. Я дивився йому вслід, доки він зник у білому тумані.

Два вечори Манвед не з'являвся у товаристві, на третій прийшов. Прийняли його досить холодно. Анеля, здавалося, його не помічала, голосно сміялася – що зовсім не було їй властиве – і бавилася зі своїм песиком, а той страшенно з того тішився, то гарчав, то повискував, то гавкав, ставав на задні лапки й знову опускався на всі чотири і без угаву метляв хвостом.

Манвед сидів незвично мовчазний, його обличчя було серйозне, задумливе і дуже бліде, темні очі палахкотіли, і похмура складка заклалася над ними, наче тінь або рубець від удару шаблею.

Нарешті заговорив старий пан.

– Ну? Що? Ви були там, нагорі, пане Вероський?

Оте «пане» було навмисне підкреслено. Манвед лише мовчки кивнув.

– Ну, то розповідайте! – вигукнув ад'юнкт і нервово висмикнув білі манжети із рукавів свого чорного сурдута.

– А мені нецікаво, – кинула Анеля.

– Такі речі завжди цікаві, – з гідністю заперечила господиня дому. – Налийте собі гарячого чаю і розповідайте.

Манвед взяв горнятко з чаєм, попустив вузол на своїй шовковій краватці, потер повіки очей і почав розповідь.

– Якби я не сидів тут між вами, не чув потріскування дров у каміні та статечного попахкування великої люльки вельможного пана, то повірив би, що два дні і дві ночі й знову день я проспав і бачив дивні й моторошні сни, я повірив би навіть, що усе ще сплю, бо тендітний прозорий туман, наче серпанок мавки, зітканий з блідого місячного сяйва, відділяє мене від вас, а вдалині стоїть постать і киває, і манить…

Був погідний зимовий ранок, сповнений блиску та гри золотих сонячних зайчиків на вкутаній снігом землі; на смереках та ялицях, котрі, наче руки з білого хутра, повипростовували з-під снігу своє гілля; на крижаних бурульках, що увішали солом'яні дахи селянських хатин; на скутому кригою ставку котрий перетворився на сріблястий луг, та на чорному з металевим полиском пір'ї ворон, які штивно крокували дорогою, поважно киваючи головами, й раз у раз неохоче злітали, щоб знову опуститися на дорогу або на всіяні блискучими голочками снігу дерева. З усіх гірських яруг та ущелин поволі виклубочувалися попелясте-сірі тумани, наче дим погаслих свічок, заволікуючи сонце, і стрімко насувалися на мене.

У цьому вогкому рвучкому потоці туману мій кінь, здавалося, не йшов уперед, а плив. Час від часу на узбіччі маячіла якась казкова з'ява, огорнута густим маревом, або чипіла у кущах на краю поля примарна постать з розкішною білою бородою, що колихалася туди й сюди.

Так одначе тривало недовго, небо перетворилося на прозорий алебастр, забарвлюючись в усе густіший колір, і врешті появився палаючий обідок, з якого переможно викотилося сонце. Сірі хвилі туману збилися у хмари і покотилися ген понад лісом. Рожевуватий відсвіт мерехтів довкола них. Дерева та кущі враз усіялися світляними перлами, сніг заблищав, наче простелений сувій білого атласу. Поміж темними стовбурами дерев гори біліли так яскраво, як крейда, а чубки скель променіли, немов у вінку. Блідо-зеленкуватий колір неба щораз більше губився у синяві, аж доки наді мною нап'ялося шатро найчистішої блакиті, і лише невеличкі білі хмаринки, мов мандрівні лебеді, витали у височині.

І враз переді мною постала сіра полупана скеля з похмурим замком.

Я об'їхав його довкола і знайшов пологий схил, порослий здичавілим парком, але й тут не видно було жодного під'їзду ані стежки. Моєму коневі довелося самому з натугою прокладати собі шлях. Так врешті я добився до великих заіржавілих воріт, даремно розглядаючись за дзвоником чи дерев'яним калаталом. Обабіч воріт здіймалися високі сірі мури, порослі угорі за сотню літ хащами. Корені деяких дерев звисали уздовж мурів аж до землі, чудернацько переплітаючись унизу. Над брамою виднівся знищений негодою герб.

Я підвівся у стременах і щодуху крикнув «Егей!» Та не встигла ще й луна відбитися від довколишніх скель, як в одній половині брами зі стогоном відчинилася вузенька хвіртка, і з неї вийшов старий чоловік. Тримаючи шапку в одній руці, він привітав мене глибоким поклоном. Нічого подібного я ніколи раніше не бачив, хіба на старовинних картинах або в театрі, коли там давали виставу на історичну тему. Здавалося, наче це підвелася одна з отих сірих стертих кам'яних скульптур, що із молитовно складеними руками лежать на мармурових саркофагах наших предків. Уся постать старого була такою давньою та ветхою, що, здавалося, ось-ось розсиплеться у прах; зморщене обличчя з пожовклими щоками скидалося на прадавній пергамент, а численні дрібні зморшки можна було порівняти із стертими писемними знаками на тому пергаменті. На ньому був давній польський одяг десь з часів Яна Казимира, коли татарський крій уже повністю витіснив слов'янський. На ногах він мав високі наморщені сап'янові чоботи, які колись були, певно, зеленого кольору, поверх широких шароварів – довгий кунтуш із зав'язаними на спині рукавами, на міцному перев'язі через плече висіла крива шабля, кольори того одягу облізли й потьмяніли. На його лисій голові стирчав пучок волосся й розвівався на вітрі. Так було заведено у ті часи – голити голову налисо, залишаючи тільки «оселедець». Сиві вуса звисали аж на кунтуш. Він ще раз дуже вишукано вклонився.

– Ти, мабуть, здивований гостеві, старче? – спитав я, як міг, невимушене.

Чоловік похитав головою.

– Я чекав на вас, відказав він, – і приязна усмішка ковзнула його скам'янілим обличчям.

– Одягни вже шапку, – гукнув я йому.

Старий кивнув і посадив шапку собі навскоси на ліве вухо. Він відчинив ворота, а потім зачинив їх за мною на засув. Великий ключ жалібно заспівав у заіржавілому замку.

– То що, покажеш мені свої скарби, старче? – почав я, зіскочивши додолу. Каштелян взяв коня за повід.

– Це буде мені за велику честь, – голос старого заскрипів, як іржаві двері. – І називайте мене Яковом, якщо ваша ласка, пане добродію.

Доки старий відводив мого коня до стайні, я мав час розглянутися. Переді мною височів палац із дахом свинцевого кольору, – голова дракона під ним, певно, випльовувала у дощову погоду потоки води, – з балконом, який тримали на своїх кам'яних плечах фігури оголених турків, та розкішними парадними сходами. У глибокій ніші муру виднілася висічена із каменю скульптура якогось монгольського хана з потворною головою і сплутаними ланцюгами руками. Посеред викладеного бруківкою та вкритого сніговим килимом подвір'я було вимуроване ложе фонтану над яким розпростерла широкі віти величезна липа. Дві ворони на ній час від часу голосно каркали, наче вітали чужинця. Повсюди громадилося будівельне сміття, побита цегла та купи каміняччя.

Старий повернувся, кивнув мені і рушив до ґраток, які відгороджували парадні сходи. У його ході було щось примарне. Сонячні промені просвітили б його, певно, наскрізь. Щойно тепер я помітив великого крука, котрий нечутно і повагом ступав за нами услід.

Старець поволі повів мене угору сходами, відчинив майстерно різьблені двері, і я переступив поріг цього славного, повитого мороком таїни замку. Ми піднімалися й спускалися широкими мармуровими, а далі й крученими сходами, проходили то широкими й розкішними, наче алеї, коридорами, то глухими й незатишними ходами, схожими на підземні лабіринти шахти. Величезні дерев'яні, оббиті залізом двері відчинялися й знову зачинялися за нами, часом достатньо було тільки натиснути пальцем, і стіна розверзалася, пропускаючи нас. З кімнати в кімнату нас супроводжували тіні минулих століть. Тут, на стінах, висіли чорні лати, прикрашені білими ангельськими крилами, здобуті в бою турецькі знамена та бойові литаври, турецькі сагайдаки з отруєними стрілами; шпалери на стінах покоїв із сценами зі Старого Завіту були пожовклі й поточені міллю, яка від найменшого доторку роєм здіймалася у повітря. Десь там, може, ще одним коридором далі, має сидіти вишукана грація, красуня епохи рококо. Були там затишні, оббиті збляклим блакитним атласом або колись білим, пожовклим уже від часу, мусліном, стіни будуарів з великими камінами, на яких стояли животаті порцелянові китайчики, з туалетними столиками й дзеркалами у срібних рамах та всілякими витребеньками того часу.

З маєстатичних залів з вишуканими барельєфами та гігантськими фресками ми потрапили до спалень з розкішними ложами, увішаними шатрами. У одному покої на мармуровому узвишші стояла ваза, яку могла створити тільки рука грека або італійця, з його своєрідним баченням краси. У наступному – усю ширину стіни займала велетенська різьблена шафа, заставлена чудовими витворами зі скла та кераміки, барвисто розмальованими, з виписаними на них крилатими висловами; такий посуд виготовляли у п'ятнадцятому та шістнадцятому столітті на догоду чудернацьким німецьким смакам. У стінах, обшитих коштовним, почорнілим від часу деревом, шарудів шашіль. Вікна були здебільшого зачинені віконницями, тому фарби на старих полотнах, котрі повсюди прикрашали стіни, протягом століть так сильно потьмяніли, що мужні рицарі, розкішні пані старостові та багато зодягнені дами стояли, здавалося, у глибокій тіні, і лише то тут, то там, наче з темряви ночі, прозирали прекрасні світлі обличчя. Усе було занедбане, запущене, вкрите сірим, мов попіл, пилом, обвішане павутинням; у повітрі пахло тлінню, і навіть старець здався мені на мить покритим пліснявою.

Нарешті ми ввійшли до досить просторого покою у формі чотирикутника, облицьованого чорним деревом, у якому не було жодних меблів. На центральній стіні висіла картина у золотій рамі, покрита зеленою завісою.

Старий дав мені знак спинитися. За всю нашу мандрівку палацом він не зронив ані слова, та й зараз спілкувався зі мною мовою жестів та поглядів. Він навшпиньки підійшов до полотнища і смикнув за потаємний шнур.

У повітря знялася пилюка, і з сірої хмари, яка однак швидко вляглася, появилося зображення жінки, надзвичайно звабної. Вона була струнка й висока, зодягнена у темний оксамит, звернене до мене обличчя хтозна чи можна було б назвати вродливим, проте воно вабило своєю свавільністю та сумним усміхом; обрамлене темними кучерями з кокетливо посадженою на них польською шапочкою, це обличчя видавалося демонічним. Великі темні очі, здавалося, світилися фосфорним блиском, і не відпускали мене, навіть коли я ступив крок убік.

Що було у цьому погляді, я не знаю. Щось незбагненне, що забивало мені дух, змушувало серце стугоніти у грудях та тремтіти коліна.

– Портрет вдався гарно, – прошепотів старий.

Я глянув на нього з жахом, як дивляться на людину, схибнуту розумом. Він, здається, помітив це, стенув плечима і знову загорнув картину полотном. У цю мить я відчув пекучий біль у вказівному пальці. Виною була каблучка, яку подарувала Анеля на заручини, вона вперше, відколи її ношу, врізалася мені в тіло.

– То як, пане Якове, – сказав я. – Може, покажете мені ще й мармурову жінку?

Він випростав з рукава свого кунтуша тонку суху руку, більше схожу на зів'ялий листок, і похитав нею.

– Я знаю, – мовив він своїм скрипучим голосом, – що пан саме тому й прийшов, але зараз ще не час. Хай пан добродій прийде завтра вночі. Завтра повний місяць, отоді й оживають мертві.

– Чи ти при своєму розумі! – вирвалося мені мимоволі.

– Звичайно, пане, – відповів старий з усміхом, який наче сонячний промінчик заплутався у його сивих вусах. – Я знаю, що кажу. Картина справді вдалася, і у мертвому камені є схожість. Я знаю її. Кому ж іще її знати, як не мені? Я вигойдав її на своїх колінах, свята правда…

Мені аж мороз пішов поза шкіру від того глибокого переконання, з яким старий говорив про неможливі речі. Я швидко тицьнув йому в руку золотого, якого той поштиво прийняв, і поквапився надвір. Старець вивів мені коня, і я щодуху поскакав униз схилом з твердим наміром ніколи більше в житті не підходити й близько до цього таємничого замку та до його несповна розуму мешканця.

Але намір наміром… Уже наступного ранку я обзивав себе боягузом, ополудні сам собі виголосив прекрасну промову про шкоду забобонів, а з настанням ночі сів у сідло, аби нанести візит тій мармуровій статуї.

Було холодно, але безвітряно, ніде й не шелесне. Велике чисте кружало повного місяця уже висіло високо в небі, так що від сріблястого сяйва та блиску зірок не було нічого видно, окрім блідого серпанкового мерехтіння. Здавалося, надворі день, присмерковий, блідий, та все ж день, таким могутнім було срібне сяєво місяця, котрим він затопив близькі й далекі простори, і сніг, котрий все довкола огорнув білою габою, гостро віддзеркалював його.

На далекій відстані можна було впізнати будь-яку темну річ чи тінь, і лише вдалині, наче в діамантовому шлейфі, маячіли гори.

Сніг та місяць стають у такі ясні спокійні ночі неперевершеними художниками, будівничими та скульпторами, намагаються наввипередки підсунути нам на шляху якісь примарні з'яви або спорудити казкові палаци.

Там, де стояли задимлені селянські хати з похилими солом'яними стріхами, постали чудові крижані хороми з яскраво освітленими вікнами. З розлогого горба кивають похмурі колони з іскристими капітелями, здіймаються у височінь, схожі на руїни якогось грецького храму. А на бережку ставка, здається, стоїть загорнута з голови до ніг у білу паранджу татарка, і ніби в дзеркало милується собою, заглядаючи у зеленкувате під свічену крижану поверхню води. Удалині видніються статуї богів із сліпучого мармуру, а на мерехтливому лузі сплелися у хороводі ельфи.

На цвинтарі навіть найбідніша могилка перетворилася у високий саркофаг, над яким виблискує білий хрест; позбавлені спокою мерці, волочачи за собою білі савани, сновигають поміж гробами.

Млинове колесо скувала крига, велетенські крижані стовпи підперли жолоб, застиг у непорушності срібний водоспад, а у ньому цвіли трави та водорості усіх можливих барв, наче квіти із коштовного каміння «Тисячі й однієї ночі».

Коли ж уже позаду залишилися й дахи, й дерева, і навіть кущики, а попереду яскріла тільки тиха місячна повінь на білих хвилях снігів, здалося мені, наче я витаю на чарівному коні високо в повітрі, наді мною багатозір'я, а внизу білі мерехтливі хмари. Однак так тривало недовго. Земля знову притягнула мене до себе. У сріблястому присмерку зблисли вогники села, з дверей кузні снопами виривалися іскри, а з комина здіймався до неба червоний вогняний стовп; важкий молот монотонне гупав у нічній тиші. На околиці села стояла вкрита сніговою хусткою криничка, водяний струмінь якої замерз, утворивши чудернацькі візерунки. За хатами починалися гори; смерековий ліс із засніженими верхівками скидався на козацьке військо на чорних конях у високих білих овечих шапках, з блискучими списами, а незібране жовте кукурудзиння на засніженому полі було схоже на посріблений місяцем очерет в ясному дзеркалі ставка. Неподалік на роздоріжжі стояв хрест, і Спаситель був прибитий до нього діамантовими цвяхами, а на голові замість колючого терня яскріла промениста корона.

Зненацька на безживних просторах, на вкритій снігами озимині, з'явилося жваве товариство зайців, які у весільному сяєві місяця бавилися та любилися поміж собою: одні розгрібали сніг, щоби знайти поживу, інші тішилися й повискували, як малі діти, барабанячи передніми лапами, декотрі пристрибали ближче, вмостилися, щоб роздивитися мене, а потім, побачивши, що я їду геть, так само весело пострибали назад до гурту. У далечі хрипко й сердито гавкав старий лис.

Так я добрався до Тартаківського замку.

Перед брамою кінь схарапудився, а коли дивний старець, некликаний і непрошений, відхилив важкі стулки воріт, він присів на задні ноги і нізащо не хотів переступити залитого магічним сяєвом подвір'я. Урешті послухався шпорів, але весь тремтів і лячно похрапував. Коли старий повів мене догори кам'яними сходами, здійнявся крижаний вітер, стара липа сумно зашелестіла вітами, далеко внизу моторошно гуготів нестримний гірський потік, якого навіть зима з її льодяними кайданами не змогла упокорити, а над моєю головою линули чарівні, сумні й солодкі водночас звуки, що розривали серце.

– Що це? – запитав я.

– Еолова арфа, – відказав старий. – Скільки себе пам'ятаю, сотні років уже линуть її звуки з вежі.

Ми увійшли до затишної натопленої кімнати із зеленими завісами, у каміні палахкотіли свіжі смерекові дрова, від яких йшов приємний дурманний дух. Перед квітастою канапою стояв накритий стіл. Мені впали в око коштовна порцеляна та старовинне срібло з гербами родини Тартаків.

Чудернацький старий запросив мене до столу, поставив самовар і обслуговував мене з усією гідністю сивого гофмайстра. Я скуштував небагато, бо був дуже схвильований. Стрілка на прадавньому стінному годинникові, здавалося, завмерла. Нарешті підійшла дванадцята.

– Пора, – мовив я.

– Так, пора, – погодився старий.

Він зняв з паска в'язку ключів, і ми знову, відчиняючи двері за дверима, подалися довгими коридорами і безконечними анфіладами кімнат, тільки цього разу увесь замок повнився примарливим життям, з чорних вічок дверей на мене глипали ворожі погляди, моторошні постаті у золотих рамах погрожували зійти з полотен, і навіть древні знамена та штори, здавалося, ворушилися та шепотілися.

Відчинивши чорні, оздоблені сріблом, двері величезної зали, в якій я ще не був, старий сказав:

– Тут я мушу вас залишити самого, пане добродію, йдіть сміливо вперед. У кінці зали розходяться двоє сходів. Ті, що ліворуч приведуть вас до мармурової жінки.

Я переступив поріг і опинився у чудовій залі з високими вікнами, через які сіялося світло повного місяця і осявало увесь зал. Я почув, як за мною грюкнули, зачинившись, двері, і лише сумовито-солодкі звуки еолової арфи витали у повітрі.

Мої кроки голосно відлунювали від мармурових плит підлоги, я повільно наближався до сходів, і так само повільно на горішньому поверсі виростали у срібному світлі місяця дві постаті.

По мою праву руку угорі стояв у білій одіжі Спаситель, витончена голова увінчана терновою короною, важкий хрест на плечах, а сповнений тихого болю погляд був спрямований на мене; він кивав мені рукою.

Ліворуч виднілася жінка, яка простягала у місячному сяйві руки, жінка незвичайної краси, тієї краси, яка має у собі щось диявольське, що сповнює нас ніжною мукою, змушує хлипати від страждання й плакати від насолоди, її біла холодна рука, здавалося, простягнулася до мого теплого тріпотливого серця, її мертві білі очі мали оксамитовий полиск, а погляд пронизував душу, наче весняний легіт.

Ти повинен взяти на свої плечі хрест людства, – здавалося, м'яко промовляв до мене Спаситель, вона ж підставила мертві солодкі й пухкі уста для поцілунку…

Якась нестримна сила тягнула мене до неї, угору сходами, у м'який присмерк, що огортав її. Упавши перед нею на коліна, я стягнув каблучку і одягнув на її білий палець. Вона прийняла її спокійно, холодно, як і личить мармуровій статуї, прийняла, як богиня, як мрець, а я припав до її прекрасних ніг, вкриваючи їх поцілунками.

Потім я підвівся і простягнув руку за своєю обручкою. І тут сталося неймовірне, від чого завмерло моє серце і занімів розум: вона стулила долоню й не віддала мені персня.

Мене охопив жах, я відсахнувся і майже скотився сходами униз, та згодом опанував себе і мовив голосно: «Гра фантазії, чари місяця і нічого більше!»

Склепіння зали повторило луною мої слова, але, як мені здалося, насмішкувато, не моїм голосом. Я знову піднявся до красуні. Вона, як і перед тим, простягала мені у своїй божественній зверхності розтулену білу долоню, а на її пальці я бачив свою золоту каблучку. І знову я спробував забрати її, але красуня, як і першого разу стулила долоню. Коли ж я приклав силу мармурова рука під моїми пальцями стиснулася в кулак. Жах пронизав мене до кісток.

Уже й не знаю, як я вибіг із зали та покинув замок. Притомність повернулася до мене щойно тоді, як крижаний вранішній вітер обпік мені щоки. Жінка-привид, здавалось, не переставала мене переслідувати. Я бачив її ніжно-рожеву у відсвіті ранкової зорі, вона пливла у хмарі понад ставком, а потім бачив, як її красиве біле тіло раз у раз з'являлося поміж темних смерек неподалік від мого обійстя. Відтоді вона не покидає мене ні уві сні, ні наяву, з розплющеними очима бачу її, як вона легко, наче місячний промінець, увіходить до кімнати і усміхається мені своїми білими мертвими очима.

Під час Манведової розповіді увійшов пан Конопка, хоч і тихо, проте зовсім не схожий на місячний промінець, і втупився поглядом у схвильовану Анелю. Раптом вона пронизливо закричала, і всі водночас помітили бідолашного молодика. Серед товариства не було жодного, хто б у ту мить не здригнувся.

– Та що це у вас за манери? – сердито запитала господиня дому. – Щоразу мусите усіх налякати!

– Не знаю, – відказав пан Конопка, тремтячи, як осикове листя. – Я й сам страшенно боюся.

– Ви боїтеся? – насміхалася Кордуля. – Чого б це?

– Від історії пана Вероського у мене на голові аж волосся дибки стало, – пролепетів Маврицій.

Старий пан видмухнув убік хмаринку сизого диму, міцніше натоптав пальцем тютюн у люльці і тоді мовив:

– Гарно розказана казка.

Анеля підвелася і вхопила Манведа за руку.

– Де ж каблучка, яку я вам подарувала? – спитала вона, і на її завжди ясне чоло набігла глибока тінь.

– У мене її немає.

– Невдалий жарт, – вигукнула Корделя.

– І справді, – додав її обожнювач.

– Які там жарти, – відповів Манвед. – Перстень у мармурового мерця.

Ніхто більше ані словом не згадав про ту історію, але настрій в усіх був уже зіпсутий, і Манвед поспішив геть. Я провів його до саней.

– Чи не пора уже тобі змінити свою поведінку? – мовив я.

– То й ти також вважаєш усе за вигадку? – відповів той ображено. – Добре, але кажу тобі, не хочу, аби моя душа запропастилася через якогось демона в іпостасі Венери. Не дозволю собі, наче божевільному, закохатися у цю холодну мертву красуню, без серця, без мови, без очей, – і з тими словами він поїхав з подвір'я.

Повернувшись до будинку, я застав усіх присутніх неймовірно збудженими. Маврицій присягався, що не поїде додому сам, а ад'юнкт щось говорив менторським тоном про владу уяви над людиною; про почування пана Бардоського промовисто свідчила його довга файка, яка тихенько скімлила, ніби мале дитя. Нікому шматок не йшов до горла, неторканими лежали карти. Раптом господиня звела брови і глянула у вікно.

– Хто це там стоїть, – запитала вона ледве чутно. Усі водночас побачили білу постать, осяяну блідим місяцем.

– Це вона, – прошепотів Маврицій. – Вона шукає його.

– Хто? – перепитала Анеля, голос її від ревности аж тремтів.

– Мармурова жінка, хто ж іще? – відповів Маврицій. Він махнув рукою постаті, наче хотів сказати: той, кого ти шукаєш, пішов геть, далеко звідси. Але біла з'ява не рушила з місця.

– Мої пістолі, – видушив із себе пан Бардоський. – Я заладую замовлену кулю, і тоді побачимо… – він не докінчив речення, а схопив зі стіни свою рушницю і клацнув затвором.

– Поговоріть із нею, – благальне мовила Анеля.

– Пані, – почав Маврицій жалюгідно переляканим голосом, – його тут немає, він поїхав додому. Якщо ви не будете марнували часу, то зможете його наздогнати. Для вас це дрібниці. – Його зуби цокотіли. – Бачите, – казав він далі, уп'явшись у мою руку, – ця страшна жінка дише вогнем. Хіба не дивно?

– А ще дивніше, – засміявся старий пан, – що примара тримає в роті люльку і палить.

Він поволі підійшов до вікна, відчинив його, й усі побачили у яскравому веселому світлі того привида. З подвір'я долинув регіт.

Сніговик з великою головою стояв, наче морець, широко розставивши свої грубезні ноги.

Кучер та лакей, доклавши всіх своїх умінь, виліпили його зі снігу, а козачок запхав до його широкого рота свою припалену люльку. У кімнаті та надворі, де бешкетники поховалися під фірою, усі від полегші голосно сміялися. З'явився чай, знову пішли в рух карти, і ми чудово розважалися аж далеко за північ.

Наступного вечора Манвед прийшов до Бардоських з твердим наміром помиритися з Анелею. Його мрійний стан, що уже межував з душевним потьмаренням, здавалося, минув без сліду, у кожному його русі була поважність, рішучість та розкаяння. Він недовго зволікав з виправданнями. Коли увійшла Анеля, бліда й з потупленим поглядом, юнак рвучко ступив їй назустріч і глибоко вклонився.

– Моя люба панночко, – почав він тоном, що хапав за серце. – Я образив вас своїми загадковими балачками, на що ви зовсім не заслужили. Я сповна усвідомлюю свою провину і прошу мені вибачити.

– Браво! – вигукнув старий пан, голосно заплескавши у долоні, ніби акторові за добре зіграну на сцені роль.

Анеля хотіла щось відповісти, але тільки безгучно ворухнула блідими устами.

– Подай йому руку, – звеліла мати.

Бідолашна дівчина простягнула обидві руки, а Манвед схопив їх із пристрастю закоханого і вже хотів поцілувати наречену, але у ту ж мить зблід і завмер, наче мертвий. Його погляд із жахом втупився в порожнечу, урешті він відсахнувся і закричав:

– Чого ти хочеш? Нащо погрожуєш мені?

– Що з вами? – злякано спитала Анеля.

– Вона стоїть там, – продовжував Манвед. – Між вами та мною, мертва кам'яна жінка, у неї на руці мій перстень, вона застерігає мене. Ось вона виходить з дверей і манить мене за собою.

Як завжди, «вчасно» на порозі з'явився у білому пальто Маврицій. Зляканий крик пролунав кімнатою, Анеля затулила обличчя руками, а Манвед упав у крісло.

– Я дуже переляканий, – почав Маврицій, тремтячи усім тілом.

– Чи не могли б ви якось інакше заходити у дім? – загримів голос старого пана.

– Ви хворий, – мовив ад'юнкт до Манведа. – У вас, можливо, навіть починається нервова гарячка. Спробуйте, пропітніти. Лягайте в ліжко і випийте бузинового чаю.

– Я починаю його боятися, – пролепетіла Анеля.

Манвед обвів усіх скляним поглядом, провів рукою по чолі і покинув кімнату. Цілий тиждень він не показувався на людях. Пан Бардоський поїхав до нього, але не застав удома. Мені пощастило не більше, але того ж вечора Манвед сам прийшов до мене з візитом. Із спотвореним обличчям, ніби щойно покинув свій власний гріб, блідий і розхристаний увійшов до покою, подав руку і цілу годину просидів у кріслі, не промовивши ані слова та й не дослухаючись до моїх слів.

– Ходи, – скрикнув він раптом. – Я мушу вийти на повітря, проведи мене.

Я звелів осідлати двох коней, і ми поскакали легким галопом сільською дорогою через засніжені поля, повз закутані в сніг дерева до його маєтку. Зненацька він стримав свого гнідого і вказав рукою поперед себе.

– Бачиш, – прошепотів він пересохлими вустами, як у гарячці. – Бачиш її?

– Я нікого не бачу.

– Он там, білу жінку, що скаче на чорному коні?

Смеркалося, а на цю пору все видається похмурішим, аніж навіть глибокою ніччю. Я напружив зір, але так нічого й не розгледів. Урешті Манвед заспокоївся. Ми прибули до його садиби, злізли з коней, а згодом зручно розташувалися у його крихітній кімнатці для куріння біля великого каміна, де палахкотів вогонь, червоні відсвіти якого правили водночас і за освітлення. Старий слуга наповнив самовар гарячим вугіллям. Нікому з нас не хотілося розмовляти. Під канапою застогнав рудий мисливський пес, мабуть, йому щось снилося; масивний годинник, різьблений корпус якого майже сягав стелі, монотонне й поважно відлічував час. Одинока міль вилетіла з протертої оббивки крісла, в якому я сидів, і безгучно кружляла над самоваром.

– Що це було? – раптом скинувся Манвед.

– Я нічого не чув.

– А тепер…

І справді почувся тихенький стук у віконну шибку, розмальовану крижаними квітами, схожими на брюссельське мереживо.

– Невже і тепер нічого не бачиш? – спитав Манвед, дивно усміхаючись.

Він підвівся і підійшов до вікна. Я довго придивлявся і нарешті також побачив осяяну місячним світлом білу жінку яка манила рукою мого друга. Потім вона кивнула головою і зникла.

– Що це має означати? – запитав я. – Може, я також збожеволів, або ж ми обоє страждаємо оманою зору.

Манвед здвигнув плечима.

– Я геть пропав, як бачиш, у пазурах сатани, – прошепотів він. – Це пригода, яка стається не щодня, тож я охоче тобі про неї розповім. Але ти повинен повірити мені, що я сповна розуму і що це не казка. Мені зовсім не до казок. Бідна Анеля!

Ми налили собі чаю, він припалив мені люльку, спіймав міль, що тріпотіла над самоваром, і викинув у камін, де її одразу ж поглинув вогонь. А тоді почав розповідь.

– Була гарна чарівна ніч з місяцем уповні, коли я втретє подався до Тартаківського замку. Я прагнув будь-якою ціною повернути свою обручку. Стариган чекав мене цього разу біля воріт, приязно кивнув, узяв мого коня і запросив на частунок. Я випив келих старого бургундського, яке вогнем розлилося по моїх жилах, – оце й усе. Голова була ясна, а серце навіть не тріпотіло. Не було страху, лише рішучість. Коли пробило північ, старий відчинив двері до великої зали і одразу ж зачинив їх за мною. Я не зважав на те, швидко збіг сходами догори і схопив за руку мармурову красуню з наміром стягнути з її пальця свою обручку, та вона знову стулила долоню, тож даремні були мої зусилля.

Це була страхітлива боротьба з холодним кам'яним мерцем при блідому світлі місяця та у цілковитій тиші, що панувала навкруги. Зрештою руки мої опустились, я хапнув повітря, з її розкішних грудей також вихопилося зітхання, а її білі очі глянули на мене з неземним болем, від якого мене охопив сором, і я втратив розум. Не думаючи, що роблю, я обвив руками її холодне прекрасне тіло і припав гарячими вустами до крижаних уст.

Це був нескінченний поцілунок, та не той, коли зливаються воєдино дві душі. Демонічна сила, здавалося, висмоктувала з мене кров і життя.

Мене охопив панічний страх, але я не міг був і відірватися від мертвих уст, ось уже вони потепліли від мого тепла, ось ніжний подих сколихнув білосніжні груди, і враз мармурові руки важкими кайданами оповили мою шию, солодкий тягар змусив мене опуститися на коліна, і в ту ж мить яскріючий усміх, наче місячний промінь, вирвався з її білих очей. Уся постать м'яко ворухнулася, так потягуються й зітхають дерева на весняному вітрі після довгого онімілого сну; ступні спробували зробити перший крок. Поволі, наче смертельно втомлена, вона зійшла з п'єдесталу. Зачарований красою, я знову обійняв жінку, котра напівпрокинулася, і поцілував її з усією пристрастю життя та молодости, яка пульсувала у моїх жилах. Усе ще неворухкими устами, наче уві сні, вона відповіла на мій поцілунок, знічев'я, немов богиня з Олімпу, простягнула свої розквітлі руки і поволі, схожа на сомнамбулу, попливла до дверей, яких я раніше й не помітив, манячи мене рукою.

Двері відчинилися, мов би самі собою, і ми увійшли до покою, стеля якого була оздоблена деревом, а стіни вкриті старовинними шпалерами. Тут стояли дивовижних форм меблі з вкритими позолотою ніжками та бильцями, а підлогу вкривав перський килим.

Неподалік каміна стояло ліжко, оббите криваво-червоним шовком, такі бувають у турецьких гаремах, а перед ним лев'яча шкіра. Сперте повітря пахло тліном та кадильними зелами, наче в гробниці. У жодному із світильників перед великим дзеркалом не горів вогонь, але надворі на темному небі, наче срібна ліхтарня, висів місяць і повністю осявав маленьку кімнатку. Красуня простягнулася на ліжку і поманила мене пальцем. Я став перед нею на коліна, хухав на її ноги, цілував її, її руки, її шию, її плечі, аж доки вона соромливо не притягнула мене знову до себе й не припала до моїх уст. Не описати моїх почуттів, коли я відчув, як вона зігрівається на моїх грудях, струмінь життя час від часу, мов електричним струмом, пронизував її з голови до п'ят. Що робилося в мені, коли вона ледь підняла повіки й глянула на мене збоку, коли її уста ворухнулися, й вона заговорила голосом таким дивним, м'яким, а погляд її очей водночас пронизував моє серце холодом. Як не дивно, розмовляла вона по-французьки.

– Мені холодно, – мовила, – запали у каміні вогонь.

Я послухався, і невдовзі сухі дрова запалахкотіли яскравим полум'ям, відкидаючи витіюваті відблиски по кімнаті, на збляклі статуї, старовинні шпалери, на жовтизну меблів та зворушливо гарне тіло білої жінки, яка лежала серед червоних шовкових подушок, розсипавши розкішні кучері. Місяць переплів білі крижані троянди з криваво-червоними трояндами вогню й увінчав ними голову німого ідола. Вітер співав у димарі, сніг білими пальцями стукав у шибки, шашіль шарудів угорі, в дерев'яній стелі, під підлогою шкряботілася миша. А ми цілувалися.

Моє палання, моя пристрасть зігріли й повністю звільнили її скуте біле божественне тіло, яке пекло вогнем, а може, лютим морозом. Вона важко дихала, її вуста здригалися у запаморочливому шепоті високої пристрасти й обпалювали мене крижаними поцілунками. Я то відчував муки пекла, то замерзав немов у снігу, здавалося, ніби мене охопили язики полум'я, то ніби сніговий саван огортав.

– Подай мені пити, – сказала вона раптом.

– Що саме?

– Вина, – була відповідь.

Вона показала на шнурок з дзвінком біля дверей.

Я смикнув дзвоник. Його звук моторошно пронизав велику спорожнілу будівлю. У ту ж мить голос, який долинав, мовби з гробниці, спитав, чого бажає панство.

– Вина, старче! – крикнув я.

За якусь мить знову почувся стук у двері, я вийшов. За дверима стояв старий каштелян з пляшкою, ще вкритою пилом пивниці, срібна таця тремтіла у його руці, а два келихи на ній тихо подзенькували.

Я наповнив один з них рубіновим бургундським і простягнув їй. Жінка пригубила його й одним духом випила так жадібно, як спивала з уст мої поцілунки. Коли я відставив на її знак келих, вона обняла мене руками за шию і міцно присмокталася до вуст. Дивна втома найшла на мене, позбавляючи мене дихання, життя й самої душі. Я, здавалося, вмирав, і думка, що я лежу в обіймах кровожерної вампірки, пролетіла наді мною мов тінь, але було вже надто пізно, я заплутався в її кучерях, мої руки пестили її демонічне волосся, і я втратив свідомість.

Коли ж знову отямився, то з невимовним здивуванням побачив, що лежу не в обіймах упириці, статуї чи мертвого демона. Жива прекрасна жінка з розкішними формами, у жилах якої пульсувала гаряча кров, з цікавістю позирала на мене згори вниз своїми вогкими відьомськими очима. Блідий овал її обличчя світився лагідною ніжністю, прекрасне волосся, схоже на вогнисте золото й м'який шовк водночас, сяяло навколо голови, наче ореол, наче вогненний хвіст комети. Серпанок пахощів огортав її. Вона не мала жодних прикрас, навіть простого браслета, які часто прикрашають зап'ястя статуй богинь, зате її зуби виблискували між рубінових уст, наче перли, а очі, мов коштовні смарагди, зелено світилися.

– Чи гарна я? – запитала нарешті глухим хрипкуватим голосом.

Мені відняло мову. Очікувальний затуманений полиск її незвичайних очей забив мені подих, її вимогливий погляд впився в моє серце кігтями пантери, я відчував, як з серця дзюркоче кров, мов у смертельно пораненої людини. Час від часу в її очах спалахував погрозливий вогник і знову згасав, а загадкова паволока застилала очі, як застилає землю серпанок місячного сяйва.

– Чи гарна я? – знову запитала вона.

– Я ще ніколи не бачив такої жінки, як ти, – спромігся я на відповідь.

– Подай мені дзеркало, – звеліла вона.

Я зняв зі стіни важке дзеркало і поставив перед нею, так що вона могла побачити в ньому усю свою звабну постать. Красуня із захопленням оглядала себе, усміхаючись, а потім почала пальцями, наче гребенем із слонової кости розчісувати і чепурити своє черлено-золоте волосся. Нарешті вона наситилася спогляданням власної краси і наказала мені віднести дзеркало на місце. Коли я знову побожно припав до її ніг, заглядаючи їй в обличчя, вона промуркотіла:

– Я бачу своє відображення у твоїх очах, – і її вуста лагідно торкнулися моїх повік. – Ходи до мене, – звеліла. – Відновімо солодку гру кохання.

– Я боюся тебе і твоїх пурпурових уст, – відказав я з ваганням у голосі.

Вона засміялася. То був звабний, повний розкоші сміх.

– О! Від мене не втечеш! – вигукнула вона. І ось уже шалено обплутала мене сітями свого волосся, а тоді скрутила одне пасмо петлею, накинула мені на шию і поволі стиснула.

– Ану ж я тебе зараз задушу і зацілую до смерти, як русалка?

– То була б солодка смерть.

– Гадаєш? Але я подарую тобі життя, собі на радість, а тобі на муку.

Вона нахилялася до мене, усе ближче й ближче, і подих її обпікав мене пекельним вогнем. Я голубив устами її ніжні блакитні судинки, якими були помережана геть уся її алебастрова шкіра, а тоді сховав своє розпалене обличчя на її грудях, м'яких, наче пухкий оксамит і ніжних, наче лапатий сніг. Я дозволив її лагідному подихові підняти себе, немов на хвилі, а вона бавилася зі мною, як з лялькою. Вона прикривала мені очі долонею, лоскотала вуха, пестячи при цьому пальцями мої вуста, вкладаючи їх мені до рота, немов хотіла, щоб я їх скуштував; вони були солодкими, наче шербет. А вже наступної миті завивала собі на руку мої кучері, потім обома руками мотлошила моє волосся, ніжно, та водночас з якоюсь люттю, і з непогамовністю вакханки притягала до себе, до своїх спраглих уст, пересохлих, мов з гарячки.

Хвилька, що м'яко плюскотіла довкола мене, перетворилася на могутню хвилю, яка загрожувала поглинути мене, з якою я боровся, наче уцілілий після корабельної катастрофи плавець, а коли та жінка-чарівниця несподівано поцілувала мене у вухо, мені враз заспівало, задзвеніло, зашуміло у голові, як це буває з потопельниками. Обплутаний її вогненними косами, я наче плив у океані киплячої лави, котра врешті й поглинула мене, закрутивши у вирі нелюдської насолоди. З її відьомськими цілунками мені враз відкрилася уся містика пристрасті, жаги і сторопіння, насолоди й муки, зітхань, сміху й плачу, аж доки знову вир любові не кинув мене обличчям додолу.

– Ти вмер? – спитала вона за якусь хвилю.

Коли ж я не ворухнувся, легенько штурхнула мене своєю маленькою босою ніжкою в обличчя, а тоді простягнулася, переможно сміючись, на моїй спині, як приборкувачка левів простягається на спині свого вихованця, котрого вона навчила бути покірним та слухняним.

Я не ворушився, не ворохнувся навіть тоді, як вона піднялася і пройшлася кімнатою. Коли ж урешті розплющив очі, побачив місяць, котрий тихо увійшов до кімнати, цілував її ноги, а потім, поволі підвівшись, обвив її своїми білими руками, вона ж кокетливо підставила йому вуста для поцілунку.

Лють і ревність охопили мене.

– Що робить тут цей блідий розпусник! – вигукнув я. – Ти моя!

– О ні, це ти мій! – засміялася вона і впала на подушки, її волосся зметнулося, немов полум'я, і я, знову охоплений безумством кохання, припав устами до її колін, до гойдливих грудей, і врешті схилив свою голову на її плече.

– Що це? – спитав я за мить. – Я не чую стукоту твого серця.

– У мене немає серця, – відказала вона холодно й сердито і здригнулася усім тілом, наче від пориву вітру. – Зате у тебе, – продовжувала насмішкувато, – воно шалено б'ється в грудях і ти… як шаленець, любиш мене!

– Як шаленець, – повторив я механічно.

Ми довго спочивали, притулившись плечем до плеча, прислухаючись до вітру, до шерхоту білих сніжинок, до шкряботіння миші під підлогою, до шарудіння шашелю у дереві.

Повного місяця уже давно не було видно, тільки зорі зблискували інколи крізь білу поволоку сніжинок. Саме почав розвіюватися морок ночі під першими кроками світання, коли я вдруге, наче мертвий, впав на підлогу. Красуня поволі підвела мене і зробила собі з мене ослінчик, її втомлений хрипкий голос звучав у покої тихим бренькотом арфи.

– Ти дав мені життя своїм життям, душу від своєї душі, кров від своєї крови, збудив солодкий подих у моїх грудях, а тепер втоли мою ніжність.

– Ти ж уб'єш мене, – зітхнув я. Вона похитала головою.

– Смерть холодна, – відказала. – А життя – то тепло. Кохання вбиває, але й пробуджує до нового життя.

Вона заплела волосся в косу і, дражнячи, почала хльоскати мене нею. її ніжка, якою вона спершу опиралася на мою долоню, покоїлася тепер на моїй потилиці. Я лежав долілиць на підлозі, а вона ніжно водила ногою по моїй спині. Мене від тих доторків пронизувало, наче струмом. І знову її охопила непогамовна буйність, вона перевернула мене горілиць, притиснула коліном груди і зв'язала золотистою косою руки.

– Тепер ти належиш мені, і ніхто не порятує тебе від мого кохання, – прошепотіла вона, уривчасто дихаючи, у її очах палав дикий вогонь, уста впилися в мої розпеченими обценьками, поцілунок за поцілунком до повної знемоги, аж поки перший золотий промінь ранку не впав до наших ніг.

– Тепер я хочу відпочити, – сказала вона. – Іди і не з'являйся тут до вечора.

Я вийшов з покоїв. Свого коня знайшов на подвір'ї, ворота стояли розчинені навстіж, старого ніде не було видно. Я скочив у сідло і рвонув геть. Та знову повернувся, коли запала ніч. І так щоночі.

Ох, ця жінка, мов зачарований сад. Хто потрапить у нього, знайде там свою згубу!

За кілька днів після цієї дивовижної розповіді Манвед зник. Ніхто не міг з певністю сказати, що з ним трапилося.

Пан Бардоський був переконаний, що диявол забрав його з собою до пекла, а Анеля призналася мені, що мармурова жінка з'являлася їй уві сні, але була зодягнена в кринолін й з пишним шиньйоном на голові. Облесливо усміхаючись, вона сказала їй чистою французькою мовою: «Він мертвий. Я висмоктала з нього усю душу, і тепер знову можу якийсь час розважатися на цій прекрасній землі».

Його слуга запевняв, що пан кашляв кров'ю і на пораду окружного лікаря подався до «Неталії».

Анеля виплакала усі очі й знайшла собі іншого нареченого. Одного дня, коли вона, немов Ніоба, страждала сама у своїй маленькій спальні з квітастими фіранками, несподівано увійшов пан Маврицій Конопка, і цього разу, як не дивно, вона анітрохи не злякалася. Панич пробурмотів щось таке, що мало б виглядати як сватання і мало чим відрізнялося від ліричного вірша, а за чотири тижні вони уже стояли перед вівтарем.

Весілля вдалося на славу, я сам на ньому танцював.

За багато років у Парижі я несподівано побачив в Опері свого друга Манведа. Давали виставу «Роберт-диявол». Я покинув театр саме тоді, коли Бертрам та Аліса ще боролися за свої душі. Тим часом якийсь лакей у блакитній уніформі підкликав до під'їзду театру карету, запряжену двома гарячими огирями, що копитами викрешували іскри. Я зупинився і побачив, як повз мене пройшла статечна пара.

Це був Манвед, він вів під руку даму.

Мій колишній друг був зодягнений в усе чорне, блідий, мов мрець, з глибокими тінями попід очима, які зловісно палахкотіли, волосся закривало чоло. Дама мала маєстатичну поставу, я розгледів тільки її благородний прекрасний профіль, а ще побачив, що вона дуже бліда, навколо її наче виточеної з мармуру шийки вилися черлено-золоті кучері. Вона горнулася в дорогу шаль, та все одно, здавалося, мерзла.

Манведів погляд ковзнув по мені, наче по придорожньому стовпові або ж по глухій стіні. Він не впізнав мене.

Тут надійшов один знайомий паризький художник, котрий знав усе прекрасне жіноцтво.

– Хто вона? – запитав я тихо.

– Якась польська княгиня Тартаковська, – відповів той.

За кордоном усіх наших дам величають княгинями, особливо якщо вони багаті та красиві. Тож я тепер уже й не знаю, чи й справді Манвед тоді схибнувся розумом, чи він просто обвів усіх навколо пальця, а може, й було в тій історії зерно правди!

Євген Згарський

(1834–1892)

Народився в с Вертіж коло Жидачева на Львівщині, навчався у Львівському та Віденському університетах. Працював учителем.

Автор романтичної повісти «Анна Смохівська» (1855), поезій, оповідань та етнографічних праць. У поемах «Маруся Богус-лавка» і «Святий вечір» «дав себе знати як визначний епічний поет» (І. Франко).

Отець Юрій

I

Нігде не поросло стільки бзини,[38] яку Негівцях. Сказано, що не так по дуплавих вербах, як у бзині любить розкошувати – нехай не приказується – несамовитий. Звідкіля розплодилося стільки несамовитих у наших Негівцях, послухайте добрі люде.

Було, що жив у Негівцях панотець Юрій. Посвячений у Холмі, належав він до старосвітських попів, що то їх холмщаками та луцаками[39] звали… По сусідніх селах всюдейка полували семінарщики – не такої просвіти, не таких звичаїв та й не такої бесіди. Наче той патриярха самотів поміж ними наш сивоголовий отець Юрій. До вісімдесять років переплило понад його поважною, високою головою; ні горбився, ні ходив о палиці, а був у собі зажилий, свіжий, сказати – молодий вік прозирав крізь старі сиві очі. Із його довгого білого лиця з довгим носом супокій душі заявлявся, а дві густі зрослі брови знаменували в нім чоловіка старої, кріпкої волі. Було, як стане в святих ризах на службу Божу та й обернеться до народу, то не одному святий привидівся. Тільки голос, мовляли старі люде, не той, що був давніше, бо ж немало святих, великодніх постів перепостив. Старий, було, ні краплею молока не закропиться, а все-таки постив на твердо, з олією. А що не стратив на старість голосу, то не було в сусідстві ні одного празника, на которім не правив би найбільшої служби. Сусіди-семінарщики любили та й поважали старого задля його доброго серця.

Діялося те у перші дні місяця липня. Озимина по царинах туй-туй пристигала, полискувалася од скварного проміння припікаючого сонця. А вже ж нічия пшениця не підібралася так гарно в колос, не поросла так густо, як на попівськім ґрунті. Проходив хто попри попівську пшеницю, так аж ласо учинилося[40] – так би жменею і пересадив на своє поле.

Високо звелося сонце на полуднє, така спека вже од двох неділь, що земля, неначе той хорий у горячці.

– Не дай Боже граду та й пошести на отсю пшеницю! – яка вам благодать на сій ниві! – заговорив якийсь бойко до свого товариша, що пособкував[41] на волів побіч воза.

– Ади! ади! любоньку, така вам розкішна, як ті луги на наших поверхов'ях, – придав товариш.

Позацокувалися бойки над пшеницею, бо з роду не видали в своїй верховині такого збіжжя.

На возі лежала зв'язана якась уже не молода, білою веретою покрита невіста. То ревіла, то стогнала, як би хто пік залізом або колов ріжнами. Лячно позирались бойки позад себе, а вже таки під самим селом опинилися, як поминули попову пшеницю. Попові лани припирали так аж ід самій гребли. В'їхали до села за ворота, поспитали куди до попа дорога та й станули із возом таки під самою церквою.

Роєм обступила їх дітвора з бабами. Лякаючись, ззиралися по собі, бо знали, що за діло на возі. Не було такого тижня, щоби не приїхав хто із дали-далека до Неговець, до старого попа, освятити воду.

Отець Юрій прославився було на ціле Підгір'є своїм свяченнєм води; то ж й ті бойки не перші та й не послідні гості. Було, що ввійшло де у кого і в прислів'я: «не дурій, бо завезу до Неговець».

Коли се під церквою учинилося таке сонмище,[42] отець Юрій сидів в алькирику та й читав із свого прастарого требника молитви від граду.

Не було такого требника у жодного з семинарщиків, як у панотця Юрія. Що зброя у вояка, то йому требник. Із того требника святив він воду на твердо й на м'яко, ніхто сего требника не доткнувся своїми скверними руками. Отець Юрій завсіди замикав його у тайнім сховку, наче який скарб. А коли питав хтось із семинарщиків про той требник при добрім меду або вині, то отець відказував: «О, той требник старший од мене; немає з тих ні одного на світі, що хрестили та й святили на нім воду!..» Кождої днини, рано, в полуднє й увечір отець Юрій читав молитви із свого требника. Читаючи, завсіди вдягав реверенду Отож і цього разу сидів він у реверенді, а що таки дуже припікало, читав молитви од граду.

Скрипнули двері, увійшла ґаздиня старого, стара Бараниха. Трийцять літ минуло, відколи повдовів, а лишився тільки з одним сином, що вже таки не молодий був.

– Єгомосте, – озвалася ґаздиня, – якісь бойки правлять освятити воду.

Старий мовчав, стара стояла.

– Амінь! амінь! амінь! – за хвилю змовив панотець, тричі вдарившись у груди, зачинив требник та й спитав: – Чи самі, чи кого привезли?

– Он ціле сонмище під церквою. Якусь зв'язану бабу притаскали на возі.

– Нехай котрий зайде і оповість.

Стара подріботіла, а за хвилю станув, гойдаючись, пелехатий бойко в невеличкій світлиці та й роззирався по стінах. Отець Юрій крихту насупився; бо освяченнє води завсіди вважав за велике діло…

– Слава Йсусу! – сказав сміливо бойко.

– Слава на віки! – одрік панотець та й став поважно в алькирі на порозі.

Узрівши панотця, бойко мало що не перехрестився – така, бачите, почесть його переймила. Не було людини на всенькій верховині, щоби не звісний був кому по славі своїй старенький піп із Неговець.

– А що се скажеш, чоловіче?

– Голубе, панотченьку! Се ми лиху привезли пригоду, – торочить бойко, припавши ід колінам старого.

– Що за лиху пригоду?

– Ну, так дайте ласку, панотченьку голубе, привезли бабу. Зволіть освятити воду.

– А в баби що за пригода?

– Відає Господь, чи не ступила на яке погане місце, або закляв хто; реве да стогне на всі застави; нехай не приказується. Лихий нею вередує.

– Не мав кого чіпатись, та баби?

– А ви ж гадали, панотченьку, да так і прискіпався.

– Не молилась баба, не ходила до церкви, то ж лихий усалашився: кара Божа! кара Божа!

– Відає Господь, панотченьку, яка вона согрішна, такий то її падонько…

– А баба ж молода? Стара? Да чия?

– А вже ж немолода, панотченьку, а крайно баба, коли моя мати.

– Дивуйся молодому; се нашиб лихий твою маму. Ти може ізневажив, дав догану, дошкулив мамі? Що – га?!

– Розступиси, земле свята, да так щасливо діжду вечера, як я коли поклав на ню свій палець. От падонько та й годі.

– А як освятити воду, на м'яко чи на твердо?

– Да так, панотченьку, просимо ласки: на тверде лихо й тверду воду.

По сему бойко поліз у кишеню та й два золоті кладе на столику. Знав він, чого вартує тверда, а чого м'яка. Остання вартувала тільки золотого. Але задля певного скутку мало хто правив м'якої… З вуст у вуста котилося: правте за два золотих на твердо.

– Нехай хто скочить по дяка, а ви підождіть під церквою, – звелів моторошно наш старий та подався за требником.

Старий, було, готується до кождого свячення води молитвами насамоті. Иноді не освятив нікому воду, поки себе не забезпечив твердим постом. Стояв перед образом святого Николая чудотворця, що висів над його постелею, да молився довго й ревно… Лице й чоло потом оросилися.

В хатині було парно, як у печи, коли на хліб розпалюють. Як наш панотець, так і хатина його, старосвітська, невеличка, тільки з одною малою світлицею та з алькириком. Не було в ній підлоги, ні білої стелі, а білі стіни, низькі повали,[43] тверде, гладжене оземлє, як по всіх опрятних хатах сільських. В світлиці не багато було спрятків,[44] як у старого вдівця: дубовий стіл і писані стільці, що з них барва позлазила, шафа та й кілька старезних образів по стінах. В алькирику стояло дві постелі, невеличкий столичок із тайними сховками й зелена скриня, великими зачинена колодками. Коли старий ревно зачитався у требнику, мухи цілими роями дошкуляли. На обійстю поблиз похилої хатини, критої соломою, була обора, стайні кінські. То ж крізь малі, напіводчинені вікна, наче до пасіки бджоли, гуртом бзиніли мухи. «Гайда!» иноді старий махне червоною хустиною, а як зачитається, лізли, як до вулія.

Заки одпитали дяка, минула спора година. Бігали за ним таки аж до ліса, де копичив сіно; прийшов засапаний, знать, квапився, скоро учув, що буде піп святити воду. Все йому капне якийсь шелюг… Як прийшов по ключ Безручкий (так прозвали по сему, що не мав лівої руки), старий, омолитвившись, визирав уже крізь вікно.

– Велика там, дяче, спека? – поспитав старий на поздоровний.

– Єгомость! така вам спрага, що аж дерева в'януть, а сіно треся таки на табаку.

– А баба жива на возі?

– Бачу – жива, коли реве да спомітується, мало посторонки не пірве й воза не переверне.

– Йди, зладь у церкві!

Одійшов перконосий дяк Безручкий, а старому Юрію якось так не весело…

– В саме полуднє, на таку спеку, проганяти, – Дух Святий зо мною, – біса із баби старої… Повідаю – то не чиста справа… Мовляв небіжчик Почаївський архімандрит: «не святи, сину, ніколи з полудня воду, хоч як би хто правив, кажу, не святи, бо себе обезвічиш». Свята його пам'ять да святе його слово, но тепер ще не сполудня, а крайно дванайцята доходить, – торочив Юрій сам ід собі, позираючи на свій старий годинник, що притакував йому зі стіни, запорошеним голосом.

Годинника того купив, коли посвятили його на попа у Холмі. Хоч дерев'яний, а ще не був у жодного майстра… Юрій наставив його, звірившись за сонцем, та й пустив: «нехай йде, як хоче»… Звичайно, як всі старі, иноді показував він химерно.

– Господи, будь мені грішному милосердним… – промовив наш Юрій в порозі та й пішов до церкви, хоч і був на душі таки чогось маркотний…

Ціла громада цікавих людей, що обступила віз бойків доокола та й мовчки все ззиралася, скоро зазріла панотця у порога церкви, враз розприслася, неначе би хто позмітав із місця. Утікали, аж курилося. Одколи святив отець Юрій воду, не було християнина, щоби поважився придивлятися сему ділу. Бо як вилізе чорт із одного, то може влізти і в другого, а нащо кому чорта в гості?! От і причина, чому так скоро умегали…[45]

Бойки випрягли воли, підвели в противну сторону від воза й прип'яли до плота, щоби, як стане піп святити воду, вони стояли йому у плечах. У ніщо бо лихий так перейти не любить, як із чоловіка в скотину… А вже як прожене піп чорта, так не поза себе, а перед себе, мудрували бойки, та самі стояли по тім боці й добре вимудрували.

Підождали крихту, й се явився отець Юрій у фелоні із кропилом та й требником у руках, Безручкий держав хрест і воду.

– Одокрийте бабу!

Бойки так і зняли верету.

– Як бабі на ім'я?

– Варвара!

Заговоривши те ід бойкам, отець Юрій за добрих п'ять стіп опинився перед воза, а бойки поставали, знявши крисані, йому у плечах.

Як узрів Безручкий бабу, аж в зад подався і святий хрест здвиг таки перед себе… Нема що й казати; бо ж то страх був подивитися! Простоволоса, чорна, як земля, очи в стовп вибалушені, перекривлені губи та й зуби вискалені. Тряслася заєдно, як на морозі, а хвилями спомітувало нею. Тільки, що не ревіла да не стогнала, коли отець Юрій станув перед возом.

– Ади, як чорт завітрив попа, – спошептали бойки, – ні зойкне.

Безручкий поставив у судничку воду на стільци, а старий почав довгою тихою молитвою святити. Освятивши воду, яв сатану виклинати молитвою, що ю тричі одчитав із требника, поступившись крихту ід возові. Коли став у вторий раз одчитувати молитов, не спомітувало уже бабою… За третим разом так перестала й дрожати.

– Зачаївся чорт да не дриґне, – шептали бойки.

Сміливим бойкам якось так бачите й не лячно попові за плечима…

Аж се приспіла хвиля, якої зроду не бачили та на яку до смерти тямили…

Одчитавши тричі молитов, отець Юрій подав требник Безручкому, а, взявши святий хрест в ліву, а кропило в праву руку, омочив його свяченою водою та й голосно так примовив:

– Аки Христос, Син Божий, ізгна біса із чоловіка в стадо свинноє, аз силою всемогучої Всесвятійшої Трійці, ізганяю тя, во ім'я Отця і Сина і Духа Святого, амінь.

Проказавши теє, окропив тричі бабу свяченою водою.

Як не стрясе бабою, аж посторонки потріскали та й віз поламався… Тільки що ревкнула, побіліла, затворила очи й лежить без пам'яті. В сій хвилі поганий вітер, як не завіє од воза, да не стане курбелити й копотіти вгору порохом, що аж бойки з великої пуги попричикали[46]… Вихор курив, а Юрій кропив на всі сторони… Тарах! – зачули, як вмиг переламало вербу над потоком та й посунулося по садах, що аж листе посипалося… Мете, гне, курить страшно так, що й сам отець Юрій побілів, неначе хуста. Хоч яка заміть[47] та судна година, стояв на місці та й доконував діла.

Приступив таки до воза.

– Да буде Господь Бог по Трійці Всесвятій єдиносущій із тобою во віки віків! Варваро, схаменися! – рішуче зголосив Юрій над бабою, а баба так і розтворила очи.

Прискочили бойки, підрятували бабу. Отець Юрій подав напитися свяченої води, звели бабу з воза, поцілувала вона хрест святий та й панотця в руки й коліна. Ледве стямилися бойки на все те, що виділи; ні слова не промовили, та так дякуючи, аж ід земли припадали. Отець Юрій, за ним дяк і баба з бойками рушили всі до церкви.

А на дворі все дужче та дужче змагається лиха пошесть. Гет-гет – навкруги закопотіло дібровами та лісами. Хто на дворі, хто в лісі, хто в поли, щодуху пилує доскочити хати… Бабам хустки, чоловікам крисані позривало із голови; стежкою не стежкою, а таки навпрямці, збіжжями та городами села допадають. І худоба затривожена реве, біжить гуртом, одно перед друге із пасовиська; розхристані пастухи позасапувались, а поскакують за худобою. Страшний гамор цілим селом розлягався; реве худоба, ржуть коні, квичать безроги, а гуси розґеґавшися на потоці, злопотіли крилами по воді та й сюди-туди порозліталися, наче дикі, кожда на своє обійстє. Вихор виє та скулить так страшно, як би хто в селі обвісився. Ту, там покликують:

– Хапайте шматтє із плота! Затягніть віз до шопи!..

Дітвора і баби, що поралися вдома, як у Бога за дверима, зазирали крізь вікна на те лихо, що на дворі так розбушувалося. Аж ось із-поза лісів великими валами несуться тучні хмари. Наразі сиво-жовті, по них, наче смола, чорні хмари; посоловіло надворі та й потемніло. Лиснуло раз, удруге, утрете й затихло… ні горобець не чичиркне, все, що живе, поховалося…

Отець Юрій, що не більше мав ходу, як десять сажнів ід хаті, вже стояв у вікні із требником, а бойки, таки насухо ухопилися до корчми.

Розгуркотілося. То лускає, то лискає. Хрестом святим знаменуються по хатах люди. А тут як не процідиться, наче із коновок, – аж по всіх ровах зашуміли потоки. Повихапувались баби із сіний і ну ж давай метати ожоги, лопати та віники на охрест перед хатою. Варувалися, бачите, од граду, бо таки побренькував уже по вікнах.

Декому аж мороз пішов по тілі на отсю гадку, як не дай Боже град поб'є таке красне збіжжє. Нікому так важко не вчинилося на серці, як старому панотцю Юрію; наче би видів, який там град посипався на його красну пшеницю. Чи не урекли бойки, як їхали з бабою, своїми поганими очима? А вже ж бойки, не бойки, а одплатився чорт старому за прогон із баби.

II

– Не знаю, справді не знаю до чого росте світ теперішній. За старих часів женилися люди, жили по закону, а теперечка ледащіють тільки на готовому хлібі, – правив отець Юрій синові своєму Мартинові.

– Тату, чи раз гадав я оженитися, та якось досі не склалося.

– Не склалося, так не склалося, а вже ж ніяка тебе сама не засватає, а побери ти сватів да обручися.

– Наколи б хотіла котра піти за мене, бо ж то я на тридцятім році кавалер. Либонь чи не п'ятдесятка доходить.

– Судженої, кажуть, конем не об'їдеш, коби тільки охота. Держить Господь Бог і для тебе жінку.

– Ну, коли уже так повиділося вам, татуню, везіть да сватайте, нехай вам буде така невістка, яку самі собі уподобаєте.

По тих словах закликав панотець стару ґаздиню свою, Феську.

– Фесько, – говорить Юрій, – нині повезу панича сватати, пильнуй, щоби прийшов Безручкий да скоро заложив коні.

Феська напудилася й побіліла. Не сказала ні словечка на те, пішла до пекарні та нишком щось такого поворкувала під носом.

Нім прийшов Безручкий та запріг коні, Юрій із сином почали в найгарнішу одіж убиратися. Порозтвирали які не були скрині; бушують, аж піт дзюрчить із чола та аж позасапувалися. Старий радіє, неначе дитина. Самотів досі, тяжко було діждатися невістки. А хотів би ще й діждатися внуків, заки Господь Бог покличе в тамтой світ.

А тим часом Мартин був уже парубком підтоптаним – личенька, як той місячик на повні, а живіт завбільшки такий, що ледве добрий хлоп обняв би. Невеличкого був зросту, товстий, на коротких ногах, сказано – бочка. Лисий та шпакуватий,[48] а на плечах уже п'ятдесятка.

Отець Юрій надяг свої нові штани, довгу темно-синю капоту і пасові чоботи, шию зав'язав чорною шовковою хусткою. Мартин вбрався у чорного сурдута, чорні штани та в шовкову чорну камізельку, пригладив свою лисину і підкрутив вуса. Посідали оба на стару роз'їжджену бричку і рушили двома сивими кіньми. Стара бричка, не молоді й коні: старим на старість, що старе, те й миле. Злегонька, як на старих подобає, торопали сиві коники гладкою сухою греблею.

Панотець розмірковував про своє та мало що не куняв, а Мартин, склавши руки на животі, пробував уявити собі, яку ж наречену знайшов йому тато. Сонечко припікало і розмлоювало не на жарт. Зненацька оба враз із дяком відчули, що припікає не тільки зверху, а й зі споду. Ледве вспіли вони з брички зіскочити на землю, як за одну хвилю ціла бричка станула в поломіни. Не уже ж котрий то з них обох необачно пустив іскру з цигара в солому на бричку? Солома була суха, як перець; а вітер подував доволі. Ледве живі повискакували та й подушили вогонь на собі, що ймився їхніх гарних свиток. Серед поля опинилися так, що ні краплі води, ні живої людини. Хоч не малий був страх, не затратив Юрій своєї сивої голови – старий, а сухий, швидше доскочив землі, як товстий Мартин.

Добре, що повідтинали коні. Горить стара бричка, тільки залізо одлітає. Не було коли й пожалувати старенької, що діждалася такої несподіваної кінчини в дорозі на сватаннє…

– Агі на тебе, Мартине! Лихо нараяло тебе курити отсі бісові цигара, – розгукався Юрій. – Та я зроду не курив тих клятих скрутлів, за моїх часів не бувало такого.

Мартин вхопив кілька разів повітря повним ротом і залопотів:

– Де ж ви бачили, аби я курив? Не курив я.

– Як то не курив? А чого ж воно зайнялося?

– А Бог його Святий знає. А не курив. Прошу подивитися – нема в мене ані одного цигара.

Юрій заклопотано засопів у вуса, а дяк скоса глянув на нього й похитав головою:

– О-ой, ще не раз нам той чорт, якого ви вигнали, капості наробить.

– А видите, тату, – додав свого Мартин, – через вас урвалося нам сватаннє.

Так вони й лишили Безручкого на місці, щоби не закрав хто залізо, а самі посідали на коней і поїхали домів верхи, неначе які високородні лицарі. Приїхали наші погорільці під вечір, зчудувалися всі слуги, тільки стара Феська зраділа так, як би то до неї заїхали свати…

– От і вези ту старого кавалера свататися! Висватати не висватаєш, а тільки попалишся, – заговорив старий Юрій, ступаючи на поріг до хати.

III

Настала осінь. На другої Пречистої був у Негівцях празник. Душа цілого празнику в пекарні була стара Феська Бараниха, панотцева ґаздиня. Уже десять літ служила вірно Юрію. Не молода по віку, а баба недалеко шістдесяти, але очі світили у неї ще досить живим світлом і швендалася вона, як на веретені.

До панотця з'їхалося чимало гостей. А серед них і шляхетна панночка Вероніка. Тут таки й шепнули Юрію, що варто аби син його до панночки позалицявся, бо хоч вона й немолода, а тепла.

Панночка мала яких трийцять шість років.

В алькирику наклав Юрій синові, що мож у голову.

Горнеться сердешний Мартин до любої Вероніки, хоч на перше око не припала йому до вподоби. Біда тільки, що не звинний. Лишень що хотів заговорити яке солодке слово, на нещастя, закрутило щось у носі, як не чхне, аж вікна задзвеніли.

Вероніка аж стряслася ціла. Юрій аж почервонів і, приступивши нишком ід синові, шепнув:

– Мартине! Не чхай так, Бога ради, бо вичхаєш панну Вероніку геть із хати.

– Агі, – відшепнув Мартин, – як не чхнути, коли закрутило?

Ніхто настільки, як старі панни, не мають дратівливі нерви. Відколи жила Вероніка, то не чула подібного чхання.

А як позасідали кругом столу гості, один зі сватів, що привіз панну Вероніку, шепнув Мартинові:

– Паничу, сядьте крихту коло панночки.

Мартин і справді послухав доброї ради. Але сів на лаву так незручно, що тільки затріскотіло – лава перекинулась, наляканий Мартин вхопився за свою сусідку та й попадали обоє. Потягнули за собою й два тарельці з голубцями і якраз на ясну шовкову сукню панни Вероніки. Панна тільки скрикнула пронизливим голосом, неначе летіла в пропасть і зомліла від страху, побіліла, ні зворухнеться.

Старий Юрій лиш головою похитував:

– Нехай би хто подивився на таке! Не пора тобі, Мартине, засідати побіч панночки.

І хто би засумнівався, що без чортяки й тут не обійшлося?

IV

Нема гіршої біди для попа, як зайти собі в напасть із яким-небудь дідичем. Був на тоді паном у Негівці граф Конарський, молодий та норовистий. З отцем і дідом теперішнього власника довколишніх сіл Юрій жив у згоді, бо вони були чесні пани, не дали нікому ні злого слова. Але молодий граф мав на панотця зуба, бо той ніколи перед ним голови не схиляв. Та до того ще й один із двораків доніс графові, що Юрій не поважає його за те, що циндрить батьківське добро і гуляє, та що здалося б і молодому графові чорта вигнати.

– Нажену ж я старому чорта, що не побачить Петрової днини, – розгнівався граф. – Сей час розібрати пасіку!..

Небавком і сам пан граф допав осідланого коня і на чолі бутних двораків гайда руйнувати попову пасіку.

Було то з кінцем місяця квітня. По садах, по гаях, по лісах, порозцвіталися дерева, та стільки запаху й красоти в Божому світі, що тільки веселись та любуйся, чоловіче. Прибрав Господь святу землицю так гарно, що тільки величайте та й кохайте її, люди.

Наш Юрій кохався дуже в бджолах і не раз пересиджував цілий день у пасіці. Як почув він, що граф заповзявся зруйнувати його пасіку, то сів на коня і пігнав свою пасіку рятувати, а за ним його челядь. Та поки приспіли на місце, то із пасіки лишилися тільки самі стовпи, а коло них увивалися двораки із сокирами. Аж волосся рвав старий Юрій од гніву, побачивши оттаке діло.

– Про що занапастив мене, пане графе?

– Не тобі йму оправдатися, старий попе. Тікай скоро, коли не хочеш розсипатися.

– Бог судити тебе буде за мою кривду.

На таку перепалку панотцева юрба кинулася на двораків, а двораки на них.

– Ти наважився мене, графа, ганьбити? – скрикнув молодий дідич й напер конем на старого.

Відскочив назад кінь Юрія, не встиг старовина вдержатися на коні, а впав коміть головою на землю.

Перепудився пан граф на таке, зіскочив із коня та давай рятувати старого, уже каючись свого учинку. Декотрі, що вже на добре посмикалися за чуби, поопускали руки. Затих той галас, такий страх позатикав усім губи, неначе Бог заявив чудо. Розкаяний пан граф припав на коліна ід панотцеві, що упав на якийсь пень, потовк собі цілий лівий бік од серця й лежав крайно без духа. Сподвигнув граф старенького, злаявся на слуги та післав до двора по коні та по бричку.

Й хто б не розкаявся таким випадком! Сам вік спонукує праведну людину шанувати старість. А се ж мало що на смерть не забився старий, на вісімдесятім року панотець, священна особа. Гріх, кажуть, покласти руку на священика: заворушилось сумлінне в пана графа.

V

Не багато потреба до смерти кожному чоловікові, а найменше старому. Тиждень уже, як не здвигається Юрій з постелі. Упавши з коня, потовкся справді тяжко, но ще більше переточила корінь життя його згризота. Скільки перевікував, а такої ганьби та кривди не дізнав ніколи. Така неправедна вражда пана графа роздерла старе, тепле його серце глибоко, бо й він був шляхоцького роду. Не стільки про здоровля, як про честь дбають старі люди. Хоч як наглядав пан граф коло старого, щоби подобрити лихо, зазивав лікарів навіть зо Львова; не подобріло, бо серце не скоро та не легко дасть загоїтися. Приспіла нашому панотцеві послідня, крайна година.

Поховали Юрія славно, величаво. Не лиш негівщани проводжали тіло пам'ятного душпастира свого в святу землю, а назбиралося тьма народа зо всіх сіл сусідніх. Зверх п'ятдесята літ попував він і був знайомий кожному од маленької дитини до найстаршого чоловіка. Не було такої людини, що не зазнала би ласки Божої, підклавши голову під Євангелиє, коли Юрій читав службу. Хто найбільше заводив й жалував, то неговецькі; не було поміж ними ні одного, котрого не охрестив би, або не звінчав; старі дітьми його затямили, а молодим повиділося, будьто би старому їх панотцеві не вмирати ніколи.

Тиждень минав од похорону. Саме в той день, коли вмер Юрій, стояли вночі вартівники на сторожі коло церкви. Ніч була місячна, ясна, така погідна, що жаль очей прижмурити. Десь так коло опівночи заблисло світло зо всіх вікон од церкви. Вартівники, що загадалися були про старого небіжчика-попа, подубіли таки зі страху під церквою. Скоро день рознеслися чутки по всім селі: опівночи правив небіжчик-піп в церкві службу Божу а мерців найшла повна церков. На чім світ клялися вартівники про те, що виділи та й чули.

Деяким показувався Юрій під лісом, на місці, де стояла його пасіка, в саме полуднє. Довго ходили про него поговорки в народі, ще й нині нагадують, а чи кому являється, не знаю. Говорили також про графа Конарського, як од сеї хвилі крайно збожеволів, розпутав усе майно та й молодим ще помер марно у Варшаві.

Не чувати натепер, аби хто їхав до Неговець святити воду; тільки бзини там що мож багато: росте вона, як росла давніше…

Іван Гавришкевич

(1827–1907)

Народився в Новім Селі біля Перемишля. Закінчивши черемиську духовну семінарію, у 1852 р. став парохом у селі Камінка Лісова біля Рави Руської, де служив до кінця життя. Захопився ботанікою і українською термінологією.

Писав п'єси («Староста ровесник або Клопоти на сватанію», 1869 р.), оповідання і казки, перекладав німецьку прозу.

Страхи

Нема то, як осіннії м'ясниці. Тоді-то душі небіжчиків митарства терплячих, у достатку пробувають, коли ми їх пирогами, книшами та паляницями поминаємо. Пробують десь за нашими молитвами, як молоді пташечки на яр,[49] першого свого лету по світлиці небесній.

Буде тому літ кільканадесять, справляв поминки старший брат церкви Гаврило Пасічинський. Господар, кметь на весь Цапів, як горішній, так і долішній, наспрошував свояків, та кумів, та сватів, та урядників сільських повнісіньку хату. Там-то сидів поважний війт на оба села Микита Палочник, що не полишав ані на мить поливати своє горло густими ликами з куфлика, медом наповненого; а в короткім межичассі, наскільки йому отямлення дозволяло, тримався він хоч би поважним своїм органом нюху в атмосфері запахущого напитку, щоби по можливости і наркотичні пари його з вітром не пустити.

Коло війта скулився другий від церкви брательник Пантелеймон Цапович та бігав воколо очима, щоб кому що похлібного кинути. Попри нім вертівся пономар Тимко Чепіга, відомий на селі як Тимко Подригайло. Ім'я тоє завинив незрівнянній своїй зручности при дзвонінні, которе, крім рук обох, іще содійства обох його ніг і зубів домагалося, і принуджувало його всіма своїми членами мало не так вибрикувати, як то жаби роблять. Поминувши тоє, почитав'єм[50] в Тимкові дуже веселого, а мені до краю відданого колегу, з котрим було мені не раз немало потіхи.

За ним сиділи оба присяжні і з десять сватів; за тими же розправляли і гостилися наші чеснії супруги, межи котрими перше місце займала моя люба Хавроня.

Я обрав собі одно з нижчих місць, із котрого виділося мені найвигідніше, і міг без знаку верховодженя покотом бесіди поводити.

Крім тих гостей, самої, як то кажуть, сметани села,[51] глодали губою і очима, але мовчки, при другім столі прості гості, крізь напівотворені двері заглядали сільські діти й діди, а в курні воркотіло й гуділо від гамору бесідуючої посліднійшої із села голоти.

Наш чесний господар крутився з вибраною на той день господинею комори по хаті, доносячи нам гостинці.

Уже й стало смеркати, а їх преподобіє попрощалися уже були й пішли до себе; ожеш, мені прийшла пора за поводи бесіди щасливо хватати. Но оден гість, о котрім ще не споминав'єм, причиняв мені клопіт. Не раз бо уже при подібних випадках не хотів він мої слова беззаперечно приймати і перетрясав мої блискучі бесіди, котрими був би зі всією певністю у слухачів моїх якнайбільше подивлення мудрости моєї возбудив, і обтинав їм крила немилостивими своїми утинками.

Був то вислужений вояк Гарасим Сікун. Перед двадцяти літами пішовши в рекрути в світ за очі, волочився десь по французьких війнах, а тепер вернувся Бог знає звідки і осів на батьківщині. Хлоп високий, плечистий, ще здоровий як горіх, хоча уже немало сивого волосся, а літами десь коло п'ятдесяти сягав. Говорив мало, но що сказав, то, хоча не раз без голови, але голосом так твердим, же не стане тя що відповісти. А як стане клястися і визивати, то аж волосся дуба стає та лиш обзираєшся, де клямка.

– Гідна то душа, наш панотець, – сказав, попрощавшися з їх преподобієм і повернувшись на місце своє, другий брательник.

– Най же собі вік жиють здорові, – мовив паламар, – та за нас усіх ще парастаси співають. Здоров'я їм, куми!

Всі дружно підтримали паламаря, коли ще з-під печі озивається Гарасим:

– Мав би Господь Бог бути не дуже музикальний, якби такий голос много у нього добився.

Вжахнулисьмося всі тих неґречних слів.

– Ба! – озвався Подригайло. – Із найчистішого жита кинеся хоч стебло стоколоси. Ще ся той не вродив, аби всім догодив.

– Триста бись картачів випив з медом! Ви й мене вмовите ще, же не чув'єм доброго співу?!

– Ось не сер діться, куме, – наливав му господар випорожнений куфлик. – Знаєте, що у нас чоловік не ангел. Що иншого, може, де в чужій стороні.

– Та же знаєте, який я вояк! Скілько світа побачив!

– Ось не величайте-но так дуже вояків, – заїхав му паламар, – бо у нас був недавно Наум бородатий, котрий всі ворони і сови у всій околиці повиїдав. На війні Бог знає як много французів посік, а проклинати знав по-французьки, московськи й угорськи. А прийшлося під ніч, то провадив'єм його не раз коло цвинтаря, бо щось му не ставало відваги.

– Ба, ба, ба! – знову мішає Гарасим кукіль до пшениці. – З упирицями ліпше не зачіпатися.

– Щось ви також баландаєте, – встряв і я. – Такий, як ви, хлоп мав би труситися перед упирицями?

– Но, но, смійтеся здорові, доки охота, бо, борони Боже, якби прийшло на вас…

– Шкода, що не булисьте на поминках у Сварника, там я витолкував із френології,[52] же то обман – тії страхи.

– То-то правда, – потакував Подригайло, – то якась дуже мудра книга, той фиролой.

– Га, га! Фиролой! Но, но – добре йому букви смаровати в білий день. Гей, кумо Хавроно! Пам'ятайте, щобисьте той фиролой ліпше взяли під колачі, а напекли на нім красних книшів на поминки.

– Цить-но, цить! – тихо мирив'єм його та узявся було сутність страхів із френології розтлумачити: – Бачите, куме, голова чоловіка состоїть…

– До сто полків вражих! Машируй до школи з такими мудрагелыцинами! А я на власні очі – сорок тисяч бомб у печінку! – бачив…

– Що? Ви самі виділи нехриста? – запитав Цапович.

– Га! чого я не видів! Та я таке видів, що якби розказав, то вам розум перед страхом сховався би!

– Ну, то розкажіть, повчіть нас, – сказав я дуже спокійно.

– Гм!.. розказати… Сто сот гарматних ядер! Гей, господарю! Крупнику! Наливай, то розкажу, що видів'єм.

Поволі все стихло, хоч мак сій. Свіча поминальная яла ся догоряти – то липне синім по стіні подомнем, то згасне, то знову липне, а далі враз і стопилася й упала на лавку. Темнота груба окружила нас, лиш на стіні начертав криваво сходячий місяць образ віконця. Господиня роздула на припічку вогонь, і ми почали слухати розповідь Герасима. Не хочу повторяти всі його вояцькі приповідки і прокляття, ані рахувати му всі мірки крупнику, досить сказати згори, що було їх немало і гнали одно по другому навздогін.

– Видите, мої куми, – почав Гарасим, – вам здається, що світ Божий всюди такий, як у вас за дверима. Ви гадаєте, же Господь не знав, чим землю посипати, як лиш рівною ордою, лозовиною та піском. Легко вам ту о страхах розправляти за печею. Але підіть-но ви на границю – видрися там на Пікуй, на Зелемінь,[53] де небо над тобою, мов стріха, а хмари під ногами плахтами стеляться… Перейдися понад Опір, що мов чортова юха, в ложиську своїм кипить і воркоче, а сонце тут бліде і малу лиш годину на день загляне в глибоку долину та й за темнії бори чим хутше ховаєся. Там-то дич – лиш орел зашумить часом або вовк завиє, а бойко в темній одежі, в тихих ходаках пересувавсь марою. Він і не вмре там, як наш християнин, а буде й по смерти лазити марою і страшити жиючих, аж го викопають із-під землі, а лоб утявши і пробивши осиковим колом, під паху положать.

Ідеш у білий день, блуд чіпаєся тебе, а корови доєні кров дають; люди сохнуть на самі заданя[54] і вроки, по дорогах хрести поскробані заданями, по полонинах звиваються чарівниці за зіллям, а инші верх Бескида, мов птахи, літають. Най же нас Бог заварує від таких сторін, людей і чарів.

Там-то, в тії зачарованії місця, загнала мене судьба по французьких війнах. Рік іще мав'єм дослужити.

На моє нещастє, мешкав'єм у ґазди, котрий мав пречудесную дочку. Скакала вона по горах, як легонький олень, сміялась, танцювала, співала, як ангелик небесний. Оченятками чорними липала, мов двома зірочками, а де поглинула, то все враз ставало таким миленьким, наче від сонця краси прибирало. Як випустить слівце якеє із вуст, мов із помежи шнурочків перед і коралів, то тя залоскоче в ушах, мов то голос із неба. Гай, треба ся було залюбити, но залюбити на смерть!

Але як? Знав'єм, що ми рада, але ж я ще вояк – нині ту, а завтра деінде. Та й грошей нема.

Раз проваджую смерком із поля за руку і кажу до неї:

– Гей! Що було, якби тепер язя яка вискочила із лісу і тя мені видерла?

Галюня затрусилася, мов листок трепети, і сказала:

– Ох, не споминайте-но за язі, бо я і так боюся. А ось видите відломаний сей хрест коло тамтої пустки – там нехристь сидить.

– Го, го! – розсміяв'ємся, – рад би-м змірятися з тою упирицею, то показав би-м, яка орудка з цісарським вояком.

Вона ще більше напудилася і стала бігти, що стигла, а мені приступило до пустої голови, і кажу:

– Оже щоби-сь знала, як ваших страхів боюсь, піду іще нині до упириці на ніч.

Отак балакаючи, учули ми різноголосі звуки дзвінків, котрі то купно задзеленькали, то одиноко, раз ближче, раз оддале-ки. Межи ними виводила гірська фуяра[55] своє хрипливе сумовання.

Вступивши на верх горбка, узріли ми перед собою зелену полонину по котрій паслися воли з дзвінками на шиях. На узвишші під корчем сидів самотньо скотар, з-під ширококрисого темного капелюха біліло сріблисте волосся. Він тримав біля губ довгу фуяру і вигравав фантастичні думки, що всю його увагу заполонили.

Котячись униз, перетинала полонину річка, а за нею чорнів густий ліс. Все покривала темна тінь із гір, за які закотилося сонце, а лише через деякі нижчі хребти переходили сонячні промені, лишаючи ясні смуги на полонині. Там, за лісом в долині, трафляли вони на білі вистромлені руїни таємничої пустки, котора, мов оголені кості людські, з темноти сяяла. За пусткою возносилися темнії, борами порослії, стрімкі стіни гір, котрих верхи грали сонячним промінням.

Послухавши хвилю приємної гри, підступили ми до пастиря, а Галюня сказала:

– Пождіть, дідусю, і скажіть пану вояку за упиреву пустку, бо їм багнеться Бога скусити.

– Хлопче! – мовив пастир, – дивися на скотину, що то кажуть безумна. Вона й не нюхне ось тої мандригули,[56] бо Господь назначив на ній признак внутрішньої трутизни. А ти хочеш самохіть з ворогом ся зачіпати?… Сядьте-но лишень коло мене, то я вам розкажу історію сеї пустки.

Діти, полонині тії не нинішнії. Перед віками ходили по них люди не такії, як ми. Прапрадід небожки мами моєї випасав, як я нині, маржину пана, котрий сидів у тій пустці, тодішньому замку. Тоді не були такими безпечними, як нині, і коли йшли пасти маржину, то збиралися по кількадесять найсильніших хлопів купно, кожен озброєний великою палкою, денекотрі і рушницями від опришків, а скотину окружало множество собак для безпеки від вовків і бортників. Мусіли пильнуватися, бо криваво запрацьований кусник видирав ще й татарин з Криму.

Раз, коли прапрадід з иншими скотарями по кичерах веселі танці виводили, показалася зі сходу кривава луна. «Горить!» – крикнув один скотар.

– Ого! То татарська походня![57]

Луна кривава заливала поволі все небо, а всі гори відбивали червоною краскою пекла. Татарва впала нашим гірським шляхом, грабувала добуток і загортала жителів у ясир.

Хто живий, брав, що мога, і втікав у ліси. Пан віддав маржину мому праотцю і казав погнати на Угорщину, сам же винісся з родиною до Кракова. Гроші, котрих мав дуже много, боявся з собою забрати і віддав їх найвірнішому слузі-німцеві. За пару днів мовби вимерли гори, люди поховалися і позатарасовували дорогу постинаними лісами. Оден лише німець остався сам на кількадесять миль з грішми свого пана.

А маєте знати, же татарин – то не є людина, а ціла біда: чорний, як вуголь, з одним оком на чолі, зроснен з конем, не їсть нічого, крім пшона і кінського молока, а коня гречкою годує. А яка у нього бесіда і віра, то либонь і сам ворог відає. Вони мали палиці знахорські, котрі їх вели, де лиш який гріш схований, а всевідучеству їх нич не утече.

Німець тамтой був чоловіком із світа, знав, що другії не знали, мав цвіт папороті, знав зіллє по назвиську і властивостям і вигодовував, мабуть, хованця.[58] Коли людей мовби вимело, закопав наперед гроші в землю десь під замком, а сам пішов на верх Пікуя. Там донині ще є сад не леда кому зримий, де ростуть зела, котрі, загадані так, як належить, самі заговорять. Там німець назбирав різних трав і став панські скарби зіллям помазувати. Уже все майже було готове – ще лишень три рази замок обійти і приговорити, а палиця татарська не відгадала би скарбів. Но при самім кінці третього обходу показався знахар татарський на горі, тримаючи перед собою таємничу паличку. Німець іде сміло; уже кінчиться закляття – но тут уздрів його одноокий татарин і прострілив при останньому слові груди.

Паличка запровадила татар до замку, але закляття перемогти не могла, крутилася і вертілася, а врешті повела куди інде. Татари взяли замок бурити і обернули все догори ногами, но нічого не знайшли. Від того часу ходить кожної ночі німчик в червоній шапочці й темнім спенцирку воколо замку і стереже закляті гроші.

Не оден кусився обогатитися заклятими грішми, но жаден не вийшов цілий із очарованого замку. Не раз заходить біда дорогу тим, що ідуть з торгу, і робить різні свинства: то введе в трістя й на стрімкі улети, то гулюкає і свище, а впровадивши христянина в нещастя, сміється сміхом нехриста.

Старі люди кажуть, же упириця тая буде так довго стражу свою робити, доки хто із родини властителя грошей не набере стільки відваги, аби переночувати сам в тім обиталеську праотців сво'іх.

Дід замовк, а я відрік йому нерозважно:

– Старче, старче! Жаль мені твого сивого волосся, байкам таким даєш віру. Но щоби тобі іще перед гробом очі отворити, іду ось нині виполошити тую упирицю.

І так сталося. Щойно запала ніч, погнало мене на варту до пустки.

Понад лісом і горами світив місяць вповні, долом лилася непроглядна чорнота. Там в таємничій глибині шумів Опір, одноголосе й глухо.

Я наблизився до пустки. Високо возносилася вежа, попри неї частина муру. Біля румовиська стояв хрест, похилений, без поперечника. Під ним виднілася гора черепів, мерви[59] й сміття, яке подорожні наскидали для вернення від себе упириць.

Запустившися в тії дикії сторони сам оден, став'єм трохи тужити; мені виділося, же я опущений людьми і кинутий на інший світ межи чужую, мені неприязну природу. Щоби не утратити духу, закурив'єм люльку зайшов до замку. Закватировався я до одного з покоїв, постелив, як міг, мервою, набив рушницю, положився і заснув поволі.

Спав'єм, може, добру годину, аж ту приснилося мені, же чую якесь дуже сумне заводжене. Хотів'єм піднятися – годі; рвався і мучився довго – аж нарешті отямився прецінь. Прокидаюся – слухаю – а мій Веркусь виє, а виє так, мов чого дуже страхається. Клацав зубами, заводив тихо, а то знову зі всією силою скавулів, перекриваючи навіть шум ріки й стогін лісу.

Мені щось душно зробилося. Хотів'єм галаснути на собаку, но ляк якийсь не давав мені й дихати. Слухаю, розкривши рота, дивлюся вибалушеними очима, а ту в кутку піднімається якась мара – дивогляд страшний. Щось несамовите, худе, бліде, буцім із тоненького, сухого, темно-жовтого паперу – очі непорушні, вгору піднесені, мов шкла притьменного – уста сині, стулені, а межи них вистають два предовгі зуба. Зодягнене було в спенцирок[60] чорний, шапочку і холошні червоні, а руки держало на худісінькім череві. Воно витріщило очі, але в оку його не було видно чоловічка.[61]

Зірвав'ємся на рівні ноги, та й до рушниці.

– Хто там! – крикнув'єм не своїм голосом і наставив багнет до него.

Воно стояло на місці, витріщивши свої шкляні очі й мерзенні ікли на мене.

– Гет! Бо заколю! Веркусь, гузя! – кричу, а потвор стоїть, як стояв, а Веркусь виє, аж волосся мені шапку підносить.

Замкнув'єм очі, стрясся від огиди і «пшик!» багнетом раз і другий на чудовище. Отворяю очі – воно взад, я за ним – воно, позираючи весь час на мене, «цап, цап», мов кіт, поволі взад відсувався. Що шибну багнетом, то воно вислизне дивом і задкує, а далі опинилося разом зі мною десь у пивниці.

– Стій! – кричу, аж захрип, а воно, Бог знає як, розпустилося в повітрі.

Перехрестив'ємся то правою, то лівою, пекнув,[62] сплюнув, насунув шапку на очі і вертаю до первої квартири. Щойно хочу положитися – дивлюся, а біс витріщив знову очі й зуби.

– Пек ти й осина, вражий сину! – та й пробиваю раз, другий, третій.

Воно в кут – я за ним, воно знову під землю – я за ним, до пивниці. «Лусь!» – стрілив'єм в пивниці, щоб не утекло мені. Аж ту загриміло і земля стряслася, мури і ліси, й гори, й Опір з камінням, все стало рушатися, все враз ожило.

І скажу я вам, куми мої, що не був я тоді який такий хвалюх, котрий нічо іще не видів. Бувало, на війні здавалося під градом куль карабінових, же вони лиш ніс обтирають; коли голови братів вояків одірвані від тулубів із страшними перемінами лиця котилися під ноги, то казалисьмо, же ворог з нами кругляка бавиться: а під Дрезном дивився я, як покалічені повзали рачки всі до водного рову, а там, одні по других, мов хроби в гноївці бродили. Я тоє видів, а духу не стратив. Но явлене із тамтого світу запаморочило мене – я зімлів.

Коли отямився, уже зорі засіяли. Обзираюся воколо, упириці нема, пізнаю пивницю, мацаю – є рушниця, но піднести її ані руш. Натягаюся, термошуся – годі! Встаю, підвожуся – брень! – виважив'єм рушницю з кусником муру, а під ним щось забряжчало. Ударив'єм рушницею, забряжчало знову. Сягнув'єм рукою, а там щось стуленого, округлого. Я витяг жменю, вибіг оленем на двір і виджу – самі срібняки і червінці. Тут же зиркнув'єм на руку, а з неї тече кров, як з потоку, з грудей – то само, а за шкірою на боці куля. І коли не вірите словам моїм, то дивіться – ровець сей маю від нехриста.

Теє сказавши, відкасав Гарасим від грудей сорочку і показав за пазухою довгий ровець. Ляк малювався на лицях всіх слухачів.

– Не зважав я много на рани, хоча їх було з десять, но лиш жменя по жмені витягав гроші і набрав їх стільки, що мож було занести, а решту забрав'єм, прийшовши по ню коло полудня.

Ожеж[63] видите, мої куми, рана, котру осягалисьте, не є тінь, а инших десяток, котрі уже позаростали, а колись знахаркам дали немало роботи, і то не тінь. А гроші, котрі виніс'єм із зачарованого місця, помогли мені Галюню дістати і з війська викупитися. Що ж? Не є то зримі пам'ятки по духах? Но і що ви на теє, пане мудрець.

– Гм! нема що казати, верхом досить до правди подібне, но, може…

– Загнало би тя під огонь батарей французьких! Що? Іще тобі мало?… А знаєте, що в той самий день за рік породила ми жінка моє нещастє, на другий – захворіла і вмерла, в третій – забрало цілу кошару овець моїх і чужих, за котрі потому правовали мене до остатного шеляга, в четвертий – стратив воли, правдиві сейки угорські, а в п'ятий – забрав проклятий Опір одну пам'ятку із усього, мого Івана, і заніс під самую пустку.

Коли уже не мало чим допікати, насилало мені щоніч того огидника, мару. Приволікалася біда і витріщилася на мене, ані молитва, ні святая іордальськая крейда, ні вода, ні небо, ні пекло – нич не помагало. І так було доти, доки не покинув я ті закляті сторони. Такі-то з бісом орудки.

Сказавши це, Гарасим ликнув трохи крупнику, закурив, відвернувся до стіни лицем і більше не відізвався до нас і словом.

Я кусився іще виказати гостям, же теє, що Гарасим оповідав, могло бути оманою. Но труд мій був даремний і не міг'єм жодного на мою сторону перетягнути. Нарешті порозходилися ми кождий домів, но ледве що устиг'єм виспатися на одному боці, як здалося мені, же чую якесь йойкання та пукання. Я перехрестився та й, скулившись у клубок, накрився периною, но йойкання не переставало.

– Хто там? – озвався я. – Що там за мара по ночі?

– Ой, ой, ой, та встаньте-но, пане реєнтій,[64] але хутко!

– А що ж тебе так пізно несе? – пізнав я голос Варварки, служниці Гарасимової.

– Ой ходіть борзо, бо Гарасим уже доходять!

– Свят Господь! – стрілило мною на рівні ноги. – Та перед годиною ще такий здоров!..

Впустив'єм Варварку, скресав вогню, запалив скалки і випитав, що вночі став раптово Гарасим кидатися по ложі, руками робити і галасати. Коли засвітили, увиділи лице його, одежу і постелю в крові, котра йому носом і ротом бухала.

Зібрав'ємся чим борше, засвітив ліхтарню, а по дорозі зайшов ще до їх преподобія. Вигляд Гарасима нас вразив: той, ще вчора здоровий, червоний лицем чоловік, сидів скулений, блідий, кров'ю страшливо обліплений, з очима боязливо непевними і видавався нужденнійшим сотворінням. Кров цюркотіла ще з нього, а заледво могли ми ю сіллю загамовати. Залив крові, повсталий, без сумніву, безмірним прийняттям напитку, був дуже сильний. Над Гарасимом, витягши руки, нашіптувала таємничі заклинання знахорка Явдоха Пражигорицвіт. У хаті було ще кілька свояків з перестрашеними лицями, хтось пробував навести порядок серед розкиданих речей. Варварка взялася замітати, їх преподобіє відправили знахарку, казали послати по цилюрника, а, віддаливши нас всіх із хати, стали слухати святої сповіді. Но небавом завізвали мене досередини, бо Гарасим мав щось мені сказати.

Голос його не був уже той, що вчора – пливучий, кріпкий, такий, що не терпів перечення. Нині ослаб, гамувався щохвиля, душачись кашлем і напливом крові.

– Григорій! – проказав ледь чутно. – Чулисьте вчора мою історію. Будьте так добрі переказати ю преподобному отцю, коли мені Бог не дасть подужати… Ох! Вся кара Божа спала уже на мене! Той німчик не дає ми нігде супокою! Преподобний отче! Дайте ми потіхи – помилуйте!

– Заспокойтеся – хтів'єм го потішити, але не знав, як та й бовкнув знагла: – То тільки нічниці вас мучать. Нема страхів на світі.

– Як то? Га! – скрикнув Гарасим. – Нема? Та ж він ту щоночі… зубатий, шклоокий… кров п'є… з ме…

Як вихор зірвався недужий, а вид його був страшливий. Волосся піднялося щетиною, губи запінилися і кровію загатилися, очі вертілись колом огненним серед набіглого білка. Кричав, робив руками, відпихаючи мов кого, і валандав язиком серед густої крові.

Ми силилися його заспокоїти, притримуючи за руки й ноги. Но серед того стрілив він зизом[65] страшним на мене, я вжахнувся і стрясся, а голова його вирвалася нам і вдарилася в ріг ліжка. З рота бухнула кров, а тіло омліло.

Ще тягнув Гарасим пару днів, не помогли йому жодні ліки, ані примовляння, застиг урешті бідака, а мені пішло через серце, же моя упертість за правдою причинилася, може, до його передчасної смерті.

Федір Заревич

(1835–1879)

Народився в с. Славське на Львівщині. Навчався у гімназіях Станіславова і Самбора. Працював дрібним службовцем. Перебивався писанням листів і судових паперів для селян у Славську а потім у Сколе, гірко бідував, ледве стягаючись на шматок хліба.

У 1860-х роках був активним діячем «народовського» руху.

У 1862–1863 pp. редагував журнал «Вечерниці», 1867 р. – газету «Русь».

Опублікував вірші та оповідання, а також повісті «Хлопська дитина» (1862), «Хто не любив» та історичну драму «Бондарівна».

Чудний цвіт

Бувало, чи не щодень розказує небіжка тета за якийсь чудний цвіт, а ніколи не хотіла доповісти. Покрутить головою: «Ого-го! – каже – так то би много розказувати?» – та й проси або не проси її, годі.

А ми цікаві були страх знати, що то за чудний цвіт, та нудьгали тету й просили.

Аж раз якось-то в неділю були ми всі у саді. Мама собі щось приказували з сусідою, батько був десь на селі, а ми усі разом обсіли тету.

– Розкажіть, тіточко, за той чудний цвіт та й розкажіть! – як тоті кавки ми кванькали.

– Ей, люде добрі! Тож-то навісні діти, – одмовляєся тета, але ми все своє піємо.

– Та хіба вам і розкажу.

Ми посідали вкруг тітки, потихли та слухаємо.

– От видите, діточки, оттак було… Іще була дівкою, а молодою, та гуляла без журби і клопоту тоді я. А за тих літ де то коли погадалося, що буде й старість та нудний вік такий!.. – похитала головою тітка, та щось так слези їй у очах стали. Она, видите, ще досі дівувала.

– Де, де! Бувало, як посходимося дівчата, то вже з утіхи гудимо, як тота пчола у Петрівку, а щебечемо, як воробня яка.

Раз от так нас було зо шість. Говоримо се й те, а небіжка присяжна, Горпина, – гарна то була дівка, каже нам, що була у ворожки Стасихи, та радила їй она, аби пішли урвати чудного цвіту, то з ним, що й схоче, потрафить зробити. Цікаві ми всі були на той чудний цвіт, розпитували. А мені то вже не знать що діялося: така була я на те цікава. Нічо я не кажу товаришкам, а лиш скоро розійшлися ми, я бігом до Стасихи по раду за той самий чудний цвіт… Стасиха, ворожка, сиділа тоди по конець села, де тепер красний вигін на толоку.

Приходжу я до старої Стасихи, застаю її саму вдома. Она була вдова, стара дуже жінка. Та казали люди, що знала ліки та ворожбу усяку. Скільки її не пам'ятаю, все сама та сама у своїй хатині чепіла. Про то була дуже добра і з кожним приязно, а найліпше з дівчатами говорила.

– А хто там? – запитала стара з хати, коли я до дверей заковтала.

– Я, паніматко! Дівка Настя Белеєва!

Одчинила стара, впускає до хати та й просить мене сісти на лаві.

– Чого ж ти, квіточко, така гарна й ладна, до мене? – питає Стасиха, та й мене по лиці погладила сухою студеною рукою.

Я й кажу, чого прийшла.

– Ой, лебідонько моя! Нащо ж тобі чудного цвіту, коли нівроку ти сама красна і гожа як цвіт? У тебе також так є щаслива доля.

– Матусенько, зробіть ми волю та уповіжте за чудний цвіт. Чей я його добуду. Будьте ласкаві, голубонько!

– Чекай же, цікава дитино… Оно, те зілля, раз що дуже далеко шукати й уночі по него йти, а друге – хто його не принесе, той і долю свою віднесе, і більше з нею не побачиться. Затям же, дівонько: я ти вповім, але сли не підеш і не принесеш, то тілько й мала ти долі, небого! – Устромила очі на мене та чекає, що я скажу.

– Бабусю, кажіть лиш, я піду та й принесу.

Стара посмутніла і, мов не чуючи мене, почала шпортатися в якімсь зіллі. Одначе я не полишала й в спокої. Врешті вона сіла на стільчику, піднесла руку до мене та її так говорить:

– Коли ж хочеш, доню, мати чудний цвіт, то йди ж як настане новий місяць, тоди вечером уберешся ціла біла – аби иншої й шматочки не було, лиш саме біле платтє. Коли вже переберешся, не бери із собою ніякої меринді, лиш білу хустину у руки. Потому підеш просто ген у той чорний ліс, що його зовуть Сиглою. У Сиглі під дорогою тою, котра тобі перша прийде на очі й на гадку. Тота ж дорога заведе тебе сама. У саму північ зайдеш аж на місце… Коли будеш іти дорогою, будуть тебе пуджати усякі блуди, всякі мари, а ти лиш не ставай, не бійся, не обзирайся, а йди своєю дорогою. Буде не раз і страшно… Коли зайдеш аж на облаз гладкий, на велику полянку у самім найтемнішім великолісі, побачиш на середині поляни зіллє високе, як хлоп. Почекай там. За часок учуєш, як лусне чудний цвіт.

Як лусне, бігцем зірви розпалий цвіт рукою через хустину та й додому чимскоріше. У тім цвіту доля буде твоя, у нім сила чудна: що схочеш від того цвіту, удієш і добудеш. А як вернешся, не діставши цвіту, то, небого, загирила вже свою долю!

Пішла ж я додому, а вдома мені до нового місяця й робота в руках не держиться, і вночі не спиться.

За тиждень настав і новий місяць. Саме перед святим Іваном. Я нічого не кажу, ба й сестрі навіть ні, лише збираюся на вандрівку поночі. Але мовчки, тихцем. Затямила добре приказ ворожки та й, окрім хустини білої в руку, більше нічого з собою не взяла. Як запало праведне, зійшли зорі, тоди пішла я, а мамі кажу, що до тети зібралась.

Іду ж я, минаю поволі поля і сіножаті, і корчі, і полянки, і лази й образи, та й опинилася край густого темного лісу. Якась доріжчина переді мною, я й пішла нею, куди б не повела. Досі не боялася я, аж поки не зайшла у глибокий ліс. Хоч дрожу майже ціла, але однако йду.

Що ступлю вперед – усе нова мара. Видиться мені, що он за грубою ялицею наставив якийсь збиточний лице блистюче, хитає головою, ніби мене кличе, очиці його світять, як той мишачий огонь. Я підійшла ближче, а він – пропав би! – як ласиця на верх дерева!.. Жах мене бере все більший.

Іду я далі… На гіллястім старім буці поміж росохами і конарями низькими лежить собі, розверся, як у перині, і ногами колише. Люльку курить він, а дує огнем й іскрою з неї, аж видкося довкола. А сам у сукмані, у чоботях, підківками цоркає, а перебендює на буці поміж гіллям, ніби йому там так і вигідно. Мені аж смішно стало; іду далі, а стежка вела попід той самий бук. Раптом той з дерева перед мене на ноги: цуп! Зо страху аж присіла я, та нім натямилась, дивлюсь – нема вже й нічого.

Прийшло ми на гадку, як казала Стасиха: «Не бійся, лиш іди!» Отже, я так і роблю, йду знову. Передо мною біжить стежка чим раз вужча, тонша, ледве її й виджу Уже десь мало бути до півночі, коли чую – щось заводить, аж розпадається. По цілому лісі відзивається стома голосами. Я повільніше йду, а все, що ближче, чую, ніби дітвак чого плаче. «Ей, то мара знову якась», – подумала та й прискоряю. Аж ту мене лап щось за запаску, я злякалася, мало не застигну.

Якась приблуда мала, ледве що лиш виджу, коло мене, держиться мене і ніби просить чого. Дивиться на мене так пильно, а ручками вгору тягнеться. Неначе взимі по мені мороз пішов, не можу ні поступитися, ні слова марного речи.

Очуняла я знову трохи, див'ю, а мале росте, чимраз, то вище, уже мені понад головою, ба верх ялиць високих досягає… Та й от згори ніби за мною шукає великою довгою рукою, уже от-от мене схопить. Мені щось і мову й ум взяло. Нема рятунку, думаю…

Не знаю сама, нині й не згадаю, як оно сталося, що почаяла я нараз утікати. Куди і як я утікала, уже не тямлю, помежи тісні гущаки несло мною, як вітрами. А за мною хтось гнав, ломлячи патиччя по землі і сміявся лукаво: «ха! – ха-ха! угу! – угу!»

Упівнежива, подерта, бігла я до самої зорі ранньої наполошена нечистим, та аж зупинилася на якійсь пустополиці…

Ми, дітвора, думали, що єще буде далі розказувати тітка, но она, небога, лише сльози з очей утирала та мовчала.

– Та що потому діяли ви, тіточко?

– Говори до вас… – відказала тета якось уже прикро. – Що? Нічо!.. Ковиріла я десь зо два роки по тій вандрівці, мара взяла й долю мою. А лукава Стасиха, от як несамовита ворожка, ще було й сміється з мене, що далася марі одігнати.

Орест Авдиковський

(1842–1913)

Народився в с. Подусів на Перемишлянщині. Довгий час жив у Мостищах коло Калуша, а наприкінці 1880-х переїхав до Львова. З 1870 рр. співпрацював із москвофільською газетою «Слово», заснував журнал «Пролом» (1881–1882). В останні роки працював у газеті «Галичанин».

Дебютував поемою «Завірюха». Окремими виданнями вийшли повісті «Пригода Стефана Корчука» (1886), «Пильнуй свого – не забагай чужого» (1887). Перекладав Дефо, Доде, Дюма. Писав часами українською, а часами макаронічною мовою.

Оповідання походить з газети «Червоная Русь» 1890 р. № 33–34, де було опубліковане під псевдонімом О. А., і подається за редакцією укладача.

Історія черепа

На моєму письмовому бюрку серед безнадійного хаосу книжок, старих газет, чорнильниць, скалічилих пер, сірників, недопалків цигарок і папіросок лежав гарно препарований череп, чиї сліпучо білі зуби свідчили, що він належав жінці. З цим черепом пов'язана проста, але до глибини душі зворушлива історія.

Але розповім спочатку про те, яким чином потрапив до мене цей череп. Перебуваючи на університетських студіях у Відні, винаймав я собі кімнату у старому будинку на поблизькій вулиці. Оскільки в ній було тільки одне вікно і вулиця була вузька, а навпроти височів великий триповерховий дім, то зрозуміло, що навіть у саме полуднє, не могло в ній бути особливо ясно.

Оглядаючи стіни, чи не мають вони грибка, я побачив за старою великою піччю маленьку нішу, котра згори додолу була геть покрита густою, мов полотно, запорошеною павутиною. Я роздер тканину, запалив сірника, і звідти вищирився до мене череп…

Я вийняв його з ніші і поставив на столі. У ту ж мить виповз із отвору правого ока велетенський бридкий павучище…

Дріж пройняв мої жили… з огидою відвернувся я від того демонічного видовища…

Коли я закликав мого єдиного сусіда, старого лисого парубка, який був водночас власником будинку. От він мені й розповів історію черепа.

Перед двома роками мешкав у цьому покої молодий лікар, Корнилій Перський, котрий недавно тільки отримав ступінь доктора. Коли він ще був студентом, то зазнайомився з незвичайної вроди дівчиною, круглою сиротою, і зумів незабаром здобути її щиру любов.

Красуня Ліза працювала швачкою і мешкала у однієї далекої родички, модистки. Становище її було незавидне. Важко працюючи і живучи у злиднях, вона змушена була ще терпіти дорікання своєї хлібодавці за будь-яку дрібницю. А догодити їй було не так просто…

Від раннього ранку до пізньої ночі сиділа Ліза мовби прикована до столика. Не раз від утоми умлівали її руки, але вона не переставала шити; не раз їй уже терпли пальці, очі колов пекучий біль, особливо, коли доводилось працювати при тьмяному світлі нужденної лямпи, але вона не відзивалась ні словом, мовчала, боячись старої фурії, і шила, і шила…

Бо ж страждання її не мали вже далі тривати! її дорогий Корнилій обіцяв уже скоро з нею звінчатись! О, як вона його любила!., а як він її любив! Яка могутня і манлива сила в його любовних клятвах і обіцянках, який п'янкий чар у його обіймах і поцілунках!.. Вона віддалась йому вся – вся!.. О, він її не залишить, він любить її і дорожить нею понад усі скарби, адже він присягнув їй!.. З яким захопленням і натхненням фантазував він про її блакитні очі, її коралові вуста, її русі коси, якими розкішними барвами описував він їй ту золоту будучність, яка їх очікує! Ах, а як сердечно і гаряче цілував він її пальчики, поранені голкою!

Добрий, щирий Корнилій!..

Бідна обездолена красуня! Як гірко і жорстоко обманули тебе в твоєму коханні, у твоїх надіях!

Одного дня, а було це саме на ту пору, коли Корнилій отримав докторський диплом, призналась красуня Ліза своєму коханому, що вона при надії. Корнилій прийняв ту вість з кислою усмішкою. А потім він заявив доволі холодним тоном, що, яко лікар без пацієнтів, він не може з нею ж одружуватись. Коли ж Ліза пригадала йому клятви і посміла спімнути про його обов'язки, як майбутнього батька, він вилаяв її і з тих пір почав уникати…

Незабаром потому бачили нещасну нераз з обличчям пополотнілим і схудлим від горя і душевних страждань, як вона крадеться попри будинок, в якому мешкав Корнилій, як вона поглядала своїми погаслими очима на його вікно.

І ось несподівано Ліза зникла, надіславши коханому листа, в якому, прощаючись із ним, повідомляла, що виїжджає до своєї тітки. Лист, якого пізніше знайшли, закінчувався такими словами: «Прощай. Будь щасливий і – якщо будеш стані – забудь, як гидко і безсовісно ти повівся зі мною».

Минуло кілька днів. Корнилій, якого мучили дорікання совісти, почав довідуватися і шукати, куди могла виїхати Ліза. Однак усі пошуки зосталися без успіху.

Одного дня приніс йому служник з патологічно-анатомічного інституту чудово препарований череп, якого він йому замовив для оздоблення своєї кімнати. Був то, за словами служника, череп жінки-самогубці.

Коли Корнилій став йому ближче приглядатися, впали йому в очі прекрасні, дрібні білосніжні зуби. Мимоволі він затремтів цілим тілом. Бо ж такі самі зуби мала Ліза! Думка, що бідна, на проізвол долі залишена дівчина з його вини могла накласти на себе руку, наповнила його жахом…

Поставивши на столі череп, який пробудив у його душі такі тривожні думки, Корнилій, мов окаянний, кинувся в двері і вилетів на вулицю.

* * *

Якось, повернувшись пізно вночі додому, Корнилій, не запалюючи світло, ліг у ліжко. Бажаючи бодай на кілька годин витерти її зі своєї пам'яті, він перед тим провідав шинок і, напившись пива, скоро заснув. Однак сон його був надто неспокійним, щохвилини мучили і будили його якісь дивні сни і привиди.

Розумом і душею Корнилія оволодів неописаний страх. Щось дивне і гнітюче прилягло оловом його груди, з калатаючим серцем він прислухувався до гуркоту грому, який провіщав недалеку бурю. Раптом здалось йому, мовби хтось біля нього зітхнув. Вражений Корнилій хотів зірватися на ноги… однак у ту мить серед нічної темряви за вікном зблиснуло і при світлі блискавки Корнилій побачив білу безголову фігуру, що підходила до його ліжка…

Кров застигла у його жилах, хотів тікати, але усі його спроби звестись на ноги, були даремні, усі частини тіла його мовби закостеніли.

А тим часом безголова фігура, піднявши грізно праву руку вгору, стала перед його ліжком. Якесь демонічне зеленаво-біле світло осявало її контури.

Корнилій заплющив очі. Від страху ледве наважувався дух переводити… Зимна, вогка рука торкнулась легко його чола… Вражений і перестрашений, продер він широко очі… Безголова фігура повернулась до нього плечима, наблизилась до столика, взяла череп лівою рукою і, підносячи праву руку грізно догори, щезла. В ту саму мить сяйнула знову блискавка, а вслід за нею ударив грім. Корнилій схопився з постелі. Що то було? Недобрий сон чи дійсність?… Ледве тримаючись на ногах, напруживши усі сили, доволікся він до столика.

Буря розбушувалася з усієї сили. Блискавка ляскала за блискавкою, грім бив за громом, а злива не вщухала, вдаряючи у шиби то сильніше, то слабше…

Раптом скрикнув Корнилій мов не своїм голосом – череп щез насправді!

Місце, де він стояв, опустіло… Отже, то не була сонна мара! Корнилій гарячково одягнувся і вилетів, як скажений, з кімнати і став бігти… Куди? Він сам не знав. У напівпритомному стані, у муках страшного передчуття тинявся Корнилій безцільно і бездумно вулицями, поки не стало світати, а коли зазоріло, подався він до анатомічного інституту.

– Хочу знати ім'я… ім'я тієї нещасної! – крикнув Корнилій до служника, здивованого такою раптовою з'явою. – Ім'я тієї жінки-самогубці, череп якої ви мені вчора принесли!

Служник не був з несподіванки в стані відповісти.

– То, може, вам відомий її вік? Як вона виглядала? Кажіть, знаєте що-небудь?

– О, знаю, – сказав той, – бо я її бачив. Могла числити не більше двадцяти літ, мала прекрасні русяві коси і була близькою материнства.

– О! – скрикнув, вражений Корнилій і схопив обома руками чоло.

– Докторе, що вам? – спитав наляканий служник.

– Нічого, нічого, – відказав, переводячи дух, Корнилій, – одначе я мушу будь-що-будь дізнатись її ім'я…

– Зачекайте хвильку, Мартин буде знати. Я закличу його зараз.

Мартин був другим служником інституту, він з'явився незабаром без шапки, напівзодягнений.

– Хочете знати ім'я потопельниці?

– Втопилась! – промовив жалісно в нестямі Корнилій.

– Так… Щоб покрити свій сором… нещасна дівчина кинулась у Дунай. При огляді її сукні знайшли ми крім хустинки і гаманця, в якому було лише кілька крейцерів і наперсток з жовтої міді… А ще лист до якоїсь тети з підписом «Ліза».

– Ліза? То була вона, вона! – крикнув Корнилій і, мов громом вражений, звалився на землю.

Корнилій тяжко відпокутував свою провину. Дух його помрачила вічна ніч. Ліза була відімщена…

Щоразу, коли око моє упаде на череп на моєму столі, згадую тоді бідну і знедолену Лізу… Доволі часто, коли тихої ночі промені місяця проникнуть крізь фіранки і, цілуючи мертвий череп, вкриють його своїм срібним світлом, здається мені, мовби сльози, сумні сердечні сльози, тремтіли в його очодолах…

Володислав Лозинський

(1843–1913)

Народився в с. Опари біля Перемишля у шляхетській родині. Писав польською мовою. Був дуже плідним автором і залишив багату літературну спадщину. В основному це повісті й оповідання на історико-пригодницьку тематику, майже всі вони стосуються історії Галичини, а героями у них виступають українці. Велику популярність здобула пригодницька повість В. Лозинського «Око пророка», яку у перекладі Тараса Франка видали 1957 р. Написав також кілька цікавих праць про минуле Львова і Львівщини, місцеві звичаї і традиції.

Оповідання «Запатан» походить зі збірки «Оповіді пана Віта Нарвоя» (1874). Твори Лозинського відзначаються дуже детальними описами побуту, а часто й стилізацією письма під відповідну епоху.

Оповідання подається у перекладі укладача.

Запатан

Коли у травні 1763 року виїжджав'єм до Варшави, аби в штабі до презентації стати і хоругву мою оглянути, маркотно мені трохи було, а то з тої причини, що надивившись мізерії жовніра польського, дуже побоювався, аби в моїй майбутній службі даремних клопотів не зазнати, а на бідосю полку й ескадрону мого я вирішив не звертати уваги, бо й так нічим би не зарадив…

А проте Господь послав мені несподіваний подарунок, бо усе я застав у куди кращій формі, аніж сподівався. Драгунія, або ж Гвардія Кінна Коронна була може найдосконаліша зі всіх полків, а вояки її були вимуштрувані на заздрість усім иншим. Завдяки цьому драгунів і споряджали, і харчували, і оплачували регулярно, а що мене найдужче тішило, так це те, що їх не змушували до жодних обов'язків, не гідних вояка. А треба вам знати, що траплялося частенько, коли жовнірами усі діри затикали, наймаючи собі до нікчемних послуг з відома і наказу команди. І не було у Варшаві такого бенкету, аби жовніри в парадових мундирах не подавали тарелі на столи магнатські.

То була велика кривда солдатському гонору, бо замість вітчизні служити, мусили пильнувати панської кухні. Таким робом уже не один полк свій мілітарний хист вичерпав тим, що гостей сальвами зустрічав, і найсмішніше, що то була єдина нагода пороху понюхати.

Бувало, що якийсь генерал, який знає вояцьке ремесло так само, як я гебрайську мову, гостить у себе панство, і з тої нагоди вишикує половину полку на подвір'ї, а коли хоче похвалитися, то з вікна гукає: «Вогонь!»

На щастя, це не стосувалося мого полку, який складався з найкращих та добірних вояків, що мали добру репутацію, бо не ходили обдерті, а в порядних мундирах. Носили мої драгуни червоні кабати,[66] ясно-ґранатові камізельки і штани, плащі з лиштвами,[67] високі чоботи, й червоні конфедератки[68] на голові. У кожного був карабін, палаш, багнет і пара пістолів. Коням теж нічого не бракувало, то були важкі сильні фризи,[69] витривалі в походах.

Отже, кажу без похвальби, хоругва моя була так добре вимуштрувана у вояцькому ремеслі, що я б не посоромився нею навіть перед самим королем Фрідріхом. Два роки простоявши під Варшавою, отримав я наказ марширувати до Львова, оскільки генерал Коритовський, командант того міста, віддавши піхоту свою до Кам'янця, під милий Біг прохав поповнення гарнізону. Далека то була дорога для мене і далека та Україна-Русь, та й для мого ескадрону не надто милим був той наказ, бо всі вже у Варшаві осіли, як вдома, але наказ є наказ, а коли марш, то марш і квит.

На самому початку я уклав маршрут і, як належиться, пустив наперед вістового, виділивши йому два десятки людей з офіцером, аби забезпечували всюди хоругву дахом і фуражем. Скільки ж вони мусили намучитися! Боже, змилуйся! Коли б я так мав командувати цілою армією, то вона б мені, як сніг у жмені, розтопилася по дорозі – бо не раз перед вояками на марші поставала тільки така альтернатива: або стати опришком, або згинути з голоду і холоду! Але, зрештою, я на те все був готовий і до невигод звиклий. А от чого ніколи не сподівався, то якоїсь дивної ворожости і негостинности з боку шляхти. Скільки йдемо, а ще ані одного стебла сіна для коней, ані одного кусня хліба для хоругви дістати не могли. Що до одного всі шляхтичі волають: «їдьте далі, бо маю лібертацію!» А хто має лібертацію, той звільнений від будь-якого обов'язку перед військом. І той має лібертацію, і тамтой має лібертацію, – милий Боже! – а чим драгуна і коня нагодуєш?

Проси, благай, погрожуй, – усе намарно. Скільки мені то коштувало, аби людей моїх від ґвалтів стримати, а собі самому в нерви не впасти, коли тебе брат шляхтич не раз і грубим словом частував. Хоч і платиш, як має бути, а й то не помагає, ні гаманцем, ні добрим словом їх не власкавиш, переночувати не дадуть. А що мусив я собі якось радити, то врешті, не питаючи багато, силою реквізував те, що мені добровільно дати не хотіли. А звідси і вереск, і галас жахливий, та погрози і скарги до військової комісії.

Забереш у шляхтича дві в'язки сіна, а він зараз губу розкатає і на папері страшні ляментації розсипає до гетьмана або до комісії військової, шкоду свою удесятеро збільшуючи.

Ледве ми до Львова дісталися, а вже кільканадцять скарг таких з комісії військової на руки генерала Коритовського було прислано. А я кому мав ся скаржити? Та я на тім марші сім тисяч золотих з власного гамана видав, а скарбниця мені того й досі не повернула.

Отак тяжко в дорозі бідуючи, нарешті за ласкавою поміччю Божою до Львова прибулисьмо, та й так щасливо, що усіх людей і коней у доброму здоров'ї вдалося зберегти. Тривав мені той марш цілих два тижні, а минули ми Мнишів, Козеничі, Сецехів, Гнєвошів, Люблін, Краснистав, Замость, Раву і Жовкву Але заки ми дісталися Львова, притрафився мені в марші випадок, про який мушу тут таки оповісти, бо він не тільки сам по собі був дивним, але і пізніше у Львові мав ще дивніше своє продовження і закінчення.

Коли я з хоругвою своєю до передостанньої стації, тобто до Рави Руської, доїжджав, зустріли нас вістовий з підофіцером, аби ескадрон до міста запровадити і кватири вказати. Якось їм тим разом фортуна сприяла, бо і для людей, і для коней знайшли притулок. Я спитав у вахмістра:

– А де мене і панів офіцерів поселиш?

А він мені на те:

– «Під чотирма вітрами», пане ротмістре!

«Файна мені кватира, – помислив я собі, – знаю її добре; не раз і не два в моєму вояцькому житті туди заїжджав».

Підофіцер, помітивши, що я усміхаюся, каже далі:

– То, пане ротмістре, корчма в тій місцевості. Найпорядніший дах у цілій Раві. Власне, там я панам офіцерам кватиру напитав.

Рушилисьмо тоді з офіцерами і з одною чотою до корчми «Під чотирма вітрами». Коли під'їхали під браму, побачив я коло неї якогось молодого чоловіка, котрий стежив за нами поглядом. Я переконався в житті, що бувають люди, які своєю поставою і виглядом роблять досить дивне враження, у душу і пам'ять втискаючись на довго, а часом і назавше. До таких людей належав і той незнайомець, від якого неможливо було відвести очей. Вбраний був як чужинець: у шовкових панчохах і фраку, але зовсім чорному і без бортів та найменшого гафту, що на ті часи рідкістю було, бо мода тоді любувалася у барвистих і узорних шовках. На голові не мав перуки, ані пудри за модним звичаєм, але чорне волосся було коротко підстрижене і накрите чорним капелюхом без галуна,[70] тільки з малою китичкою з червоних когутячих пір'їнок. При боці мав довгу шпагу в чорних піхвах зі сталевим руків'ям, але без золотистої перев'язі чи хоч би найменшої оздоби. Чорний довгий плащ вкривав йому рамена. На чоловікові геть не було ясної барви, опріч білих брижів і жабо з предивних коронок, і нічого світлого, крім одної великої шпильки з великим діамантом, котра пишним блиском ясніла під шиєю, іскри сиплячи, аж за очі хапала. Мені ще не доводилося бачити діамант такої величини, але очі незнайомця іскрилися ще сильніше. Скільки живу, таких очей і такої пекельної полум'яности я не бачив і бачити не буду, а, зрештою, і не хочу. Ті великі очі видалися мені мовби якісь два чорні пломінці, якщо таке порівняння не є абсурдом, бо чорного полум'я ніхто не бачив, а прецінь якби воно й існувало, то запевне мусило бути, як очі того чоловіка.

А мушу сказати, що я у житті моїм довгім не раз переконувався, яку то інколи предивну і незбагненну силу мають очі людські.

Обличчя у незнайомця було бліде, аж у якусь синявість впадало, ніс довгий і добряче викривлений, а довкола вуст бігав йому неприємний і нечистий усміх. Досить сказати, що мені той чоловік так став перед очима, мовби живцем зі сну тяжкого був, а не з-під Божого сонця.

Мимоволі я довго дивився на того чоловіка, коли раптом мій кінь, що завше був спокійним і слухняним, порскнув голосно і, здригаючись усім тілом, в шаленому скоку став дуба, так несподівано подавшись назад, що заледве я з сідла не випав… Я озирнувся на незнайомця, шукаючи причини, чого б то мій кінь так сильно настрашився, і бачу, що мій сивий ледве не наступив копитом на великого крука, котрий стояв на порозі заїзду.

То був птах небаченої величини, що не боявся коня і наставився проти нього, пір'я настовбурчивши. Крук закричав голосно і моторошно, а спурхнувши нагло вгору, чорними крилами аж в очі коня ударив і просто сів на рамені того чорного кавалера. Стримую з силою коня і гладжу його по наїженій від страху гриві, аби заспокоїти, коли бачу, як та бестія чорна, той крук бридкий, вибалушивши очі, дзьоба розкрив і мовби людським голосом, але таким прикрим і скрипучим, що аж у вухах дзвеніло, закричав:

– Арабет! Аратгран! Арратгрран! Метатрран!

Ті жаскі слова вбилися мені в пам'ять глибоко, хоча й звучали чудернацько і незрозуміло, бо пізніше ві Львові я чув їх ще багато разів. Незнайомець засміявся і, вхопивши крука рукою, кинув його позад себе, крук же, упавши на солому в сінях корчемних, стріпнув крилами, злетів на драбину, і звідти почувся схожий на людський верескливий сміх. Незнайомець вклонився мені ґречно, торкнувшись рукою капелюха, ніби хотів мене перепросити, а я, так само йому вклонившись, спішився і, віддавши коня, пішов до корчми. Для офіцерів було наготоване одне велике приміщення, але без ліжок, тільки сіна свіжого настелили.

Приїхалисьмо до Рави коло полудня, отож нім я привів себе в порядок, нім пообідав і відпочив, то вже вечір запав. Зійшлися ми, п'ятеро офіцерів, при вечері та при якомусь равському кисляку, що його, не знати з якої рації, титулом вина жид корчмар угонорував.

У корчмі палахкотів великий вогонь у коминку, а біля нього ми застали того чорного кавалера. Сидів до нас плечима, довгі худі ноги витягнув перед себе і вдивлявся у жар вогнища. У темному куті коло коминка примостився його крук і, здавалося, дрімав, а насправді щохвилі піднімав голову догори і відгукувався хриплим голосом у якомусь неспокійному сні.

Усіх нас дуже здивував і зацікавив той подорожній, особливо одного з молодших моїх офіцерів, такого собі Аксамицького. А що в нашій історії про нього не раз піде мова, то скажу, що був той Аксамицький сином дуже багатого міщанина, а служив у нашому реґіменті не з якоїсь потреби, а тільки з фантазії і вродженої до стану жовнірського охоти, бо мав шляхетське честолюбство і ані про торгівлю, ані про инше яке міщанське заняття й чути не хотів.

То був молодик вродливий і приємний, а ще й добрий офіцер. І я навіть не думав, що він так легко свою рідну Варшаву кине і до Львова помарширує. А він навпаки втішився, і причина чаїлася в тому, що мав у Львові панну, з якою заручився. То була донька львівського купця, вірменина Вартановича, котру батько на якийсь час вислав був до кревних у Варшаву на науку, а кілька місяців тому назад до Львова забрав. Аксамицький зазнайомився у Варшаві з панянкою і там почалися амури.

Молодого Аксамицького я любив, як дорогого товариша і вдатного офіцера, понадто що й нічого йому закинути не можна було опріч одної вади, а радше дивацтва. Бо ж був він дуже до віри в чари і ворожбитство схильний, що не з глупого забобону йшло, а з буйної фантазії, котру в ньому якийсь німець-учитель розвинув, про альхемію та магію оповідаючи. Так йому молоду голову закрутив, що Аксамицький, бувало, увесь час над книгами сидить, а потім якісь рурки над вогнем смажить.

Я ж це мав за дитинну забавку і не раз кепкував з нього, що він так золото витопить, як магістр Твардовський старих бабів на гладких дівуль поперетворював.

Отже, Аксамицький, сидячи з нами у корчмі, очей від того незнайомого кавалера не відводив, а дивився на нього безперервно. Коли ми собі снували різні домисли, що то за чоловік, який ту чорну балакучу почвару водить за собою, він нам сказав, аби ми незнайомця так не трактували, бо певна є річ, що то не посполита особа, а запевне якийсь магік і майстер таємничих знань. Я хотів його, як звикле, жартом збути, але признатися мушу, що присутність того дивного незнайомця якось мені веселість відібрала, і не тільки мені, але й товаришам моїм, котрі так само сиділи тихо, весь час то на коминок, то на крука споглядаючи.

Коли так сидимо, влітає нагло вахмістр до хати і рапортує, що одному з людей моїх трапилося нещастя. Кінь, на якому їхав до водопою драгун, сполошився та скинув його на землю, і то так нездало, що жовнір, вдарившись головою об камінь, без знаку життя зостався лежати. Прикра нам дуже була та вістка, і зірвалися ми всі з-за столу, та як на те власного лікаря з собою не малисьмо.

– Чи забився на смерть? – питаю вахмістра.

– Здається, пане ротмістре, – відказує, – що вже мертвий, бо вже там ані сліду живого духу нема!

– Де він? – питаю.

– Принеслисьмо його сюди, до господи, і в стайні положили на соломі.

– Несіть його сюди зараз! – звелів я. – А ти біжи чимдуж до міста і лікаря мені шукай!

Вахмістр вибіг, а я за ним, аби того бідолаху до корчми якнайшвидше принести. Внесли його без ознаки життя, мертвого, тільки з голови звільна плинула ще кров, стинаючись тої ж миті. Мав я немалу практику в тому, як при раптових ранах першу допомогу давати, бо-м ся того на війні навчив – гукаю тоді води, маючи надію, що то не смерть ще, а тільки втрата свідомости. На той галас озирнувся незнайомець, а побачивши, що ся стало, підбіг до хворого, нас всіх злегка відсунувши, і озвався по латині:

– Мені його зоставте: цьому воякові нічого не буде.

Ми розступилися, даючи змогу незнайомцеві наблизитись до пораненого. Тут я вже роздивився його ближче і дуже здивувався, що обличчя того чоловіка на мить мені видалося надто старим і на всю його зовнішність лягла якась дивна спорохнявілість віку. Я протер очі, бо ж прецінь щойно бачив його молодим і дав би щонайвище років тридцять. Зблизька я переконався, що обличчя незнайомця змінилося незрозумілим чином і, хоч насправді було гладким і молодим, а проте час від часу нагадувало старця.

Незнайомець хвилю вдивлявся у мертвого жовніра, злегка помацав йому скроні, обмив зимною водою обличчя, а потім добув з кишені пляшечку з якимсь плином. То була пляшечка вузенька і маленька, як мізинець, а містилася у ній рідина такої гарячої і живої червоної барви, якої мені бачити не доводилося. З тої малої плящини пустив він кілька крапель до вуст драгуна, спочатку розтуливши йому ножем зуби, а потім відступив набік і сказав:

– Рано помарширує далі, вже здоровий.

Я не дуже тим словам довіряв, маючи їх за шарлатанську похвальбу, тож наблизився знову до бідного драгуна, а, вклякнувши, почав придивлятися, чи дає він які ознаки життя. Але на мій подив і радість бачу, що жовнір легко і спокійно починає дихати, ба навіть очі розплющив і дивиться.

– Як тобі? – питаю.

– Добре, пане ротмістре! – одізвався драгун сильним голосом і хотів було навіть з огляду на субординацію звестись на ноги, так що я його силою притримати мусів.

Тим часом незнайомець, добувши два пуделка, з яких одно було біле з кости слонової, а друге чорне, мов з ебену, обидва відчинив і хутко якусь кунштовну лямпку запалив, з якої враз бухнуло страшно велике голубе полум'я. Тоді почав якісь компоненти з прерізних пушок добувати і в маленькому тиглику гріти, а за півгодини вже мазь готова. Коли ж він це варив, то якісь дивні і приємні пахощі розлилися, ніби усі квіти і аромати сюди в корчму злетілися.

Коли вже мазь була готова, незнайомий кавалер намастив нею шовкову шматину і приклав драгунові на рану. Щойно операція та була закінчена, поранений жовнір при допомозі своїх камратів вийшов з корчми, аби покластися спати. Ніколи я ся не сподівав, аби той бідак після такого падіння так скоро опам'ятався, тому я дивився вже тепер на чорного подорожнього, як на майстра лікарського хисту. Аксамицький натомість вже ради собі знайти не міг, але, приступивши до мене, шепче:

– А що, не казав я васьпану, що то мусить бути маґістер таємної, магічної штуки? Чи ж не видів васьпан справжнього дива?

– Диво як диво, – кажу йому на це, – так десь в корчмі при дорозі дива не трапляються. Але що кебетний то лікар, визнаю. А весь секрет, що то якийсь медик-італієць або німець, може, воєводи Потоцького з Христинополя, але чому б вам його не вважати за звичайного чоловіка, того я не розумію. Хист – це не конче магія, а, зрештою, хтозна, чи той драгун і без його помочі б не отямився, бо ж був ледь причмелений тільки, а не забитий.

Він на це тільки раменами зрушив і замовк, а я приступив до незнайомця і питаю по-німецьки, чи тою мовою говорить, бо французької не знав, а в латині я не дуже петрав. Він відповів мені досить плинно по-німецьки, але з якимсь дивним акцентом. Тоді йому кажу:

– Маю честь васьпану презентуватися яко Віт Нарвой, ротмістр хоругви, до якої той поранений належить, і за милий обов'язок маю подякувати васьпану за цю справді чудовну поміч, котру ви моєму жовнірові дали.

Незнайомий злегка капелюха ухилив і відповів:

– А я є віконт Запатан і хоч радий, що комусь в пригоді став, а проте не дуже радий, що мені за таку дрібницю дякують. Не ви мені, а я за цю малу пригоду вдячним буду, якщо вона мені дасть змогу провести цей вечір у вашім гроні, мої панове офіцери.

Після цих слів усім нам вклонився, а в тій хвилі і той гидкий товариш його, крук, впідстриб до нас прибіг і, на стіл злетівши, почав сміятися жахливим гуркотливим сміхом, волаючи:

– Аррабет! Аррабет!

Подорожній ударив птаха шпагою по голові, аж гупнуло, і продовжив:

– Бачу, що ви своєї жовнірської відваги на тутешнім вині пробуєте. Чи дозволите, аби-м я у ваше товариство бутельку власного вина запропонував, бо везу його з собою в моїй подорожній кареті, а воно трохи ліпше, ніж оце на столі?

І заки ми на це щось могли відказати, Запатан добув з кишені маленьку срібну пищалку і свиснув. Мало нам вуха не пороздирав, такий то свист був страшний; аж шиби в корчмі задеренчали. На той знак вбіг до корчми малий горбатий карлик з кучерявим і чорним, як бараняче руно, волоссям, вбраний в куртку вогнистої барви. Запатан сказав йому щось мовою, якої з нас жоден не розумів, і за кілька хвиль з'явилося на столі кілька пляшок вина.

Хоча той дивний незнайомець показував себе ґречним кавалером і дуже вишукано до нас промовляв, проте я відчував до нього якусь незрозумілу неприязнь і охоче б його товариства позбувся, але не хотів образити. Він в млі ока поналивав нам вина до шклянок і ґречно запросив пити. Я не був ніколи великим аматором трунків і не надто великим їхнім знавцем, але мушу сказати, що за все моє життя ніколи такого чудового вина з таким шляхетним смаком не пив. А воно таке, мов якийсь цілющий напій, не тільки в кров, але й до душі і серця проникало, нібито солодке і лагідне, хоч би й на панянський язичок, а проте й водночас таке вогнисте, що мені здалося, мовби удвічі більше крови у жилах моїх текло…

Ледве ми по одному келиху перехилили, а вже нам дивна радість по серцях грала і така веселість в душі ся вродила, що вже її жоден з нас погамувати не міг. Мій молодший офіцер, але найстарший віком з нас всіх, бо вже шпак був дебелий, на ім'я Завейда, першим почав те вино вихваляти, бо таки знався на вині.

– Ото мені вино, – казав, – якого і монархи хіба на велике свято пили! Влив я до горлянки не одне смаковидло, бо нема вина, якого б я не пив. У каштеляна Завихвостського пив я стару мальвазію, а коли був у Кракові, то пив найшляхетніший токай; у князя ордината Острозького пив я чудові французькі вина, а тут на Русі пан воєвода Цетнер новомодним шампаном раз мене почастував, але то, панове, все бурда! Ніц не варті усі ті мальвазії, мушкателі, монасберґи, рейнські, лякріма Крісті…

На те останнє слово Запатан нагло ся закашляв і так сильно кашляв, що аж Завейда мусив перервати орацію. Допіру по хвилі міг продовжити свою хвалу:

– То вино, прошу пана – нектар, котрий серце гріє, душу випогоджує, розум шліфує, зір вигострює, а серце на юначе перетворює. Це про нього написано такого вірша:

Vinum dulce

Cor permulce!

Non te bibunt mali turcae,

Sed tota christianitas!

У ту ж мить, мовби саме на слово «крістіанітас», Запатан знову так жахливо закашляв, так голосно і так проникливо, що ми всі на нього з острахом видивилися. Був той кашель такий поганий і нелюдський, що мені ся вчувало, ніби у нім відзивався і псячий гавкіт, і крик пугача, і свист вітру в коминку, і рехтання жаб, а при цьому очі незнайомого таким переляком наливалися і так вибалушувалися, що, здавалося, будь-якої миті на стіл вискочать. Водночас і крук собі як не почне верещати і передражнюватися: «Аратран! Метатран! Аррабет!» – ото був справжній пекельний гармидер.

– Захлинувся, – пояснив Запатан, шпурляючи в крука порожню пляшку, аж та в дрібні скалки розсипалася зі страшним дзенькотом, – то нічого, панове, захлинувся тільки! Але коли вам смакує те вино, чому його не п'єте? – спитав Завейди і почав доливати нам всім.

Не треба нас було просити, пилисьмо далі те предивне вино, а за хвилю охопила нас усіх така шалена веселість, що нуж всі разом галасувати, нуж сміятися, нуж ся обіймати і виспівувати. Що вже потім діялося, добре не пам'ятаю, а все мов крізь сон мені щось мариться. Здалося мені, мов якась чудовна ясність сплинула на корчму, мовби я сам перетворився на якусь осяяну постать, і нелюдські музиканти на невидимих скрипках виводили чудесну музику, повну насолоди… Потім мені раптово зробилося темно, а коли став я протирати очі, то вже навіть свічки в корчмі погасли, а йно жар з коминка поблискував, а коли побачив навпроти себе Залатана, здалося мені, що його очі палають яскравіше жару. На дворі вихор жахливий вив і стогнав, б'ючись об шиби корчми, зриваючи ґонти і граючись у коминку… Потім я почув, як двері до корчми відчинилися і замкнулися зі страшним лоскотом і тріском – і з того моменту не знаю, що зі мною діялося. Світало вже на дворі, коли я отямився з важкого сну. Переспав я всю ніч за столом, поклавши голову на руки, а, зрештою, і моїх товаришів в тій самій позиції застав. Чув я тягар в голові і в цілому тілі такий, наче свинцем мої кості налилися. Я вийшов надвір і, скинувши мундир, вилляв на себе відро води, і щойно тоді витверезів трохи. А потому почав будити моїх товаришів, що багато зусиль вартувало, бо спали таким міцним і глибоким сном, що хоч стріляй з гармати…

Побудилися врешті – а я їх наглити почав, бо у ту саму хвилю почув я сурму мого ескадрону, який вже перед корчмою шикувався. Я був сам на себе злий, що до того вина дозволив себе намовити і впитися – що мені в житті траплялося дуже рідко, а на марші і в службі таки ніколи. Але і дивно мені було з того, що наскільки пам'ятаю, іно три малі келишки того трунку я вихилив і що отак, не перебравши навіть міри, притомність втратив.

Зате Залатана ані сліду не було. Питався я жида, коли він від'їхав, але ані він, ані сторож не виділи його, як від'їжджає, а тільки один з жовнірів моїх, що стояв на варті опівночі, оповідав, ніби бачив велику карету, четвіркою коней запряжену, котра з нечуваною швидкістю погнала дорогою на Жовкву Не було часу над тим думати, бо вже пора прийшла на перезву, і в дорогу рушати. Малисьмо того дня досить великий марш зробити, Жовкву минути, а в Куликові заночувати, аби хоругва з останньої стації вже була ближче до Львова і могла до міста увійти в доброму і жвавому стані.

Виїхавши з Рави, мовчалисьмо в дорозі, і жоден з офіцерів першим заговорити чи то не хотів, чи не смів, бо всі почувалися пригнічено і квасно. Але Завейда, що був завше великим балакуном, не міг довго стримати язика і озвався до нас:

– Панове браття, треба нам буде, ві Львові станувши, до сповіді піти, реколекції у бернардинів відправити й душу рятувати…

– Звідки це тобі прийшло так нагло? – запитав я його.

– А но, ротмістре, не без рації то кажу, – відповів заклопотано Завейда, – то ж ми прецінь вчора з самим дияволом його вино пили!

Завейда говорив з такою стривоженою міною і щирим смутком, що я засміявся на те.

– Смійтеся, пане ротмістре, чи не, і того мені не беріть за образу, але ви на тому ся не знаєте, бо в житті своїм, може, ніколи не були п'яним, то й думаєте собі, буцім-то вчора ми тільки впилися й нічого більше. Ото ж я вам скажу, що ні. Дай мені Боже стільки дукатів нині, кілько я разів був п'яним на службі князя ордината Острозького, котрий, як вам відомо, і сам любив випити, та й иншим дозволяв, але такого я вина ще не видів, ані не пив, ані навіть про таке не чув, аби такого, як я, Барабаша трьома наперстками з ніг валило, а до такого дивного хмільного стану довело. А що вже я за страшні дивиса у тій непритомности очима моїми оглядав, того вже і згадувати не хочу, аби в злу годину не трафити. Тому я й кажу що вчора ми хіба з самим Люцифером пили в корчмі.

Всю дорогу до Куликова не вмовкав Завейда, а безперестанку страхи нагнітав:

– Вже я тепер вірю, – казав до нас, – що Аксамицький мав рацію, коли говорив, що то характерник якийсь, який нечисті штуки плете. Те вино його, хоча й на диво смачне, певно, було в сатанинській аптеці варене і дистильоване, бо де ж би то інакше бути могло, аби-м пам'ять стратив, ледве язика замочивши? Звичайно, бувало, коли чоловік трохи міру перебрав, то порядні сни мав, але не такі якісь нечувані дивадла. А снилося мені, що я перетворився на такий великий пухир, а якийсь цирулик, маленький такий німчик, зі страшно довгим шилом коло мене танцює і конче хоче проколоти. Я його прошу, аби мені дав спокій, погрожую, клену, втікаю, а він весь час із тим страшним шилом коло мені бігає і кричить: «Мосьпане поляку, дай вколоти сраку!» І такий той гунцвот мене шилом своїм допав, саме коли я зі страшним криком прокинувся, мокрий від поту.

Ми на ту балаканину так сміялися, аж за боки бралися. А Завейда далі провадив:

– А я вам скажу, що ту ся сміяти нема з чого! Я нечестивих снів ніколи не мав, і хоч я не вчений, а проте знаю, що ся поштивому шляхтичеві снити повинно, а що ні. Панянка після марципанів чи після смажених мигдалів більше вина вип'є, ніж я випив з ласки того Лопотана, Чапатана чи Залатана. Тьху! А потім снилося, що я хінський монарх і в жовтім блаваті на золотому столі сиджу, а тут мій міністр до мені йде з папером, списаним якимись страшними каракулями, і щось мені довго крізь ніс читає. Але я того блазня слухати не маю потреби, і лусь його по лобі, а міністр раптом розпався на тисячу таких самих хінчиків і кожний мені знову щось читає, і всі крізь ніс. А тут я перетворююся на залізний цвях, а хтось мені молотом валить по голові, забиваючи в камінний мур. А потім – на страшну руру а потім – на якогось чубатого птаха… І так весь час і весь час, аж врешті змінився на олійного каганця, який горить, а при тім каганці, себто при мені, якась баба, певно відьма, з кривим і довгим носом, як шабля яничарська, страшне щось читає з великої чорної книги, а на мене страшним оком дивиться, кулаком погрожуючи, бо темно свічу, а я ту ані руш ясніше палитися не можу, хоч би й хтів зі страху перед тою відьмою. Вона щохвилі ґнотик в каганці підтягує, а мені здавалося, мовби хто великими обценьками носа щипав – і так читає і читає, а я горю і горю, аж нарешті тота страшна баба книгу закрила і дмух! – задмухала мене. Я згас, і темрява настала, а я про себе нічого більше не пам'ятаю. Тьху, тьху!

Ми знову в сміх, аж на кінські гриви лягаємо, і так нам весь марш минув на смішних оповідках Завейди.

У Куликові знову нічліг малисьмо, а раненько рушили до Львова. Звелів я перед тим всій хоругві причепуритися, капелюхи з галунами насадити, колети начистити, усі паски і ремені добре вибілити, чоботи виполірувати до блиску, вуси галантно накрутити. А ми, офіцери, почепили парадові колети, пов'язали золоті шарфи і шабельтаси.[71] Аби ескадрон виглядав гонорово, я випросив собі у Варшаві трохи більше «шафрану», тобто сурмачів і довбушів, бо мусите знати, що коли такі полкові грайки мають на собі мундири жовтого, мов шафран, кольору, тоді їх жартівливо називають «шафраном».

Ото такою пристойною командою біля десятої години ранку прибулисьмо до Львова. А на ті часи вояки дефілювали рідко, тому, коли входила до міста хоругва, народ вибігав тлумами. Так власне і цього разу сталося, нас зустріли вже на передмісті кілька офіцерів львівського гарнізону і з тріумфом запровадили до міста.

На Ринку ми спинилися, хоругва вишикувалась в очікуванні генерала Коритовського. Незабаром надійшли разом із ним генерал Грабовський і староста Коцький, генерал-майор Вітте, командант Кам'янця-Подільського, бо власне на короткий час до Львова заїхав. Я відрапортував, як годиться. Генерал Коритовський зробив огляд війська, влаштував перезву, а потім наказав мені задемонструвати, чого моя хоругва вартує. А що я мав жовніра навченого, то справився цілком вдало, так що генерал з подивом дивився, а дуже мені дякував, прихвалюючи і віншуючи, що моя хоругва перед жодним гетьманом чи маршалком встиду би не зробила.

Така похвала дуже мене втішила, бо генерал Коритовський був великим знавцем військової справи, ази якої запізнав на службі у гвардії короля пруського. Цінував собі дуже офіцерів, які практикували чужоземну військову дисципліну і тішився, коли йому якісь із них під команду дісталися:

– Вітаю вас зі щирого серця ві Львові, – сказав до мене, – і тішуся дуже, що ви до мене потрапили. Дивуюся, як то вас хто инший не перехопив, і ви сюди, на Русь, щасливо дісталися. Таких офіцерів нині мало.

– Чи на Русі, чи під боком короля, завше Речі Посполитій служити буду. Зі свого боку теж тішуся, що під команду такого славного генерала переходжу.

Після обміну ґречними компліментами генерал усіх офіцерів запросив до себе післязавтра на обід, після чого я відразу обсадив гауптвахту у ратуші своїми вояками, а сам на кватиру свою подався.

Коли в день мого примаршу до Львова вийшов я з Аксами-цьким на місто, аби ся з ним зазнайомити, а Завейда, що знав Львів із давніших часів, провадив нас, спіткали ми на великий подив Запатана. Власне виходив з наріжної кам'яниці на Ринку, де мешкав воєвода поморський Лось. На Запатана чекала чорна карета, запряжена четвіркою вороних коней, з двома муринами на козлах. Усе таке було чорне, як і сам пан, бо ані на кареті, ані на упряжі не було ні одної світлої нитки чи ґудзика, хоча усе виглядало і галантно, і пишно: чорні оксамитні шори, шовкові заплітки і віжки також чорні, хоч і з найкоштовнішого матеріалу і модного крою.

Сам Запатан вбраний був так само, як бачили ми його у равській корчмі, з тим самим діамантом і при тій самій шпазі, тільки на грудях мав якусь зірку невідомого мені ордену. Помітивши нас, привітався, злегка схиливши голову, ми відклонилися, тільки Завейда набурмосився і вуса заводіяцьки підкрутив, мовби йому того вина досі пробачити не міг. Аксамицький аж поблід, як побачив чужинця, і аж йому очі заіскрилися; якби нас не соромився, то, певне б, за його каретою пішки побіг.

Але вже наступного дня Аксамицький довідався, що Запатан у Львові буде тривалий час мешкати, та що за містом, недалеко палацу князя Яблоновського, винайняв собі великий старий будинок, який колись панам Калиновським належав, а останнім часом пустував. Казав мені Аксамицький, що з такої щасливої оказії мусить скористати і цього незвичайного чоловіка запізнати, бо певен, що то мусить бути якийсь великий магістр магії і альхемії. Я йому на те порадив, аби собі викинув з голови розмаїті чари, які статечному офіцерові і католикові не пасують, бо той Запатан або магнат великий, або великий шальвіра.

Третього дня ми обідали у генерала Коритовського. Були там також командант Вітте, каштелян Морський, каштелян Семяновський, староста коломийський Холоневський і староста львівський Кіцький, а ще чимало значних панів, бо на ту пору були саме контракти[72] і шляхти наїхало до Львова сила силенна.

Коли вже зібралися всі, генерал Коритовський звістив:

– Будемо мали нині ще одного гостя, дивного чоловіка, якого у Львові чорним кавалером зовуть. Прибув до Львова якийсь граф Запатан, італієць чи гішпанець, вже того не знаю, але фігура дуже дивна і таємнича.

– А, він був і в мене, – озвався на це пан Йозеф Мнішек, староста сяноцький, – але не знаю, що про нього думати. Запевне, то має бути якийсь авантурник або шарлятан, бо їх ся тепер багато крутить по Польщі; може то який розенкрейцер чи альхемік, що золото плавить з чужих дукатів.

І тоді почали всі про нього говорити, бо всі його як не виділи, то таки щось про нього чули, хоч він допіру тільки день чи два у Львові перебував. Кожен ся дивував, пощо сюди приїхав; одні його мали за масона, инші за картяра, який з банком шулерським вояжує, – але ніхто нічого певного про нього не знав.

Щойно я, підтримуючи бесіду, переповів нашу пригоду в Раві, як раптом бачимо, Запатан уже є поміж нами, наче з-під землі вигулькнув, бо ніхто його, як входив, не помітив, ані кроків не чув. Відразу він почав розмовляти жваво і вільно, мовби нас знав усіх віддавна, а вживав при цьому тої мови, яка кому зручніша була: французьку, італійську, німецьку, латину, ба навіть польською дещо висловлював.

Коли ж засіли ми до столу, я зауважив, що Запатан жодної страви навіть не торкнувся. Як тепер, так і пізніше, впродовж усього побуту дивного чужоземця у Львові, ніхто його ніколи не бачив за їжею, а коли хтось із того дивувався, він відповідав:

– Того, що ви їсте, я не хочу, а того, чим я ся живлю, ви б напевно не їли…

Староста Мнішек, знавець і поціновувач клейнодів, не спускав з ока великої діамантової шпильки Запатана і врешті не витримав, аби йому компліменту не сказати, що каменя такої величини і чистоти ще не доводилося йому бачити. А потім поцікавився, скільки би та шпилька вартувала. Запатан усміхнувся тільки і відповів, що не знає, бо в дарунок її дістав. І нуж оповідати чудовні історії, як він тридцять років тому запізнався в Персії з Надир-Шахом, і разом з ним навіть брав участь у війні проти Великого Могола Індії, як у Делі вони багатющий скарб дорогоцінного каміння здобули, зокрема й цю шпильку від Шаха на пам'ятку отримав. Потім ще дивовижніші нам речі оповідав, а такі чудні та нечувані, що хіба в байках їх спіткати можна, а однак ми всі пожадливо слухали тих оповідок, про їжу і напої забувши, бо така була дивна сила і чар тих розповідей, що вух не відірвеш. А таку той Запатан незвичайну мав силу слова, що здавалося, словами своїми малював…

Та як несподівано він почав свою розповідь, так само несподівано її й скінчив і, хутенько зірвавшись, усім уклонився та зник за дверима. Допіру, як вийшов, то опав з нас дивний чар, і тільки тоді зауважили ми, що вже добре темно було в покою, а дзиґар восьму показував.

Від того часу в цілому Львові ні про кого так не гомонілося, як про графа Залатана, заморського кавалера, дивного, таємничого, та ще й такого, що нечувані надприродні секрети посідає. Насправді ніхто не знав, ким був той Запатан, звідки прибув і куди прямує, але то пробуджувало до нього ще більшу цікавість.

Одні казали, що то не хто инший, як сам граф Федеріко Гуальді, що знав секрет еліксиру вічности і вже чотириста років живе на світі, инші – що то якийсь маг, який приїхав шукати в нас таємного документу на дванадцять печатей замкненого, що його двісті років тому перські посли до Польщі привезли. Одне слово, оповідали про нього всяке. Але найбільше захоплення викликав незнайомий «чорний кавалер» своїми лікарськими успіхами, бо хоча львівські ескулапи й обізвали його шарлатаном, проте він чимало хворих, яких вже хірурги відреклися і на ласку Божу зоставили, не тільки від неминучої смерті врятував, але й до повного здоров'я повернув.

Маєток, видно мав велетенський, бо, бувало, золото шпурляв повними пригорщами. А ще й дивні чародійські штуки показував. Якось запросив кількох відомих осіб на гостину до будинку якого він винайняв. Під час гостини звучала розкішна музика, мовби повітря само грало, бо ані музиканта, ані інструменту жодного ніхто не помітив, горіли невидимим вогнем барвисті світла і лямпи, спливали пахнидла і аромати неймовірні, а най-вишуканіші страви і найдивовижніші вина і наливки подавалися там без обмежень. А двоє знаних кавалерів з магнатського стану запевняло, що коли вони раз у нього гостювали, а про духів мова зайшла, він їх запровадив до покою, оббитого чорною матерією, якісь кадила і лямпу запалив, і добувши шпагу, викликав заклинаннями моторошні страшидла і примари, так що їх жах страшний пойняв і обох зимний піт обілляв…

Я того всього, хоч і наслухався досить, але не надавав значення, бо мав доста клопоту й так. Генерал Коритовський призначив мене інструктором і віце-командиром усього львівського гарнізону. А мій Аксамицький тим часом з чорним кавалером заприязнився і весь час до нього бігав, не раз там цілими ночами пересиджуючи. Даремно я його перестерігав, що та приязнь на добре не вийде. Зрештою, це й видно було: він сильно змінився, з веселого товариша став понурим, бувало, цілими днями ні до кого й словом не перемовиться, а в помешканні свому замикався. Наскільки давніше він був пильним і статечним офіцером, так тепер службу занехаяв. Клопоту він мені чимало завдав, і якби мені його батько не доручив, як старшому братові, пильнувати його, і не ставився я до нього зі справжньою братньою приязню, то вже би-м шукав на нього управу не в дружніх сентиментах, а у військових артикулах. Проте аж таким суворим я для нього бути не міг, чого й донині жалкую.

До всього лиха Аксамицький не тільки з доброго офіцера на недорайду перетворився, але ще й з доброго католика недовірком став. Дивився я з великим смутком на те, що він не тільки сам до церкви не ходив, а навіть у неділю і свята свою чоту дуже нерадо водив на службу Божу.

І так мене вже це все знервувало, що врешті я оголосив одного дня перезву, і вся хоругва вишикувалася на площі у визначений час, не було тільки Аксамицького. Траплялося це вже й раніше, але того разу я вже не попустив і послав до його помешкання вахмістра з двома драгунами з наказом арешту, аби його з дому не випускали без мого дозволу. Після цього я ще вирішив по-доброму з ним побалакати, як брат з братом, і застав його за писанням. Довкола лежала купа книг, і стояли якісь флакони та дивні знаряддя й інструменти. Коли він мене побачив, то зірвався зі столу, вітаючи з виразом сорому.

– Пане Аксамицький! – сказав я. – Як ротмістр, я наказав вас взяти під арешт, бо так мені моє офіцерське сумління наказує, але прийшов я сюди як приятель і брат, аби зробити вам в арешті компанію. Проте бачу, що не дуже вам моя компанія придасться, бо сидите по вуха в книгах, скидаючись на астролога. Яким же то читанням ви так ся забавили, що аж про службу забули?

Сказавши це, я почав оглядати ті поважні фоліанти, зауваживши, що Аксамицький усміхається, маючи мене вочевидь за профана. Дивні то були книги, а кожна мала титул такий закручений, наче сфінксова загадка. На одній я прочитав «De quinta Essentia», на другій – «Aurora philosophorum», а далі були там такі дивні назви, як «Philosophia occulta», «Thesaurus thesaurorum» й инші. На столі ще лежала якась страшна чорна книга з пергаментними сторінками, що були списані дивовижними літерами.

– А то що за монстр чорнокнижний? – спитав я, сміючись.

– Якби, пане ротмістре, знали ви, що є в цій книзі, то б, може, ся не сміяли. Бо то є Clavicula Salamonis…

– Якщо це Clavicula, яка не тільки мудрість Соломона, але й серця відчиняє, то би-м дуже прагнув її також мати, аби собі до вашого серця дорогу відчинити. Приходжу ще раз просити не як старший, а як брат і приятель, аби ви більше не мали справи з тим незнайомцем, який вочевидь вашу свідомість оплутав і Бога з серця вигнав. Я вже віддавна вас пізнати не можу, не той то Аксамицький, якому я завше радий був.

Але він нічого не відповів на це й тільки усміхався.

– А щодо того Запатана, – кажу далі, – то бодай би вже він десь карк скрутив по дорозі, як мало його на вас лихо принести, бо хоч Завейда чоловік забобонний і не дуже вчений, то бігме рацію має, що то кузин Люцифера… Адже ж ви вдалися в практики нечисті, в якусь магію чи альхемію! І нема сумніву, що опановуючи надприродну мудрість, ризикуєте свій власний розум втратити, а ще слід чекати, що й Бога ся відречете і віри святої…

Тут Аксамицький мене перебив зі сміхом.

– Знаю, знаю, але ви не в свою справу носа запхали, пане ротмістре! Дайте мені спокій!

Така відповідь розгнівала мене:

– Добре! Дам вам спокій, пане Аксамицький! Дякую, що мені все пояснили, тепер вже про свою справу зачну говорити. Отож слухайте, але без сміху і жартів, а навпаки, з субординацією, бо не говорю вже тепер ані як фільозоф, ані як приятель – але як командант. Те, що ви є поганим товаришем, то справа поміж Аксамицьким а Нарвоєм, те, що ви поганий католик, то справа поміж Аксамицьким а його совістю, але що ви є поганий офіцер, то справа між субалтерном а ротмістром. Цього разу обмежимося арештом, але на майбутнє пам'ятайте, від уставу не відступлю, і пригадаю вам, що військові приписи так само важливі! Тому, або подавайте у відставку, або несіть службу, як належиться!

– Хто знає, чи ся не стане по вашій волі, – відказав Аксамицький, – бо якщо я нині на перезві не був, то тільки тому, що вчора від генерала Коритовського відпустку на місяць отримав, а про відпустку я поклопотався якраз тому, що через місяць покину військо.

– Коли так, то вже ліпше, – визнав я, – але все одно це не було ані по-товариськи, ані по-армійськи, що поза моїми плечима ви взяли відпустку. Але доста про це, ви тепер належите тільки номінально до моєї хоругви і тому я варту знімаю, а вам даю волю.

Сказавши це, хутко вийшов, бо гнів і жаль мені відібрали настрій.

Вдома я написав листа до старого Аксамицького, розповівши йому, як син його в непристойне товариство потрапив, а з моєї опіки і військової, і братерської вивільнився, а тому я знімаю з себе усю відповідальність за наступні його кроки.

Минуло так зо два тижні, а впродовж того часу нічого ані про Аксамицького, ані про чорного кавалера не чутно було. Аж тут раптом каже мені Завейда, що Аксамицького спіткав великий смуток, бо наречена його, донька вірменського купця Вартановича, задля якої Аксамицький так радо Варшаву покинув, дуже тяжко на гарячку занемогла, так що вже жодних надій на те, що виживе, нема. Батько для своєї одиначки найславніших лікарів спровадив, а знаменитий хірург Стирнеус із Христинополя за увесь час ані на крок від ложа бідної дівчини не відступив.

Знав я добре, що Аксамицький свою панну кохав понад життя, а тому здогадувався, в якому розпачі тепер перебуває, і вирішив, стлумивши образу, провідати його, але ніколи його в дому застати не міг, бо він своєї нареченої ані вдень, ані вночі не залишав. І тут мені спало на думку, чому ж то він у такій тяжкій пригоді не звернувся по допомогу до того Запатана, в чий лікарський хист я сам повірив, але, виявилося, Запатан як на лихо зник десь зі Львова і допіру за тиждень повернеться. Аксамицький, мов шалений, бігав мало не щогодини від хворої до будинку Запатана, але чужоземця як не було, так не і було. А за кілька днів сталося нещастя, бо, вочевидь, така була Божа воля: бідна дівчина померла…

Досі мені серце з жалю стискається, коли згадаю муки і страждання бідного Аксамицького. Змінився до невпізнання, обличчя схудло, зблідло, мов біла хустка, очі страшно ся запали, а вогнем таким палали, ніби він і сам гарячку дістав. Сидів коло покійної, слова ні до кого не кажучи, мовби нічого не чув і нічого не бачив довкола. Непорушно дивився в погідне обличчя своєї панни, чиєї вроди й смерть не зіпсувала. Ми його конче від покійної вивести хотіли, силу навіть застосовуючи, але не дався зрушити з місця і відпихав нас із роздратуванням.

Аж душа нам з жалю того ся краяла, але не могли зарадити, і лишили його біля мертвої, молячи Господа, аби скріпив його в смутку. Повернувшись додому, тинявся я по хаті, місця собі не знаходячи, і світ мені був немилий. А вночі не міг заснути, бо весь час мені стояв перед очима нещасний мій камрат і приятель. Довго так лежав я, роздумуючи, коли це добре по півночі чую нагло, що хтось сильно стукає в мої двері. Я вмить зірвався і з великим подивом побачив на порозі генерала Коритовського і старого Вартановича.

– Пане ротмістре, – схвильовано промовив генерал, – маємо клопіт. Аксамицький, очевидно впав у шал, бо власне годину тому викрав тіло своєї покійної нареченої і зник без сліду.

Я тільки вражено скрикнув, почувши таку жахливу звістку.

– Беріть, васьпане своїх людей, – каже далі генерал, – хоч би й усіх і розішліть на всі сторони, аби шаленця схопити!

В одну мить я вбрав мундира і вибіг разом зі старим Вартановичем на Ринок, де гауптвахта була, а драгуни мої варту тримали під командою Завейди. А там я звелів усім, хто був, рушати за мною. Завейді ж наказав, аби тривогу бив і кінні та піші патрулі на всі сторони розіслав. Спало мені на думку, що Аксамицький з тілом своєї померлої панни не куди інде, як тільки до помешкання Запатана міг побігти. Лишивши зрозпаченого старого під опікою двох поштових, сам я з кількома людьми верхи на конях помчали просто на Стрийське передмістя до палацу князя Яблоновського, за яким розташувався той запущений будинок, якого винайняв чужоземець.

Щойно допалисьмо костелу отців місіонарів, побачив я коло палацу постать бідного Аксамицького. Біг швидко, тримаючи обіруч тіло своєї нареченої… Місяць на диво ясно світив, і видно його було ще здалеку. Незвичне то було і страшне видовище, не забуду його хіба до смерти. Довга біла сукня покійної спливала на землю і волочилася за ногами Аксамицького, вельон шлюбний розвівався, а нічний вітер грався її буйним чорним волосся…

Аксамицький за палацом скрутив наліво і почав спинатися вгору зі своїм тягарем, а я, зіскочив з коня, і разом зі своїми драгунами подалися вслід. З великою тривогою я стежив за моїм нещасним товаришем, сльози в очах стояли, і зовсім забулося, що я вояк. Ми пустили його вперед, тримаючи на оці, бо я не знав, як наблизитися і що йому сказати, як його потішити й опам'ятати, а понадто, як у нього відібрати тіло померлої панни, котру, як найдорожчий скарб, він пригортав до себе.

Так ото йшли ми поволі за ним нагору, де той проклятий італієць чи німець мешкав. Аксамицький, підбігши до будівлі, скинув свого плаща, розстелив його на землі і на ньому поклав тіло панни. Потім почав грюкати в двері і голосно гукати. Але будинок був порожній, бо залізні віконниці були замкнені, і з жодної щілини не пробивалося ані промінчика світла, і ніхто на голос Аксамицького не відізвався.

Я наблизився з моїми людьми і став за його плечима, але він нічого не чув і не бачив, а весь час зі страшною силою грюкав і грюкав, не перестаючи гукати. Не мав на голові капелюха і був блідий майже, як померла панна, а з очей його бив шал і жах. Стукаючи весь час то кулаком, то руків'ям шпаги з шаленим натиском, викрикував якісь дивацькі, незрозумілі слова, з яких тільки кілька в пам'ять мені вбилося…

– Відкрий, відкрий, прошу тебе, благаю тебе, прибудь! Віддай мені її життя, бо ж ти її забив, проклятий! Заклинаю тебе нашим пактом, відчини! Магістром твоїм заклинаю, озвися! Ін номіне Тетраграмматон Адонай, Тетраграмматон Ельогім, Тетраграмматон Сабаот, Априрух, Ехбранор! Відчини мені, рятуй мене, воскреси її!

Але ніхто йому не відповідав, хіба глуха луна котилася і відгукувалася з будинку мовби кепкуючи над нещасним.

– Запатан! Запатан! Запатан! – кричав далі захриплим голосом. – Сьома ватагами семи загонів тебе заклинаю, відчини мені, прибудь, прибудь! Нехай тобі звелять Оріфіель, Магріель, Сабріель, Хараріель, прибудь! Єсаель, прибудь! Сьома князями пекельними заклинаю тебе, Залатане, прибудь! Елєктором тебе заклинаю, прибудь! Рошіном та Ірімодом тебе заклинаю, прибудь! Бешарадом і Клянухом, прибудь!

Не міг я вже довше дивитися на того шаленця і, щоб якось його отямити, поклав йому лагідно руку на рамено. А він раптово зірвався, озирнувся, подивився на нас страшним і непритомним оком, і, враз жахливо закричавши, обличчя собі закрив долонями та з божевільним переляком почав утікати, зі страшною швидкістю спускаючись згори до міста…

Я послав обох драгунів, аби за ним бігли, не чинячи йому жодної прикрости, але з очей не спускаючи, аби собі чимось не зашкодив, решті вояків наказав узяти тіло панни і, загорнувши у плащ, нести до міста.

Там я перестрів старого Вартановича з кількома вояками і віддав йому тіло, заклинаючи його, аби про все, що бачив і чув, ані словом не промовився.

Я повернувся на гауптвахту до ратуші і здавалося мені, що все це не на яві, а уві сні відбувається. Я вирішив зачекати поки не повернуться драгуни, які за бідним Аксамицьким побігли. А небавом таки побачив їх, але самих. Розповіли мені, що Аксамицький біг через місто до Піскової гори, хрестячись і благаючи Матір Божу, аби його від сил пекельних оборонила, котрі його переслідували. Біля монастиря отців кармелітів раптово затримався, збіг нагору і почав у дзвінок калатати. Вибігли налякані отці, а він їх благати почав, аби його від злих духів захистили, і просив притулку та сповідника. Взяли його тоді до монастиря, і там він зостався. Тоді я вже заспокоївся нещасним облуканцем, бо, вочевидь, його розум у темінь шаленства попав. Удосвіта я повернувся додому і впав зморений на ліжко…

А вранці я пішов до монастиря отців кармелітів і застав Аксамицького без свідомости і в гарячці. Як виявилося, він ще встиг висповідатися з великою скрухою і святе причастя прийняти, але потім знову його гарячка скорила. З його маячні можна було здогадатися, що він у лихі й нечисті чари втягнув був нещасливу свою наречену, але яким чином, так і зосталося таємницею назавше. Щойно згодом зі слів старої няні, котра вибавила покійну панну, а потім їй прислужувала, ми дізналися, що одного разу Аксамицький повів свою панну до Запатана. А повернулася вона звідти у великій тривозі і звідтоді весь час мов у гарячці перебувала. Няня також розповіла, що панна встигла їй признатися, що була свідком дивних чарів у будинку Запатана, і, зазирнувши у якесь чорне дзеркало, враз зомліла. А назад її вже потаємки без пам'яті привезли. Хтось навіть радив бідному батькові, аби то так не покинув і домагався розслідування, однак він не бажав чинити жодного розголосу, даючи поживу для язиків, і справу ту занехаяв.

Генерал Коритовський зі мною ходив до хворого Аксамицького, аби вияснити таємницю усієї пригоди, але нічого ми не добилися, бо бідний мій товариш перебував увесь час в гарячці й марив. Очуняв він щойно перед самою своєю смертю. Помер цілком притомний і так, як це на доброго католика пристало. Поховали ми його з гонорами військовими через три дні після похорону його панни.

Отак ото я в жалобі і тяжкій тузі службу мою розпочав у Львові 1766 року.

Якось через кілька днів після похорону Аксамицького добре вже над вечір прибігає до мене Завейда увесь блідий і краплистим потом облитий і, ні слова не кажучи, падає в крісло, сопучи, мовби з великої втоми. Питаю його, що з ним, а він:

– Ротмістре, не гнівайтеся, але, може, маєте в хаті якесь міцне пійло, щось таке для скріплення серця, бо мені недобре… Келих вина тепер би і від лютого ворога прийняв.

Дав я йому вина, а він, ликнувши добрий ковток, відсапався, подивився на мене і каже:

– Я бачив Запатана!..

Промовивши це слово, перехрестився і знову вмовк. Ця вістка мене неабияк схвилювала, бо я вже думав, що той шальвіра і пройдисвіт заморський у Львові вже ся ніколи не появить, і питаю Завейди, як і де то було. Завейда знову випив вина, мовби на дні келиха відповіді шукав, і відказав:

– Нині пополудні зустрів я його коло замку старости. їхала чорна каналія в своїй чорній кареті, своїми чорними кіньми, зі своїм чорним мурином, бо той біс в людській постаті має цілий екіпаж з пекельної конюшні… Пригадалася мені Рава, а потім і той бідний Аксамицький, нехай до нього пан Біг милосердний буде. Тут я й кажу сам до себе: «Слухай, Завейдо, будеш пса вартий, як му то плазом пустиш!» А треба вам знати, пане ротмістре, що вже давно я думав, аби тому чорному шельмі в чоло пальнути і туди його послати, звідки він родом, себто до кватири Вельзевула.

– Пане Завейдо, – кажу йому, – завше вам фантазія якісь глупі концепти принесе!

– О, не був то глупий концепт, пане ротмістре, хоч ся й не вдав. Тільки вислухайте, прошу! Знав я, що то не чоловік, як ми всі, а характерник, який із шайтаном у дружбі, отже я тоді взявся до хитрости. Вилляв я навмисне нову кулю на свяченій пшениці, бо мусите знати, пане ротмістре, що в характерника тільки така куля поцілить, а будь-яка инша йому, як муха. Кожен компанієць на Січі є таким характерником. Бувало, смали в нього, як в ясну свічку, а куля як горох об стіну. Але я собі минулого разу, на гайдамацтво йдучи, вилляв кулі на свяченій пшениці і так'єм стріляв компанійців, як бекасів. Отож і тепер так само зробив і такою кулею набив собі пістолета на того Залатана.

– І що, ви стріляли у нього? – перебив я з нетерплячки.

– Дайте мені спокійно усе вповісти, ротмістре, а дізнаєтеся про все поволі. Коли я отак ото побачив коло замку ту чорну каналію, то заступив коням дорогу, розчепіривши обидві руки, а що не знав, якою християнською мовою маю звертатися до нечистого, то вирішив ужити всі, які де тільки чув: «Голя, мосьпане! Гальт – вер да! Стій! Арретез, екосез! Хвильку уваги, мосьпане Запатане, конте сіньйор!» Він на те усміхнувся по-свому, вискочив з карети, підступив до мене і якоюсь мовою напівкотячою, напівбаранячою зашварготів. А я йому: «Нон інтлеіго, нікс верстанд, нон капіско, компрампам рієн, не розумію ваш мості». Тоді він до мене: «Чого хочете, прошу пана?» А я на те: «Я є Захарій Лада Завейда, поручник кінної гвардії його королівської милости. Мам собі васьпана за пшик і за велике ніщо. І давно вже мрію, аби вам в чоло стрілити, мосьпане Запатане. Пане кавалере, прошу до холери, піфф! пафф! – то буде за Раву і за мого камрата Аксамицького!»

Коли він це почув, то дав знак візникові, аби собі їхав. Потім взяв мене під руку і, ні слова не кажучи, почав іти. Йшов ніби поволі і ніби спацером, а прецінь так хутко, що я мало не галопом гнав, аби йому кроку дотримати, і аж мене піт залляв, і подих забило. Так мене той шельма вивів аж далеко за місто, ген, аж на Янівські оболоні. А там відіп'яв шабельтас від шпаги, взяв за один кінець, а другий кінець шабельтасу дав мені у руки, глянув на мені зі своїм гидким усміхом і сказав: «Стріляйте!» Я до нього: «Вам першенство. Стріляйте, васьпане!» «Я не хочу і не буду, – каже він, – стріляйте, пане офіцере, перший, на відстань того шабельтасу на мою команду, як прокажу: раз, два три!» Я ще спробував сперечатися, але він ногою нетерпляче тупнув і глянув на мене так грізно і пронизливо, мовби хотів навиліт поглядом своїм прошити: «Пощо мене кликали? Стріляйте негайно! Цілься! Раз, два, три!» Шабельтас був короткий, як і кожен шабельтас, тому, цілячись у Залатана, я цівкою ледве його грудей не торкався, а він, як на дитину, зі сміхом на мене дивився. На команду: три! – пальнув я йому просто в голову; дим розійшовся, дивлюся, а той чорний біс стоїть, як стояв, і сміється, як і перед тим сміявся!.. Що ви на те, пане ротмістре?

– Що я на те? – кажу. – Сконфузився васьпан, рука, видно, задрижала і вийшло з того посміховисько!

– Ротмістре, ротмістре, – образився Завейда, – то вже ви хіба з упертости таке кажете. Аби я не поцілив? Я, котрий найцільніше стріляю в хоругві? На три кроки і не вцілив? Куля на свяченій пшениці вилита і не вцілила! Якби то не був пекельний франт і дубельтовий характерник, вже би запевно було по нім. Тілько би дриґнув ногами.

– І що ж потім було? – питаю Завейди.

– Потім Запатан вирвав мені з рук шабельтас і каже: «Не вмієте стріляти. Я ліпше потрафлю. Стійте на місці і ані руш, бо тепер моя черга». Став я, як прибитий, готуючись на певну смерть. Зітхнув я до Бога, душу йому свою грішну рекомендуючи, і чекаю. А він іде від мене і йде, віддаляється на яких шістдесят кроків, стає, повертається до мене і каже: «Покажу тепер вам, як я стріляю! Зніму вам третій ґудзик від галуна на капелюсі, аби-сте по мені заховали пам'ятку!» Та як стрелив, куля свиснула мені понад чуприною, дзенькнула об ґудзик і о, гляньте, ротмістре, гляньте, бо, не побачивши, не повірите, як поцілив Запатан!

Тут Завейда подав мені свій капелюх, і я справді переконався, що ґудзик від удару кулі сплющився і так вбився у капелюх, що аж в сукні діру викрутив.

– І що ж ви тепер на те, пане ротмістре? – питає Завейда.

– Я на те скажу, що ви стріляти не вмієте, а він уміє, і нічого більше.

Завейда, мовби з помсти за ті мої слова, випив решту вина, витер губи, зітхнув, вуса підкрутив і, засалютувавши, вийшов, не в стані змиритися з тим, як я його історію так легко сприйняв.

Після цього кілька днів я нічого про Запатана не чув, і, скидалося на те, що його вже у Львові нема. Тимчасом він мені ще раз попав на очі.

Десь так зо два тижні по Різдві забаглося шляхті, якої багацько тоді було у Львові, влаштувати маскарад. Редути ще були у Львові новинкою і пхався до них, хто міг, а бувало, що і з далеких околиць шляхтич віз на таку забаву жінку і дорослих доньок, не кажучи вже про багатих міщан, яких на маскаради теж вільно пускали. Запусти того року били короткі, а тому вирішено впорядити ще одну редуту по святах. Італієць Цампіоні прибув навмисне до Львова, аби таку редуту організувати. Дали йому в палаці Яблоновських одну велику залю і кілька просторих покоїв, і власне там мала відбутися редута.

А тоді був звичай, аби на такому маскараді, який був справжнім раєм для розпусників, елєґантів, картярів та різних пройдисвітів, які під масками ховалися, запрошувати також військову варту і щоби сам командант гарнізону наглядав за публікою. Отже якраз мені й випала та честь на маскараді службу відбувати.

Надивився я тих редут у Варшаві, а перед тим у Берліні, але визнати мушу, що редута львівська не поступалася там-тим, бо і гостей було нелічено, і розмаїтих строїв, вишуканої костюмери, а предивних і кунштовних машкар сила велика. Я стояв на середині залі, а по кутах і сусідніх покоях розставив офіцерів і унтер-офіцерів, аби щойно яка заворуха ся вчинила, то заводіяку хутенько вивести на свіже повітря чи на гауптвахту. Коли так стою, бачу раптом, що через тлум гостей протискається Запатан. Був без маски, в свому звичному чорному одязі, з тим великим діамантом і при шпазі. Треба знати, що не вільно було нікому входити на маскарад зі зброєю на боці, за винятком службових офіцерів. Це мене розгнівало, бо граф Запатан не міг цього припису не знати, а бач таки зі шпагою тут крутиться. Тоді я рушив до нього, аби ґречно попросити зняти шпагу. Коли це бачу біля себе ще двох типів у масках, вбраних у все чорне і також зі шпагами. Гукаю унтер-офіцера і посилаю його до вартових, аби ще раз нагадали суворий наказ, що зі шпагою нікого не пускати.

А ті два чорних незнайомця крутяться по залі, ніби шукали кого, і раптом кинулися просто туди, де стояв Запатан. Він до них був обернений плечима і дивився на маскарадову метушню своїми недобрими очима, часом усміхаючись так, як він звик, коли тут одна з тих двох масок поклала йому на рамено долоню. Запатан обернувся, і я помітив, як він весь затремтів, і обличчя його, хоч і завше було дуже блідим, тепер побіліло, як крейда. Один з маскованих незнайомців щось проказав і простягнув до нього руку, а Запатан в тій же хвилі відскочив назад з виразним потрясінням на обличчі і швидко праву руку поклав на руків'я шпаги, мовби замірився добути її, щоб боронитися…

Я подумав, що зараз дійде до якоїсь бійки, і поквапився до заводіяк, але заки через тлум протиснувся, то побачив, як ті двоє, взявши Запатана під руки, повели його до виходу, а він ішов з потупленим зором, міцно зціпивши губи, і з розпачем на обличчі. Хоча в залі був великий стиск, обидва незнайомці на диво легко пробивалися крізь тлум, бо всі їм поступалися, зиркаючи з подивом. Так вони мені й зникнули біля виходу. Зрештою, я задоволений був, що позбувся їх на забаві і шпаг відбирати не довелося. Я став собі коло вікна, з якого можна було бачити будівлю, що її винайняв Запатан, і визирнув на двір. Ніч була темна, а з освітленої залі важко було щось роздивитися, однак мені здалося, мовби на узгір'ї між старими деревами, видніються три темні постаті, що швидко прямують до будинку.

Опанований цікавістю, притулив я обличчя до вікна і побачив, як в одну мить будинок, вікна якого досі не світилися, спалахнув яскравим і сильним світлом, наче всередині дому вибухнув великий феєрверк. З усіх вікон вдарило мерехтливе світло – то кривавої барви, то жовтої, а таке сильне і сліпуче, що очі разило. Я відчинив віконце і почув жахливий гуркіт, тріск і сичання, що линули з дому Запатана, мовби рами тріщали, а всі стіни валилися… Аж от нагло загуркотіло так страшно, що вмить усі шиби в редутовій залі з великим галасом потріскали. Потім я побачив тільки велетенське полум'я, що вистрілило вгору, а тоді враз усе втихло, і темрява запанувала…

Тим часом серед публіки в залі зчинилася паніка, залунали вигуки: «Горить! Горить!» – і ну жінки мліти, чоловіки кричати, а всі у розпачі у двері пхатися.

Бачачи, що з того може велике нещастя бути і люди чого доброго подушаться, я скочив на стіл і щодуху заволав:

– Не бійтеся! Нема страху! То цейхгауз в повітря злетів!

Паніка вляглася, а ми із Завейдою вимчали з залі, прихопивши з собою половину варти і побігли на місце тої незрозумілої події. Ледве ми туди добігли, а вже більша частина публіки з редути за нами вибігла, аби зобачити, що сталося.

Страшне видовище руїни ми тут застали. Зі старої кам'яниці чи цейхгаузу нічого не зосталося, опріч великого звалища. Виглядало це так, мовби дім враз із фундаментом якась сила підкинула догори, а, падаючи, він на друзки розсипався. Цегла на цеглі, камінь на камені, але от диво, дах лишився цілий і, мов капелюх, на кільканадцять кроків відкинутий… Відразу мені ударив запах і густий дим пороху, так що не мав я жодного сумніву, що дім висадила в повітря міна.

Отак страшний вибух перервав усю забаву на маскараді, а на другий день ні про що не говорилося, тільки про той випадок. Румовища уважно оглянули, але ані трупів, ані жодної частини людського тіла не знайшли. Так виглядало, що усі троє злетіли в повітря. Однак і натуральна причина об'явилася, бо як зізнав один артилерист, який колись мав нагляд над цейхгаузом, що тут якийсь жид з Бродів, який постачав порох до кам'янецької фортеці, цілу бочівку пороху закопав, а потім про це забули. Але чому та бочівка вибухнула, хто спричинився – випадковість, необережність чи зумисна воля, що сталося з Запатаном і з обома незнайомцями – того ніхто не докопався і назавше лишилося таємницею…

Днів через два після цього сиджу якось увечері в моїй кватирі та й пишу лист до родини. У хаті крім мене і пса, якого ві Львові мені подарували, більше не було нікого. То був великий пес з породи найліпших британів, мав таку силу, що хлопа на землю перекидав, а такий відважний і слухняний, що в пекло би скочив, якби-м тільки крикнув: «Гуджа!» Коли отак пишу, чую, що пес мій дуже неспокійний, то гарчить, то скімлить, а на місці втриматися не може. Це мене здивувало, я перестав писати і почав стежити за псом, що то з ним таке. Бачу тоді, що він розпашілими очима зиркає в кут під конторку, але здалека і без великої відваги. Тут я вже й сам зацікавився, що то могло бути, встаю, підходжу до пса і кажу:

– Гуджа!

Враз пес зірвався і просто до конторки, але тут знову став і гарчить. Раптом закаркало щось глухим і захриплим тоном з-під конторки і я почув виразно:

– Аррабет! Запатан! Метатран!

Я відразу упізнав той голос, хоч він і був дуже слабий, тихий і жалісний, але я ніяк не міг второпати, звідки той крук, якого я у Раві коло Запатана бачив, у моїй хаті взявся. Якусь хвилю я думав, що то мені у вухах щось зашуміло, але тут і вдруге чую те саме жалібне волання: «Аратгран! Аррабет!» Мій пес, зачувши це дивне каркання, почав розлючено гавкати і рватися, аж я його за карк мусив ухопити. На той галас забіг до хати мій денщик, який мені чистив мундир у сінях.

– Ану, – гукаю до нього, – ходи-но, тримай пса, бо щось тут є під конторкою!

– А-а, то крук, пане ротмістре.

– Що за крук? Звідки тут взявся?

– То, прошу пана ротмістра, я ту чорну балакучу бестію на пожариську того дому, який у повітря злетів, знайшов і до хати приніс. Страшно те бідацтво було обсмалене і покалічене, а так стогнало, зойкало і лементувало, ніби чоловік, що мені жаль його стало, та й забрав сюди, пане ротмістре!

Сказавши це, поклався на землю і витяг з-під конторки крука з обсмаленим пір'ям, котрий так жалюгідно виглядав, ніби будь-якої миті міг здохнути. Хоч і мав я упередження до цієї бридкої чорної почвари тим, що вона належала до Запатана і якісь незрозумілі та дивні викрикувала слова, про які заручитись не міг би, чи то не є якесь гидке й безбожне блюзнірство, але я свою відразу переміг, бо й мені шкода стало того нещасного, скаліченого сотворіння, і тому не сварив я хлопця, що мені такого непрошеного гостя до хати спровадив. Отак ото я ні з того, ні з сього дістав спадок по Запатані.

І пробув той крук у мене кілька днів, хоча Завейда уперто переконував, аби я того «пекельного канарка, якого сам Вельзевул своїй нареченій подарував», якнайскоріше у вогонь кинув, шию перед тим скрутивши. Хлопець його вигодував і виходив, крук цілком уже оклигав, але мав я з нього тільки клопіт, бо спати мені не давав, увесь час каркаючи та регочучи, а псові так своїм гармидером допік, що той уже до нього з таким самим респектом ставився, як і до мене. Одне слово, я конче хотів його позбутися і вирішив подарувати першому ліпшому, хто би тільки взяти погодився, бо мені занадто вже було того крику і того прикрого хихотіння, яким мене та дика бестія ночами пригощала. Та сталося інакше. Якось пізнього вечора сиджу собі в хаті, денщик біля коминка пістолети чистить, коли нагло щось у шиби задзвонило.

– Хтось стукає, пане, до вікна!

Я подумав, що то вітер, але хлопець мій знову гукає:

– Пане ротмістре, заглядає хтось до вікна!

Та тільки-но я підвівся, коли раптом крук як не зірветься з місця, як не затріпоче радісно крилами! І кричить по-своєму, але ще вразливіше, ніж досі бувало:

– Аррабет! Запатан!

І, злетівши з тим вереском вгору, кинувся до вікна з таким натиском, що шибу з гуркотом висадив і пропав у темряві… Ми з хлопцем вибігли на подвір'я, але нікого не побачили – крука ані сліду. Мій пес, вискочивши із лютим гарчанням, пробіг трохи вперед, якусь хвилю погавкав, а потім раптово перейшов на скімлення і повернувся, весь тремтячи і до ніг моїх тулячись.

На тому уся та дивна пригода й закінчилася – і ніхто її таємниці не розгадав, хоч домислів і різних фантазій було чимало.

Омелян Партицький

(1840–1895)

Народився в с Тетевчиці біля Радехова на Львівщині. Закінчив Львівський університет, викладав у львівській гімназії. Мовознавець, етнограф, історик, редактор журналу «Зоря» (1880–1885), один із засновників львівської «Просвіти». Писав також поезії.

Викликуванє духів

Сего року минає трийцять літ, як в Галичину завитала спиритична наука. Старші люди пам'ятають еще добре тогдишнє загальне зацікавлене на вість, що найдено спосіб розговорювання з загробними духами. Майже в кождім домі збирались тоді члени родини, знайомі, приятелі, ставали около стола або иншого якого круглого движимого предмету (наприклад тареля) й, покладаючи крайні пальці своїх рук на стіл, творили ними один неперерваний ланцюг. По п'яти, десяти або більше минутах починався стіл рушатися, пукати й скакати – значить, як казали спиритисти, в стіл поселився загробовий дух. За таким столом з духом можна було розмовляти, випитувати его про се та оне, й він давав відповіді, як хто хотів: усно або писемно. Коли стіл раз стукнув, значило в его бесіді «ні», если два рази, значило «так». Але нерідко лучалось, що стіл безустанно стукав та скакав, влекучи цілий ланцюг пальців та людей за собою, не раз і до другої кімнати; тогди говорено, що дух в столі єсть якийсь божевільний, збиточний, проте треба особам в иншому порядку навкруг стола уставитися, або виключити з-посеред збору «невірного Тому», і доперва тогди розпочати ланцюг на ново.

Пам'ятаю як нині – я був у другій гимназіяльній клясі й якось раз зайшов до свого товариша-ученика на забаву. Приходжу – в кімнаті довкола столика стоять: тітка мого товариша (старша вже особа), мій колега й дві єго сестри. В хаті таємничо-тихо, лиш від часу до часу чути то голос тітки, то стукане стола. Тітка в якійсь справі екзаменувала загробового духа, а сей щохвилі говорив «так» або «ні», аж доки в кінци не обридло духови й він почав безустанно стукати та водити стіл по цілій кімнаті.

– Сей дух вже утомився, – сказала тітка, – треба прикликати іншого.

Взяли тепер й мене до стола. Стара тітка поучила наперед, як маю заховатися при держанню пальців, та щоби з повною вірою приступив я до «святого столика». Ми всі перехрестились, а я яко русин поклав аж тричі хрест на собі.

– Бодай я сего була не бачила! – скрикнула тітка. – Та він хреститься по-московськи! Єще якого схизматика накличе до моєї хати!

Я трохи засоромився. Знов почались поучения тітки, розправи о духах католицьких й схизматицьких, о небі, чистилищі та пеклі. Я на все притакав, бо бажав якнайшвидше покласти пальці на «святий стіл».

От і готовий ланцюг. Стоїмо з випруженими пальцями, нерухомо, тихо. Всі дивимось на тітку, а вона то рухом голови, то поглядом очей давала нам свої прикази.

За доброї чверть години стіл почав з одної сторони підноситися – на знак, що вже щось єсть.

– Чи ти дух загробовий? – питає тітка.

Стіл стукнув два рази.

– А чи католик?

По мені аж мороз перейшов. Ну, думаю, як явиться «схизматик», то тітка або умліє, або мене висварить. Але моя тривога не тривала довго.

– Стук! стук! – Значило: католик.

– Питай тепер, сину, – говорила тітка до мене. – Дух буде одповідати.

О що ж ученикові питати? Ми мали строгого професора математики, латинського священика Виломицера, того ж самого, що єсть тепер катехитом при гимназії Францішка Іосифа ві Львові.

– Чи буду я мати першу клясу з математики?

Стіл стукнув два рази.

Далі дух дав мені знати, що з математики я отримаю тілько найвищі оцінки. Почувши тоє, я спустився на пророцтво стола, стратив цілком охоту до математики, набрав «третих» що не міра, а прийшло під конець курсу – ледве-ледве умолив строгого професора, щоб дозволив здавати предмет з «цілого».

Через цю пригоду мій старий батько предприняв у часі вакацій всякі міри, щоби «радикально» вилічити сина з того вірування в загробових духів-знахорів.

Дух-стіл давав також оповіди писемні. На стіл клали папер, а один з присутних брав олівце до руки і держав єго легенько понад папером. Тоди стіл, рухаючись то в ту, то в сю сторону, зневолював олівце до писаня якихсь гієроглифів, дивних, ніби тайних, загробових букв, котрі одтак «знатоки» з великим трудом одчитували.

Розумні люди вже в первих початках тих спиритистичних комедій кивали недовірливо головою.

«Чому то великі, тяжкі столи, – так казали ті невірні Томи, – не стукають, а лиш легенькі та малі? Тай ті малі столики чому не пукають тоди, коли ланцюг пальців утворять люди здорові, котрим і при довшім нерухомім держанню пальців не трясуться руки? Се не стіл ходить і скаче, але то пальці наші при довгім напруженню починають трястися і через те порушаєся столик! У кого більше руки трясуться, в ту сторону буде і столик скакати…»

Але люди людьми. Всяка новость, невидальщина, мимо найрозумніших доказів, находить своїх сторонників. Старі бабки, тітки і взагалі тілесно ослаблені люди, котрі і без помочі ланцюга пальців могли би самі своїми тремтячими, тяжкими руками не то столичок або таріль, але і здоровий великий стіл рушити, – вони не дались одвести від «викликування духів». Не маючи ніякої роботи або не могучи взятися якої статочної праці, вони цілими днями і вечорами стояли округ столиків, прикликували до себе різних небіщиків, розмовляли з ними, радились їх, допитувались їх про житє загробове.

Очевидно при тих утрених розмовах іритувалось немічне тіло еще більше, змисли виходили з рівноваги, душа маячила. Розгарячена фантазія бачила живих духів, чула їх бесіду – і се тривало так довго, доки в розстроєнім тілі збожеволіла фантазія могла виправляти свої чудацтва.

З часом спиритисти позасновували окремі громади, збори і утворили з своїх привидів і придумок обширну систему, нову науку. Нині відбуваються їх збори завше в вечірну хвилю (за дня лиш в цілком темних місцях). Звичайно добирають вони собі дві кімнати: в одній держать пальці на столі, а в другій уміщають одного «ізбранного» свого члена, так званого «любимця духів», посередника межи земним а за гробовим світом. Після науки спиритистів дух вже ся не поселяє в столі, але бере трошки тіла з свого «любимця» (посередника) і з тим кусником тіла приходить до кімнати, де ціла громада розтаборилась коло стола. Борони Боже, щоби хто в ту пору засвітив світло в кімнаті, – а то б дух пропав у безвістях з тим кусником тіла, що собі пожичив у свого любимця. Тоди найгірше лихо може статись з посередником, що находиться в другій кімнаті: він вже позиченого духу кусника тіла не достане і буде від сеї хвилі все слабий і слабий, попаде в сухоти і вкінци умре.

В сотках випадків сконстатовано, що «любимці духів» є простими обманщиками, котрі спритом і всякими штучками уміли довший час туманити цілі численні громади спиритистів. А знов у других сотках випадків сконстатовано, що спиритичними роботами занимаються многі «фахові люди» єдино для визискування чиєїсь глупоти (так наприклад славному «професорові Orlice» духи «диктують» нумера, що мають вийти на лотареї, лікареві духи «диктують» рецепти на ріжні хороби і т. д.)

Секта спиритистів багато гамору і шуму творить нині в Америці, Англії і Швейцарії; в Австрії вона лиш слабо животить, а невеличкі громадки, без доброї зв'язі і організації, існують лиш по більших містах, як Відень, Пешт, Прага і Львів. В посліднім місті виходила донедавна окрема газета спиритична під назвою «Zagrobowe Swiatlo», в котрій поміщені були описи засідань, розмови з духами і ріжні «откровенія» з світа загробового. «Любимцем духів» була ту одна екзальтована, нервова, хоровита дівчина, котра, начитавшись ріжних книжок і наслухавшись всіляких спиритичних бесід, в часі засідань вечірних розгорялась фантазією, а відтак, попавши в душевний обморок, верзла-плела всілякі баламутства про житє загробове. Раз оголошувала вона себе «духом Наполеона І», то знов «духом Костюшка», духом «круля Понятовського» і т. д.

Однак швидко проти секти львівської виступили инші головні центри спиритичних наук, особливо ж Лондин. «Таж се обманство, – писав звідтам «любимець духів» Бастіон, – небіщики ніколи не воплощаються в жиючу особу, лиш беруть із свого посередника дещо тіла і являються самостійно перед людьми». Довго Львів не хотів піддатися Лондинові, але вкінци секта львівська призналась до ошибки, попалила всі рочники свого «Zagrobowego Swiatla» і тепер розбита, немічна, вижидає вона нової організації, нового і більше надійного відродженя.

Спиритична робота найшла відгомін і між русинами. Дві на Руси широко звісні личности, неоджалованої пам'яти патріот наш Лев Трещаковський і писатель о. Іван Наумович – оба вони потонули в фалях загробового моря. Трещаковський не був великим ученим, але був чоловік надмірно бистрого ума і винахідливий у патріотичних помислах. Спиритичні чудеса застали єго неприготованим до наукового одпору, – природний здоровий розум не вистарчав до пояснення деяких, доперва нині розсвітлених загадок, а наскрізь чесний характер навіть не допускав можливого обманьства.

О. Наумович ні в чому не подобав на Трещаковського – то чоловік істинно учений, а при тім і в письмі і в слові і в ділі – у всім поет. Хто слідив уважно за літературною діяльністю о. Наумовича, замічав певно вже від першого єго виступу якусь поетичну, фантастичну натуру, що любуєсь в надприроднім, в чудесах і духах. Єго «згадки» з літ семинарских і перші повісті у віденському «Вістнику» вже згори ясно означили єго будучу діяльність. Нинішня нещаслива єго судьба єсть тілько результатом тої загадочної, справді фантастичної натури.

Послухаймо, як сам о. Наумович в «Науці» (число 1 з року 1878) описує перші свої проби з викликуванєм духів.

Світлі і темні духи

«Ніколи не забуду покійного отця Льва Трещаковського, бувшого давно приходником в Руднім коло Львова, а упокоївшогося недавно на другім своїм приході в місті Городку. Був то чоловік, як то кажуть, оригінал, по просту дивак, но при тому чесний чоловік, іскренний народолюбець, неутомимий діяч з перших днів відродження нашої Червоної Руси. Хто жив ві Львові, хто був свідком перших зав'язків нашої тодішньої Головної Руської Ради, тому певно ніколи не вийде з пам'яти тая дуже оригінальна постава покійного отця Льва, з тим високим чолом, з тим дуже потяглим носом, маленькими глибоко в чолі схованими очима, з тими вузенькими чоловіколюбними устами, з тим цілим лицем глибокого мислителя; з тою неутомимою і нічим неустрашимою бесідою, коли звичайно на засіданнях тої ж Ради ставав перед селянами і толкував їм: що то свобода та до чого вона?

Їхати, радити щось для Руси-небоги не було ему лихої дороги; на драбинястім возі бувало їде вулицями Львова, злазить на Раду, а тим часом заким Рада розійдеся, щоби коні дня не утратили, парубок набирав і возив гній зі Львова до Рудна.

Покійний той народолюбець уже в гробі, но діла єго хоч був лиш простим священиком, перебудуть сторіччя. Тії хрести поставлені в нашій Галичині на «пам'ять свободи 1848 року», і той «Народний Дім», одна із найбільших будівель Львова, – то єго помисли, то єго віковічні пам'ятники!

Сего року читав я так в російських, як і в берлинських газетах широкі розправи о спіритизмі, то єсть о посмертних духах, будьто входящих з нами в спілкування. В Америці допровадили уже спиритисти з викликованєм духів до великого совершеньства, вони то їздять тепер по Європі, заїхали і до Петербурга, де знайшли многих віруючих, а также і многих зовущих їх простими обманщиками.

Читаючи тії розправи, не можу не згадати собі за покійного о. Льва, з котрим я кілька літ жив в дружестві, а в домі котрого я видів такі спиритичні явлення, котрих я еще тепер ніяк не можу собі розтолкувати, котрі по правді дають много до мислення, чи нема в тім правди, котру сказав Шекспір, «що суть річи на землі і на небі, о котрих і не снилося философам».

Було то року 1851, коли я був духовним сотрудником в місті Городку за Львовом. Одного зимового дня забрався я з женою моєю до Львова, найнявши собі коники у городецького міщанина. Пустили ми ся саньми з полудня в дорогу, маючи до Львова чотири милі, де малисьмо намірено ночувати, а на другий день з полудня, поробивши свої діла, домів повертати.

Ледви ми виїхали за рогачку, зірвалася страшна заверуха, так, що не було світа видно. Дорогу задуло, і коні ледви нога за ногою снігом копалися, западаючи часом цілком в сніг. Не від'їхавши так і половини дороги, смерклося нам, і побачили ми, що ми не на мурованім гостинці, но десь серед поля. Перемерзши кріпко, помимо добрих хутер, а не видячи ніякого сліду перед собою, ми їхали просто не знати куди і аж коло 10 години заїхали десь коло якогось ставку і млинка, де якась чесна християнська душа уратовала нас перед смертю, бо уже туй-туй були б ми заїхали в став, ледви троха примерзлий. Той чоловік сказав нам, що ми в парафії отця Льва і що відтам до Рудна уже не дуже далеко, і сівши з нашим хлопаком повізником на сані, завів нас аж перед хату свого панотця».

Описавши свою стрічу з Трещаковським, приступає о. Наумович до властивого темату о духах. Читаємо там отсі дві цікаві історійки:

1. О тім, як темний дух утік під стіл

Отець Трещаковський привів свою дочку до стола і сказав до неї:

– Призови духа!

Дівчина сіла при столі, взяла олівце в руку, розстелила на столі папір, подержала так може минуту руку, в тім якась сила стрепенула рукою, і вона, обернувшись до отця, сказала:

– Єсть дух!

Отець Трещаковський здіймає з кілка єпитрахиль, бере кропило, мачає в свячену воду і з повагою питає:

– Душе, як тобі на ім'я?

Рука якби електричною силою стрілила по папері і видно було ім'я:

– Марія.

– Маріє! – каже о. Трещаковський. – Чи ти світлий, чи темний дух?

– Світлий!

О. Трещаковський не вірить на слово, хрестить три рази і кропить священною водою.

Показалося, що то був темний дух, бо утік під стіл.

2. О тім, як світлий дух грав на фортеп'яні

О. Трещаковський казав:

– Темний дух не може і правди сказати, іно саму брехню. Я їх уже випробував, я добре їх уже знаю!

Знов дівчина положила руку на папір, і знов рука стрепенулася і скоростею електричної сили написала ім'я:

– Юстина.

– Ти світлий дух?

– Світлий!

О. Трещаковський повісив єпитрахиль і кропило на кілок і почав розмову з духом.

– Хто ти є? Де ти жила? Чим займалася?

– Я, Юстина, родилася в Константинополи, була купчихою, померла року 1553, дня 8 січня.

– Дай нам який видимий знак, що ти істинно межи нами.

– Згасіть світло.

О. Трещаковський здмухнув свічку, стало в хаті цілком темно і тихо, лиш рука щось дуже скоро шкробала по папери, може минуту, може дві. Відтак утихло, от. Трещаковський засвітив знов свічку, берем папір в руки, а на нім нарисований образ святої женщини з хрестом на руках, а під тим образом підпис по-грецьки: Свята Єлена.

– Юстино, дай нам еще який знак.

– Нехай дівчина сідає до фортеп'яна.

Дівча сідає при фортеп'яні і зачинає грати «Іже Херувими». Грає прекрасно.

– Як не віриш, – каже о. Трещаковський, – що то не дівчина грає, тілько дух, іди і відорви руку від фортеп'яна.

Я приступив до неї, беру за руку, но диво! Я тягну, а рука якби прикована, не подаєся мені, і їй то нічого не мішає, вона грає, а мені видиться, що то не тілесна, но желізна рука. Всею моєю силою я не міг їй перешкодити, щоби один тон з «Іже Херувими» опустила. То зділало на мене огромне вражінє.

– Тепер, – кажу, – вірую, що щось єсть.

– Юстино, чи покажешся нам? – поспитав о. Трещаковський.

– Возьми шклянку, положи верх неї зеркало, а на зеркало най положить руку дівчина.

Ми так зробили і дивимося, а в шклянці як мініятурка жінки, якби в оболонці. За минутку щезла.

Ми не могли опам'ятатися від подиву. Я довго не міг заснути, аж над ранком.

Нарисований образ св. Єлени я собі взяв на пам'ятку і був би у мене довго, аж при пожарі в Коростні десь затратився враз з кількома рукописями духів.

Як із сего опису видно, у нас на Руси дійсно були спиритисти, і хто знає, до яких би то результатів дійшов був спиритизм у нас, якби головні діячі на тім поли були людьми мирськими. Ту видно, був засновок до зовсім нової секти. Деінде духи поселяються в живу особу або беруть дещо тіла в живої якої особи, а в домі Трещаковського являлись вони в шклянці від води і навіть без тіла були видні очима людськими. А вже найцікавіша поява тота, що духи грали на фортеп'яні «Іже Херувими» і лишили Трещаковському свої рукописи!..»

Хто ж властиво був ту обманений: чи Трещаковський, чи о. Наумович, чи вони оба? Нам годі відповідати, бо справа, як кожен признає, єсть надто дразлива і делікатна.

Стефан Ковалів

(1848–1920)

Народився в с. Брониця на Дрогобиччині. Закінчив учительську семінарію у Львові, кілька років учителював, а з 1879р. працював управителем народної школи в Бориславі.

Перші оповідання почав друкувати в галицькій пресі з 1881 p., а згодом видав їх у дев'яти збірках. Утворах описував життя дрогобицької Каліфорнії – Борислава. Всього письменник написав понад сто оповідань і з десяток казок.

Дрогобицький найда

Коли би так цісар або міністер перебрався за руського мужика, взяв на себе червону камізельку а в руки палицю і перейшовся в понеділок в торговий день по Дрогобичі коло ратуші, коло криміналу, коло уряду податкового, так зараз пізнав би, хто в тім «королівськім престольнім городі» царює, хто його за уха крутить і «зецами» обкладає, хто ним командує. Нехай би такому преображенію цісарському або міністерському випав припадком костур з рук і покотився в те місце, де стоїть громада старозаконних підприємців, соймує і нікому з дороги не хоче ся вступити; а зараз посиплються обидні слова: «Ти сокиркє з Михаилевич![73] Ти червоне камізельке, ти!..»

Навіть такому мужикові, що то його треба добре протичкою в потилицю шпильнути або кліщами за ніс стиснути, щоби спитався: «за що колеш?» або «за що щипаєш?», – навіть такому рабові Божому зараз впаде в очі, кому ту від найстаршого до]наймолодшого все віддає честь з низькими поклонами, з ким ту після понятя мужицького не може собі дати ради навіть той найсильніший, що то колись аж посторонками мусив їх гонити, щоби не робили торговиці – корчми з святині Отця Небесного. Навіть такій незамітній, вічно сонливій людині за ледве марницю кричать годованці хейдерів: «Ти сокиркє з Михайлевич! Ти паскудне Добуш-розбійник, ти!..»

Навіть самому законодателеві, самому пророкові Мойсееві, коли би так з'явився в мужицькій одязі, а в додатку вивернув віз з сіном коло костела або коло церкви Святої Трійці і став би кликати: «Діти мої вибрані, не хапайте гойове сіно, але купіть собі за гроші!», так зараз сотки невдоволених закричали би до нього: «Ти сокиркє з Михайлевич, ти погане малох, ти!..»

Слова ті в понятю обиднім може обірвати і сам рабин чудотворний з Садагури, коли би так захотілося йому подібне чудо показати, як, приміром, сховати кучері над ухами за уха і переобразитися в руського мужика-гоя.

Аж дивно, чому старозаконники так стараються задержати в мужицькій пам'яті те, о чім і самі повинні би якнайменше згадувати. «Ти сокиркє з Михайлевич!» не так є обидою для мужика, як більше нагадує, яким то паведенєм ті апостоли культури доводять нашого мужика до крайності, ба й до звірства.

* * *

Правдивим іменем я не назву його. Та що й прийшло би з того? Погане поганим лишиться і по смерті, а богочестиві громадяни з Михайлевич і так не запишуть його в грамоту «душ усопших» уже страха ради, щоби не потеряти славу православного чи правовірного християнина. Найлучче назву його тим преславним прозвищем, під яким величався свого часу в тутешній околиці.

За Дрогобицького Найду ще нині дива розказують ямарі,[74] дива з очайдушного його житя, і при кождій такій нагоді повторяють за жидами, а тим самим і його згадують словами: «Ти сокиркє з Михайлевич!»

Дрогобицький Найда належав до тих людей, що то їх можна порівняти з паровим котлом, котрого шрубами крутять недосвідчені і неоглядні людці так довго, поки від надмірної пружості пари котел не трісне і не позриває голови тим, що крутили-крутили, аж перекрутили. Найду можна порівняти також з динамітовим магазином, на котрім сідає всіляка нездаль, поки власним тягарем не викличе єкспльозії і своєї згуби.

Найда Дрогобицький був чоловіком, створеним на образ і подобіє Боже; він мав те, що бореся з серцем і головою, а називаєся фантазією. А фантазія з темнотою може багато накоїти лиха, коли розбуяє в темній голові і потягне за собою сотки темніїв та стане рушатися по-свому На Водянці в Мотя Хуни мав він своє стале пристановище; доказував, броїв багато, приносив своєю фантазією і дотепом хосен орендареві, а кривду братові-мужикові. Чи добре робив, чи зле – над тим не застановлявся; йому о одне тілько ходило: щоби його добродії були з него задоволені.

Хотя Найда в цілім Бориславі мав прихильників в староза-конниках, хотя кождий касир-орендар отвирав йому серед ночі двері своєї гостиниці, все ж таки тягло його раз у раз на Водянку де свою фантазію порядкував після голови Мотя Хуни.

Найда і Мотьо – то двоє типових людців на всю околицю, два нерозлучені товариші; одного сильні плечі в уряді громадськім, другого злодійський дотеп лучились і вспомагалися дружно.

Одноока Сенька з Унятич, мамка бурмистра Шмілька, брала також діяльну участь в любові обох товаришів і обожала обох.

Діяльність Найди була легка, різнородна, не потребувала ніякої натуги, ні фізичної, ні душевної.

– Найдуню, нині в шинку нема ніякого відходу,[75] – говорив не раз Мотьо Хуна свому товаришеві.

На ті слова Найда збирався з корчми, ішов просто на збірне місце робітників коло «Кредитового банку» або коло комуни, вибирав з новоприбулих кільканацять мужиків в поряднім одязі, згодився з ними на «шихту», а потому провадив їх на могорич до Мотя Хуни, щоби, мовляв, кождому мужикові дати, що належиться, заким забереся до тяжкої роботи.

– Ви, свату, вино п'єте чи пиво? – питав Найда своїх жертвенних телців з найбільшою ввічливістю.

– Коли ласка, то мені вина, – повідає оден.

– Добре! Дайте, Мотю, тому сватові вина літру, але того, доброго.

– А ви, нанашку, що волите: пиво чи гарак?[76]

– Я уже волю пиво.

– Добре! нехай буде пиво… Мотю, тому татусеві в новім сіряці літру пива.

– Я волю гарак, бо на горівку присягав, – толкує третій.

– Дайте тому сватові в пасових чоботях півкварти гараку; нехай здоровий хоть раз нап'єся, коли на горівку присяг.

– Я уже волю горівку, – мовить четвертий.

– Добре! дайте, Мотю, тому горівку, але такої, щоб аж око побіліло; я також з ними нап'юся.

Запивають мужики, котрий що любить; напиває і Найда, в товаристві забавлявся і все допрошує: «Кажіть собі жидові дати закуску, москалів,[77] селеддів». А мужики кажуть, заїдають смачно без принуки, мов на комашні або на празнику.

– Не жалуйте собі, люди, – кричить Найда, – хто випив, нехай велить собі ще дати, а потому до роботи.

«Та чому не пити, чому не їсти, коли дурничка трафилася, – думають мужики, – дурний дає, а розумний бере».

Наїв, напився Найда і улетучився. Вийшов собі надвір незамітш, ніхто не бачив коли.

– Коли той «баштефрант» пішов, то й ми собі забираймося за ним, щоби жид не чіпався, – кажуть собі мужики потиху на ухо і ну же оден за другим гусаком сунуть в двері.

Мотьо Хуна хап першого за ковнір і говорить:

– Го-о-ов! що ж то ви, панове, до мене на здекуцію прийшли? То ви не гадаєте за тото платити, що ви ту напили і наїли. Ви думаєте, що ту напої і їду на гостинці змітають?

– А по-якому ж се? – питають себе мужики здивовані.

– Та я вас питаю: по-якому се?

– То ми маємо за все платить? А той чоловік, чи касир, що нас сюди привів? Таже се він все казав, то нехай платить.

– Котрий казав? – питаєся Мотьо і держить двері за клямку. – Покажіть, котрий? Нехай зі мною порахуєся.

Глядають мужики, роззираються по кутах; таки нема того, що їх сюди привів.

– Та нехай шинкар сам глядає, а нас се нічого не обходить, – каже оден з відважніших, що найменше був причасним до тої дурнички.

– А ти, мудрагелю! Звідки такого розуму навбрався? – кричить жид. – Чи не з Дзвиняча ти таку мудрість привіз? Ти, король гоцул, ти, гоцул король, ти!.. Знімай той широкий ремінь, знімай, або плати за дві літри вина! Я тебе зараз научу, тілько нехай жандари прийдуть!..

– Пождіть, орендарю, не гнівайтеся! – зачинають просити мужики. – Ми ще годні тото заплатити, що ми випили і з'їли.

Легко повісти «заплатимо»… Самі поприходили із-за Турки, з-під Сянова, з Косова, кождий прийшов сюди глядати за крейцаром; а ту йому на самім вступі велять «плати або давай застав». А є за що платити: десь і недовго тото тривало, а тілько наїлося, напило, що сум чоловіка огортає. А ту ще загорнув кождий, що мав найліпшого дома, бо думав собі: «Як тя видять, так тя пишуть»; ліпше одягнешся, то скорше хто-небудь возьме на роботу.

Розважили мужики, познімали опанчі, кожухи, бесаги, полишали в Мотя Хуни в застав та пішли на роботу; полізли в яму відробляти «дурничку», яка дісталася їм з ласки Найди. Заплатили всі добре і нікому нічого не сказали о тій обрадованній.

Отак провадив Найда з Мотьом Хуною золоті інтереси. Сотки мужиків платили кождого тижня «фрицівку».[78] Хоть не одного остерігали, щоби не йшов, то нічого не помогло: руська жилава натура не хоче хіснувати з досвіду других; вона мусить власною шкірою заплатити кожду науку, а часом заплатить і головою.

«Не йди за Найдою, бо буде з тобою лихо; потахнеш десь в ямі, заморочишся», – шептали не одному на ухо, а він таки пішов.

Найда мав ще одну поплатну неоподатковану «професію»: він доставляв підприємцям дешевої робучої сили, заганяв ліпших, способніших мужиків на роботу там, де бажав Мотьо Хуна. Способи були на се всілякі, а поміж іншими і той, що Найда забирав двацять, трицять мужиків, давав кождому по шустці завдатку і заставляв їхрозвалити яку кошару.

– В мене все іде на «акорд»: розберете тоті шопи, поносите он там до потока, то дістанете зараз десятку і горівки, скілько котрий схоче, – говорив Найда і відходив.

«Та що то таке в нас розбирати! – думали мужики. – Се вмить зробиться».

Розбирають мужики кошару. Звалили, розтрясли дах, носять до закопу; розбирають стіни і розчисляють на двацятьох десятку: буде кождому по п'ять шусток; отакий заробок, щоби святився!

Уже з кошари тілько стовпи, підвалини і підлога; уже незадовго кінець роботи: аж ту Мотьо Хуна з цілим гуртом старо-законників, поліцаїв, і жандари в додатку, обступили довколо мужиків. Всі питають:

– Та що ви за розбій зробили? Нащо ви розвалили чужий будинок?

– Таже нам казали тото валити за десятку! Дайте нам ще, то ми й три такі розвалимо.

– Хто вам казав се робити?

– Як хто?… Чоловік, не біда, – дух святий при нас, хрещених!

– То покажіть того хрещеного, а ні, то буде круто з вами.

Не знайшли мужики Найди, не знайшли й свідителя на своє оправдане. Пішли до арешту, а звідтам відробляти кару за напад. Щоби поспекатися клопоту, мусили і кошару поставити і по кілька неділь властителеві відробляти; а того, що їм такого гарячого сала налляв за обшивку, десь вирвало, – щез, мов камфора.

Подібними штуками своєї фантазії проживав Дрогобицький Найда довгі літа весело, безжурно, приспівуючи. Дивна, справді дивна одна річ, скілько разів з'явився Найда поміж мужиками, щоб вибрати нові жертви з-поміж них для Мотьового хісна; скілько разів притворився святим і казав: «Я вам брат; мене слухайте; а хто против вас, нехай ладить збанок на кров, а мішок на кості», – завсігди знаходив собі прихильників своїми лесними словами.

З Найдою покривдженому мужикові зачинати борбу – значило пориватися з мотикою на сонце.

Найді було свобідно першому-луччому кості поломити, голову провалити, йому ніколи нічого не сталося, він все умів поховати кінці у воду.

Літа минали, Найда проживав в гаразді, уникав рук мстивих, хоть не оден засідав вночі на него. Замість Найди забили не раз такого бідака, що, вертаючи додому до дітей, винен був тілько Богу душу, а урядові податковому тих кілька ринських, що гарував на них тяжко через кілька неділь.

Наглі зміни бориславського суетливого житя пхали Найду і його товариша Мотя Хуну наперед; кождий з них чувся щораз більшим паном своєї волі. Все ішло в обох прискореним кроком, всі їх бажаня здійснювалися, мав чародійною, силою.

Аж стали німці в Бориславі заводити свої порядки. Вони закупили від жидів багато мужицької землі, почали жидівські садиби перебудовувати на палати, почали ставити доми для робітників; а замість соток шинків касирних станула одна великанська гостиниця з вежею і з годинником для урядників фабричних; словом, азійські порядки стали прибирати, як мовляли навіть самі старозаконні, вид європейської культури.

Глядить Найда на тоту гостинною і сам не знає, що робити: чи капелюх перед нею знімати, чи класти під неї тоті динамітові патрони, що має їх повно і в кишенях і за пазухою, та висадити у воздух. Не міг ні сяк ні так рішитися; пішов до свого товариша Мотя Хуни посовітуватися. Тут по довгій нараді прийшли до того переконаня, що нові порядки німецькі, рух парових машин, то для них обох неминуча загуба.

Борба на жите і смерть. Хто з ким? Найда і Мотьо Хуна з «пруссаками». За що? За тото, що німці привезли з собою для обох недолю.

Борбу розпочато хитро: одної ночі запросив Найда мазурів до Мотя на «дурничку», велів їм дати вина, меду, а потому сам утік з корчми. Мазури випили, що Найда казав дати, але не заплатили; а в додатку витовкли шкло, погаратали шинок і самого Мотя Хуну мали потурбувати.

Мотьові було се й на руку, що мазури полупали шинок: він післав Найду і Сеньку до рабинів і старшини старозаконної з оповіщенєм, що робітники-пруссаки обезчестили в Мотя Хуни богомільню і споганили страшним способом «святу тойру».

Вість та, мов блискавка, розійшлася та обурила всіх вірних синів Єгови до крайності. Вмить зібралися тисячі защитників «св. тойри» і стали бомбардувати камінєм робітничі фабричні доми. «Гур-р-ра!» та й «Гур-р-ра!» розлягався пекольний крик по цілій околиці. П'ять тисяч старозаконників проти кільканацять новозаконників – то страх нерівномірні сили противників: майже кількасот на одного! Від п'ятої години рано до семої ввечері летіло каміне градом на «пруссаків-гоїв»; кільканацять робітників окаменовано під стосами каміня; доми робітничі німецькі знищено до нащадку; оден божевільний жид дістав від жандара кульку в черево. Найді нічого не сталося, хотя через цілий час стояв на чолі тої кількатисячної армії і перший кидав камінєм на своїх. Він сидів пізніше кілька місяців в Самборі разом з Сенькою під «млином», але головного проводиря тої страшної звірської бучі ні він, ні Сенька не видали: Мотьо Хуна вийшов чистий.

Скінчився процес, Найда вийшов з криміналу: то що ж з того, коли його звізда стала меркнути. Він обіцював собі дуже багато з того покаяння, яке відбув у в'язниці як защитник «св. тойри» і свого товариша Мотя; а тим часом якось не йшло по його мислі. Куди поступив, не велося.

Замітив Найда, що його товариш Мотьо Хуна щось низько кланявся німцям і веде з ними якісь «ґешефти»; то щось недоброго! Довідуєся дальше, що жид спродає німцям свої ями, дучки, закони, кошари; навіть свою корчму з богомільнею спродає. Найда думав спочатку, що жид жартує; але то не були жарти. Одного дня добив Мотя торгу з німцями за сто кількадесят тисяч; ще тілько «судний день» мав пересвяткувати, а потому перенестися до Львова.

Помітив те все Найда. Став він Мотьові докоряти за його невдячність і несловність; став пригадувати йому, чого-то він не обіцював всего, коли Найда сидів в криміналі; а Мотьо каже:

– Що було, Найдо, то минулося: тепер треба покутувати за давні гріхи і на Бога пам'ятати.

Послідні слова, що шершені, пожалили Найду; він усміхнувся й каже:

– Відколи ти, Мотю, став таким побожним? Відколи ти знаєш, що є Бог на світі? Ти з жінкою інакше говорив тоді, коли я сидів в криміналі і мав свідчити в суді, що тебе не було дома, як мазурів били на Водянці.

Мотьо не слухав того. Він накинув на себе сабашову плахту новісеньку, став голосно молитися в куті і завзято колисатися на боки.

Найда аж зуби затискав зо злості. Він не міг знести тої облудної побожності, не міг дивитися на Мотя і його жінку; він утік з корчми на місто. Став тинятися по улицях. Біда! Напастують малі жидики, мечуть в него болотом; а поліцаї сміються. Того перше не бувало. Тісно Найді на світі. Ще й жандар постійно за ним волочиться; давніше утікав жандар перед Найдою, а тепер наступає йому заєдно на п'яти, лазить за ним назирцем. Вернув Найда назад до Мотя Хуни й каже:

– Мотьку, поговоримо на розум: ти спродав все швабам і забираєшся до Львова панувати.

– Або що в тім злого? – питає Мотьо.

– Злого для тебе нічого… Але, бачиш, в тебе позавтра «судний день», ти задумав, як я уважаю, перед Богом всі гріхи відплакати. Дай же й мені кілька ренських, нехай висповідаюся перед тими поліцаями і тими жандармами, що їх хтось на мене зачвав;[79] я уже й домірковуюся, хто то…

– Ти хочеш від мене розбоєм грошей?

– Ні, не розбоєм, тілько тимчасом прошу о шість ренських, бо мені з тих тисячів, що ти возьмеш, також щось належиться: тілько літ тобі достарчав поплатних гостей; тілько закопів, ям разом з кошарами тобі придбав; без мене ти нині не мав би й добрих патинків, я в додатку відсидів за тебе в криміналі; я тебе відорвав з-під шибениці!

– Слухай, Найдо, ти дуже хорий!.. Ти мусиш іти до шпиталю, до Львова, там, де варіятів держать. Тобі щось в голові поміщалося, я тебе не розумію.

– Коли не розумієш, то я тобі буду ще раз на розум говорити: даш мені зараз шість ренських, але зараз? – каже Найда і взяв Мотя Хулу за барки та став ним жартом телепати, як бувало давніше, коли товаришували.

Розгнівався Мотьо Хуна на таку сміливість, вдарив Найду поза вуха і став виганяти з корчми.

Найда не даєся, стоїть кріпко на ногах та смієся.

Не міг Мотьо Хуна спромочи Найду, аж підступом з жінкою і Сенькою витрутили його надвір і замкнули двері, а капелюх викинули крізь вікно в болото.

– Гур-ра! – закричала товпа дітвори жидівської, побачивши Найду в болоті.

– Спічни собі троха, спічни! – кричали до него поліцаї.

Найда встав з болота, але капелюха не піднімав. В голові йому помішалося. Він знаходився в такім стані, як той попечений на цілім тілі, що не може розрізнити, в котрім місці більший біль, а здаєсь йому, що всюди найбільший.

В Найді стала кипіти кров не на жарти. Він розглядався довкола за якою душею, щоби знайти відраду; але надармо. Довкола глумлива товпа жиденят, поліцаї, жандарі і більш нікого. Се його кинуло ще в більший відчай. Він лишив капелюх в болоті, пустився простоволосий прискореним кроком… де? Він сам не знав, куди біг; тисячі ям, закопів перескакував і не упав, не запропастився, лише біг та й біг, аж одіж на нім ціла змокла від поту.

Яким чудом-дивом воскрес в своїм селі, в Михайлевичах?… Що його загнало до тої хатини, під тоту нужденну чорну стріху, де перед кількадесятьма літами повітав сей світ? Хто його знає! З-поміж всего, що замітив в хаті, найбільше впала йому в очі сокира. Він її виймив із-за лавки, стрібував, чи остра, і рівнодушно запхав собі її за ремінь та вийшов з хати. Холод, з яким повітала його рідня, не позволяв йому засиджуватися на місці. Довго блукав по селі, де-не-де приставав, глядів по загородах, і мимовільно тяжкий віддих добувався з його грудей. Не знайшов кута, не знайшов милосердного християнського серця. Ще справився був до церкви, коли ненадійно стрівся з одним знакомим.

– Завези мене до Тустанович на Водянку!

– А що даш?

Згодилися; поїхали.

Через дорогу Найда часто оглядався на своє село: все здавалося йому, що хтось покажеся ще, що якась душа щаслива кивне на него рукою і заверне з дороги. Ніхто не показувався. Раз тілько при блідім світлі місяця привиділось йому… Що? Хрест на церкві. Найдою аж потрясло: сей привид пригадав йому все, що Мотьо Хуна говорив йому о тім хресті богохульного, о тім назарейськім, що поніс неповинну смерть за весь мир чоловічий. Він більше не міг оглядатися поза себе.

В саму північ станув віз перед шинком Мотя Хуна. Кількадесят машин затрубіло різними голосами, мов тисячі підземних духів виринуло на світ, стало вигравати дванайцяту годину, оповіщати світові переміну. По кошарах гуділо житє: співанки побожні і богохульні, жартобливі і тужні, любовні і військові – словом, хороше з поганим зроджувало таку суміш, з котрої Найда крамі пекольного клекоту нічого більше не міг своїм вухом підхопити.

В Мотя Хуни спали всі твердо, тілько при шинку блимала прикручена лампа, а Сенька оперла голову о стіну та дрімала на лавці.

Найда приблизився д'вікнові і запукав легко в шибу.

Сенька зірвалася, вхопила лампу і пішла отвирати; вона пізнала зараз, хто то пукав, мабуть, ждала на него. їй жаль було пізніше, що вона помагала жидам витручувати свою віру за двері.

– То ти? – спитала в сінях, відмикаючи засув.

– Я, отвори борше! – мрукнув Найда знадвору.

Сенька отворила двері, впустила Найду до сіней та дивиться, жде привітаня.

Найда відобрав від Сеньки одною рукою лампу, другою сягнув за ремінь по сокиру, вгатив невісту тілько оден раз – і Сенька упала Найді під ноги. Ні стуку, ні крику. Душогуб і не задержувався коло трупа; він пішов прямо до ванькира, де спав Мотьо з родиною, і тут почав свою звірську месть, яку не в силі ні найбуйніша фантазія зобразити собі, ні найтвердша рука описати. Найда рубав по куснику то одно, то друге і розмітував по кутах. Заїлість, шальга і люта месть засліпили його так, що навіть не бачив п'ятнайцятилітньої жидівочки, що сиділа перелякана в куті за ліжком і гляділа на страшну смерть своїх родичів. Він не бачив її, хотя й глядів за нею по всіх кутах.

Мужик, що привіз Найду, як побачив скрізь вікно таку різню, вирікся і заплати та утік з кіньми.

Найда до самого рана любувався жертвами своєї кровожадності і все глядав по кутах за дівчатем і знов починав рубати трупів; його гнівало, що не міг її знайти. Надраном віддався добровільно жандармам в руки.

Випадок той наробив був в цілім місті великого страху. Всі були певні, що на судний день будуть мужики-робітники так само з другими робити, як зробив Найда з Мотьом Хуною, Хунихою і Сенькою. І радники міські побоялися не на жарти; як давніше вивищали Найду і осіняли його своїм всемогучим покровом, так тепер кидали на нього прокльони. По всіх вулицях ходило вночі по двацять кілька сторожів під командою місцевої поліції та пильнували переважно домів радницьких.

Найда погиб з руки ката, його послідні слова були:

– Мені одного жаль: чому я не ждав судного дня і не пішов з сокирою до біжниці![80]

Погиб Дрогобицький Найда через те, що рушився оден-однісенький раз на свою руку.

Погиб Найда, а по нім зісталася лише помовка: «Ти сокиркє з Михайлевич!»

Іван Франко

Терен у нозі

Оповідання з гуцульського життя

Старий, хорий Микола Кучеранюк дожидав смерті.

Ще два тижні тому він уостатнє керманичував на Черемоші, відігнав чотиритаблову дарабу[81] до Кут і відси вернув пішки додому. Нічого йому не бракувало, а проте був блідий, як труп. Увесь вечір він мовчав і сидів перед хатою он там високо на шпилі гори, покурюючи люльку на коротенькім цибусі і німо вдивляючися в розкинене внизу село, в Черемош, що шумливою гадюкою закрутився низом, і в супротилежну могутню гору, покриту темним лісом. Та другого ранку він прокинувся, жалуючись на болючу колотьбу в боці, почав сильно кашляти та трястись у лихорадці. Покликав своїх трьох синів, сказав їм, що буде вмирати, і велів їм скликати найстарших та найповажніших сусідів, щоб міг у їх присутності виявити свою остатню волю. Сини приняли сю відомість досить спокійно та повдержливо, хоч дуже любили батька. Тільки їх жінки та діти підняли крик і лемент, але старий велів їм мовчати та бути спокійними.

– Будьте тихо! – мовив він напівсуворо, а напівласка-во. – Я вмру, хіба ж то яке диво? Нажився немало. Чи хочете, щоб я жив вічно? Рушайте і приладжуйте все, що треба для похорону!

Одна невістка почала щось закидати про лікаря. Старий розсердився не на жарт.

– Не плети дурниць! Шістдесят літ прожив я без лікаря, то й при смерті обійдуся без нього. І що може лікар порадити на смерть? Чи лікарі й самі не вмирають? Рушайте кожде до своєї роботи і не журіться мною!

Ніхто не спротивлявся. По обіді посходилися сусіди, покликано й громадського писаря, який, за приказом старого Миколи, написав його «астамент».[82] Йому зробилося трохи легше, він балакав з людьми і велів своєму наймолодшому синові привезти на другий день панотця, бо хоче висповідатися і запричащатися. Сусіди похвалили сей намір і навіть не пробували сяк чи так захитати Миколову певність, що йому швидко прийдеться вмирати.

На другий день йому погіршало, гарячка стала дужча, тяжкий кашель майже душив його; він зробився на виду чорний, як земля, похудів страшенно, і коли приїхав верхи панотчик, щоб наділити його остатньою релігійною потіхою, він справді виглядав так, немов ось-ось сконає. Сини, похитуючи головами, знай, шептали, що «дєдьо», певно, не переживе сеї ночі.

Але вночі йому полегшало. А другого дня він піддужав настільки, що пополудні міг устати і вийти трохи на свіже повітря. Був чудово гарний, ясний і тихий вересневий день. Сонце гріло, але не пекло, повітря на горах було чисте і запахуще, а дзвінкий шум Черемоша з долини доходив як солодка мелодія, як безконечний привіт життя. Старий гуцул усів на старій обрубаній колоді і німо та спокійно вдивлявся у величний краєвид. Високі гірські шпилі, бачилось, моргали до нього; глибокі, тінисті долини обслонювалися темними тайнами. Черемош унизу зі своїми могутніми закрутами, шумливими шепотами і запіненими «гоцами» видавався мов непорушний, мов вилитий із зеленкуватого скла. По його берегах снували тут і там немов червоні, білі та чорні мурашки – то були люди. З плоских дощаних дахів широко порозкиданих хат клубився білий димок. Але Микола глядів на все те безучасно, немов не з сього світу. Не почував уже туги, не тягло його в далечінь; відколи був певний, що незабаром умре, все окружения зробилося йому чужиною.

Та чим більше сонце хилилося над західним обрієм, тим більше почав у його серці ворушитися якийсь неспокій. Напруживши всі свої сили, опираючися на розкішне писаний топорець, він зійшов на найвищий шпиль гори, що захищала його хату від заходових вітрів, сів тут на камені і полетів очима в протилежнім напрямі, ніж досі. І тут, доки зір засягне, високі гірські шпилі, ліси, долини і звори. Та Миколин зір слідив, бачилось, з якоюсь дивною тривогою за бігом сонця. Він придивлявся кождій легенькій хмарці, що виринала відкись на заході і, запалюючися золотом і пурпуром, звільна плила за сонцем. Підзорливим оком міряв кождий клуб диму, кождий туман пари, що підіймався з лісів і зворів. А коли нарешті сонце затонуло в кроваво-червоних хмарах, мов розпалена куля у воді, він зітхнув глибоко, затремтів, мов від морозного подуву, з трудом підвівся з місця і мовчки пішов додому.

Від того дня минули вже два тижні. Микола все був «при смерті», вважав сам себе чужинцем, відлученим, а все-таки не вмирав. Йому робилося раз ліпше, то знов гірше; иноді цілими днями лежав на постелі і майже не міг рушитися, а потім раптом переставав кашель і колотьба в боці, він міг устати, ходити і навіть зіходити на верх гори і вдивлятися в захід сонця. Лиш його неспокій збільшався раз у раз. Не їв майже нічого, лише десь-колись випивав склянку теплого молока. Його тіло вихуділо, його волосся за тих кілька день побіліло, як сніг, а в очах тліли якісь несамовиті огники. Спати не міг ані вдень, ані вночі, а як инколи вночі сон його зломить, то зараз починає стогнати і хлипати і прокидається, весь облитий потом тривоги. Він не молився, не розмовляв ні з ким, не цікавився нічим і обертався поміж своїми дітьми і внуками, як чужий. Діти, що вперед горнулися до нього і радували його своїм щебетанням, тепер сторонили від нього і боязко шукали собі забави на весь день якмога десь поза домом, щоб якнайрідше стрічатися з ним.

У неділю він велів скликати сусідів до себе.

– Любі сусіди, – мовив до них, коли всі посідали перед його хатою на стільчиках, колодах або й так просто, на мураві, а він сам напівсидів-напівлежав на джерзі й подушці, – порадьте мені що! Не можу вмерти. Так мені щось тяжко на серці. Все мені здається, що на мні тяжить якась велика провина і не пускає мою душу від тіла. Кілько разів дивлюся, як сонечко сідає за горою, все мені видається, що там хтось золотими ключами замикає браму передо мною. Скажіть, може, я кому з вас догурив[83] і сам про те забув, а він носить на мене гнів у серці?

Люди мовчки зирнули один по однім, а потім мовив один за всіх:

– Ні, Миколо! Ніхто з нас не носить гніву в серці на тебе. Всі ми грішні, а як не вибачимо один другому, то нам і Бог не вибачить.

– А проте, – сумно сказав Микола, – мусив хтось, свідомо чи несвідомо, заскаржити мене у Пана Бога. Адіть, моє волосся побіліло, як сніг, за отсі дві неділі. Мучуся дуже, а вмерти не можу. Щоночі хтось кличе мене геть, а проте щось мов кліщами держить мене на місці. Отак як потемніє, то все чую, як трембіта грає в полонині, і рвуся за її голосом – і не можу.

– Може, жаль тобі світу, дітей, гір, Черемоша? – закинув старий Юра, Миколин ровесник і приятель.

– Ні, Юро, не жаль, – відповів Микола. – Я жив досить. Мої діти, Богу дякувати, забезпечені. Гори і Черемош не потребують мене і не можуть дати мені нічого.

– Що ж тебе так турбує? Може, в тебе який старий гріх на душі, а ти затаїв його перед людьми, а він тепер проситься на сповіді і не хоче пустити тебе, поки його не направиш?

– Не знаю, Юро, але мені здається майже, що воно щось так, хоча… Бачиш, я раз мав таку пригоду – давно тому, дуже давно!.. І вона тепер знов тривожить мене. А проте… так, я не говорив про неї нікому з вас, але таки не таїв її перед людьми. Я тричі сповідався з неї, а проте не зазнав полегшення.

– Сповіджся з неї перед нами і перед святим праведним сонцем, – мовив Юра, – то, може, відступить від тебе тота тривога.

– Та то властиво нема що багато й оповідати. Се було ще за моїх парубоцьких часів – уже тому зо сорок літ. Знаєш, Юро, я був тоді найгірший забіяка в селі і найліпший керманич на весь Черемош. У неділю була велика бійка в шинку; багато парубків – здається, що й ти, Юро, сарако, – пішли додому з порозбиваними головами, а одному, мойому найтяжшому ворогові, Олексі Когутикові, догодив я так, що за кілька неділь його поховали. А я сам обірвав лише кілька зовсім неважних ґуль та задрапнень і в понеділок, як би нічого й не бувале, пішов на дарабу.

Я й стрик,[84] глухий Петро, збили ще до світа чотиритаблову дарабу в Жаб'ї і, скоро надійшла повінь, рушили долів Черемошем.

Був гарний літній день; на всіх долинках покошено сіно. Запах свіжого сіна і достиглих малин, що звисали скрізь із стрімких берегів понад водою, так і обвівав мене. На серці було любо, свобідно та радісно, як рідко.

Петро стояв при передній кермі, я вхопився за задню. Під полуднє заплили ми до Ясенова і їмилися[85] біля шинку. Вода була сильна, а ми мали гнати дарабу лише до Вижниці, то й не потребували боятися, що нам перед приходом вода впаде.

На березі, як звичайно, була ціла купа дітей. Вони купалися, кидали камінням, гралися на березі і робили галас. Скоро ми з дарабою їмилися берега, зараз ціла юрба їх повскакувала на дарабу, бігали по ній, гойдалися на кльоцах[86] або скакали з них у воду і випливали на берег. Нам то була не першина, і ми, не кажучи їм нічого, пішли до шинку, випили по чарці і зараз вернули. Не звертаючи уваги на хлопців, відп'яли ми дарабу від берега і зіпхнули на течію. Скоро дараба пішла в рух, хлопчища справді зручно і з голосним вереском поскакали хто в неглибоку воду, хто на річне каміння і подалися до берега, а ми поставали на дарабі, кождий на своїм місці, і взялися за керми, щоб навернути дарабу на головну течію. Може, так минуту я працював кермою, коли втім, підводячи очі, бачу, що на заднім кінці дараби сидить хлопець. Так, як мені в тій хвилі повиділося, міг мати 14 або 15 літ і був одягнений бідно, в брудній сорочці зрібного полотна та в чорнім повстянім капелюсі – звичайно, пастушок. Він сидів тихо, трохи скулений, на кінці кльоца і якось так залюбки вдивлявся в хлюпання зеленкувато-сірої каламутної води поза дарабою, що, бачилось, не бачив нічого иньшого довкола себе. Я стояв при кінці керми, може, п'ять кроків оддалік від нього, а що він сидів обернений до мене плечима, то я не міг бачити його лиця.

– А ти що тут робиш, мой? – відізвався я до нього.

Він не відповів нічого, лише простягнув свою ліву руку і показав на супротилежний беріг. При тім я завважив, що його простягнена і по локоть гола рука була незвичайно біла, якої я ще не видав ніколи у бідного хлопця-пастуха.

– Хочеш на той бік? – запитав я.

Він потакнув головою, не обертаючися і не кажучи ані слова.

– А де ж хочеш висісти? – запитав я ще раз. – Адже бачиш, що той берег тут усюди стрімкий, нема де ймитися.

Не обертаючися і не кажучи ані слова, хлопчище помахав своєю сніжно-білою рукою взад, униз рікою, і здавалося, що ані на хвильку не бажав переривати собі оглядання шумливих та шипучих клубів черемошевої води. Мені се було байдуже: чей же, хлопчище знає добре сю воду. Ми плили власне попри громаду дуже неприємних кам'яних брил, що ліниво розляглися по самій середині ріки, мов череда здорових волів у купелі; треба було дуже обережно просмикуватися між ними, то й у мене при кермі була гаряча робота. Крізь клекіт хвиль крикнув я ще до хлопця:

– Як будемо близько того місця, де тобі треба на берег, то скажи нам заздалегідь, щоб ми скрітали дарабу з течії ближче до берега, на плитке місце. Чуєш, мой?

Хлопець знов кивнув головою і все сидів скулений на однім місці.

Ми переплили небезпечне місце і стрілою летіли поздовж ширшого і не дуже глибокого плеса. Я все ще держався за кінець керми, але не робив нею і знехотя дивився на хлопцеві плечі. Нараз він схватився зі свого місця і почав якось поквапно підкочувати штани.

– Хочеш злізати? – запитав я його.

Та він знов не відповів мені нічого, але підійшов на сам край дараби, сів на обрубок кльоца, спустив голі ноги до води, вчепився обома руками за кльоц, а потім, опираючися обома ліктями о кльоц і весь похилений над ним, обернувся так, що ляг черевом на той кльоц і почав помаленьку зсуватися з нього у воду. Аж тут побачив я його лице – було мені зовсім незнайоме. Мені повиділося в тій хвилі, що якийсь дивний, холодний і злорадісний усміх заграв по лиці хлопця. Але се тяглося лише хвилиночку. Поки я ще встиг щось подумати, крикнути, рушитися з місця, він без звука, моментально щез у каламутній воді. Мене обхопила смертельна тривога. Я скочив на край дараби. Я знав, що се дуже небезпечно – скакати з кінця дараби у воду, а ще до того в тім хоч не дуже глибокім місці, але на страшній бистрині, де й найдужчий гуцул не потрафить устояти на ногах. Я думав, що необачний хлопчище зараз винирне, почне плисти або бодай буде пару хвиль бовтатися, боротися з водою і я зможу вирятувати його. Але ні, з хлопчища не видно було ані найменшого сліду. Хвилі весело підштрикували аж на кльоци, плескотіли поміж кльоцами нашої дараби, і вона стрілою і з шумом гнала наперед, а хлопець щез, як слина. Німий і непорушний, весь продроглий від холодної тривоги, стояв я на краю дараби і впирав очі в каламутну воду – даремнісінько.

– Миколо! – крикнув нараз сердито від передньої керми старий Петро. – Якого дідька ти там робиш? Чи не бачиш, що вода заганяє дарабу поперек ріки? До керми, мой, а то оба підемо під сто чортів!

Я скочив на своє місце, мов пробуджений із глибокого сну, вхопився за керму і почав працювати щосили, але мої очі все ще блукали по широкім плесі, по булькотячій поверхні ріки, чи не віднайдуть хоч якого будь знаку того хлопця. Та ні, ані сліду!

Та певна свідомість, що ось перед кількома хвилями перед моїми очима і ось тут безпосередньо біля мене так нагло запропастилося молоде людське життя, шпигнула мене в саме серце так, як ще ніколи ніщо в життю. Я трясся всім тілом, як коли б був сам замордував найближчу, найдорожчу мені людину. З жахом обдивляв я берег, чи там дехто не бачив, як топився хлопець? Ні, на березі не було ані живої душі; на дорозі, що бігла з другого боку понад саму ріку, не було також ані живого духа; село вже щезло за закрутом ріки, тілько з невидної дзвіниці забамкали нараз дзвони, мов знали, що хтось у селі пожив смерті. Потім я почав боязно оглядати старого Петра, що стояв біля своєї керми на першій таблі з широко розкряченими ногами і також раз у раз вдивлявся в клекіт каламутної води. Може, він бачив дещо? Та ні, Петро мовчав; він був приглухий і, не бачивши хлопця на очі, певно, не чув і моїх слів, звернених до нього.

Помалу, коли ми відплили вже геть від того нещасного місця, минули Устєріки і дісталися на більшу, безпечнішу воду, я заспокоївся. Я попросту силував себе не думати більше про хлопчища; я вмовляв сам у себе, що я ж тут нічогісінько не винен: я ж не міг знати з Духа Святого, що дурний хлопчище так собі, ні з того ні з сього та й раптом шубовсне у воду і затоне, як кусень олова, я ж працював власне при кермі і таке иньше. Се й заспокоїло мене – бодай так здавалося мені тоді.

Ми вчасно пригнали дарабу до Вижниці, вифасували[87] зароблені гроші, повечеряли, відпочили трохи та накупили, чого було треба додому і ще перед північчю рушили назад у гори, щоб другого дня перед полуднем бути вже дома і йти до косовиці. Йдучи більшою купою, ми гуторили, жартували, оповідали всякі смішні придабашки, і я був особливо у веселім настрої. Розуміється, про втопленого хлопчища я не згадував ані словом.

Так воно тяглося, поки ми не дійшли до Ясенова. Та коли ми почали наближатися до нещасного місця, де наша дорога бігла понад сам Черемош, а здорові скелі лежали, мов бики, посеред клекотячої бистрини, і де вчора затонув хлопець, то мені знов зробилося так важко на душі, як було вчора. Холодний піт покрив усе моє тіло, морозна пропасниця била і телепала мене, я дзвонив зубами і не мав відваги нікому прохожому глянути просто в очі. До знайомого шинку не був би я вступив ні за які гроші: так мені здавалося, що, нехай я лише покажуся там, мене зараз вхоплять і повісять. Я послав старого Петра до шинку і велів йому купити цілу кварту горівки – треба було для косарів, «а я сам, – кажу йому, – не піду туди і зажду на тебе тут». Але скоро я побачив себе одиноким, обхопила мене така шалена тривога, що я, мов одурілий, натис крисаню на очі і, похиливши лице вниз, як злочинець, погнав навперед себе і не спочив швидше, аж мені в грудях не стало духу і село було вже геть за мною. Аж тут я сів при дорозі і заждав на старого Петра.

Я мусив ждати досить довго. Мені страшенно хотілося випити горівки, багато горівки нараз, щоб нею, мов повінню, залити отой ганебний переполох. Ожиданка ще побільшала мою жадобу. Ось надійшов штильгукаючи старий Петро, буркочучи зовсім не дружелюбні прокляття на таких «молокососів, що скажуть слово і зараз перемінять» і «летять кудись навпроцапи, як остатні дурні». При сих словах він подав мені фляшку з горівкою. Та коли я відіткав її і притулив до рота вузеньку шийку, наскочило на мене раптом таке обридження перед сим плином, що я мало що не кинув фляшку геть від себе і, здригаючись, подав її назад Петрові.

– На, пий, – сказав я, ледве видушуючи з себе слова, – я сим разом не можу.

Старому не треба було того казати два рази. Він знов пробурчав якусь добродушну лайку на нездар, що цураються дару Божого, забулькотів із фляшки просто в горло порядну порцію, заткав потім фляшку корком і притовк його долонею і тоді устромив фляшку в свою шкіряну торбу. А я від того часу не міг і лиця свого навернути на горівку і, хоч не присягав на неї, а проте й досі не міг випити її ані краплини. Відвергло на смерть, на сміх усьому світу!

Троха заспокоївшися, зайшов я додому і постановив собі закинути зовсім керманицьке ремесло і ніколи ані ногою не поступити на Черемош. Та коли я другого дня почув біля шинку, що в середу піде найближча повінь, то щось із непереможною силою вигнало мене досвіта з хати. Я пішов до Жаб'я на склад дерева, збив дарабу і погнав її знов з дядьком Петром до Вижниці. І знов у Ясенові обгорнула мене та сама дика тривога, яка проймає хіба найтяжчого злочинця, і перевернула все моє нутро. Мов шалений, я бігав очима по воді, шукаючи хоч якого сліду втопленого хлопця, хоч розум мусив говорити мені, що рвуча вода мусила вже або викинути втопленика десь на берег, або занести Бог зна як далеко та встромити в яку щілину на дні. Та ні, моя розбурхана уява все показувала мені, що ану ж я ще десь тут близько знайду того хлопця, що ану ж серед ріки виставиться з води його сніжно-біла рука!..

І бачите, сусіди, се був увесь мій гріх і вся моя мука. Все щось тягло мене з неперепертою силою на Черемош, і все, перепливаючи те прокляте місце понижче Ясенова, я мусив зазнавати того самого переполоху та тої самої муки, що й першого разу. Говорять, нібито є такі люди, що їдять аршинник і при тім жиють довгі літа. І мені все здавалося, що я один із таких отрутоїдів, що не можуть жити без вічної передсмертної тривоги.

А проте я не бажав нічого гарячіше, як увільнитися від неї. Коли минуло кілька неділь по випадку, відважився я нарешті заговорити дещо про нього і почав обережно розпитувати в Ясенові, чи не пропав де в кого хлопець у такім віці, такий і такий на подобу? Ні, ніхто не знав і не видав такого хлопця. Я розпитував дещо виразніше, чи того й того дня такий хлопець не втонув у Черемоші? Ні, ніхто нічогісінько не знав про такий припадок. Чи не викинула вода такого трупа? Ні, ніхто не знав про се ані словечка.

Всі ті звістки, замість заспокоїти мене, тим живіше товклися в моїй тямці, немов нерозв'язана жасна загадка. Я помалу розпитував у керманичів, у рибаків, у гуцулів з Красноїлі та з Устєрік – ні, ніде не було ані сліду втопленого хлопчища, ніде не було чоловіка, який би його знав, бачив або жалував за ним. Мій перший страх перемінився звільна на глубокий смуток, на безмежне співчуття з тим бідним хлопчищем, якого ніхто не знав і якого стратою ніхто не журився. У моїй душі все пекло якесь невимовне горе при переїзді через те місце, і я нарешті надумав удатися на покуту йти пішки до Сучави, там висповідатися свого гріха і таким способом заспокоїти свою душу.

На лихо собі, я й сим разом не мав щастя. Піп, перед яким я на сповіді признався до свого гріха, дуже квапився і, очевидно, не мав ані часу, ані охоти випитати мене докладніше. Коли я коротко розповів йому свою пригоду, він буркнув сердито:

– Іди, дурний гуцуле! Ти ж на тім не маєш ніякого гріха. Говори мені достотні гріхи, а не задержуй мене такими дурницями!

Але се запевнення попа, що я в тім не маю ніякого гріха, не заспокоїло мене. Я почав собі розмірковувати, що, видно, вже то так Пан Біг дав, що я натрафив на такого попа; видно, сам Пан Біг угнівався на мене і не навернув мене, сараку, на доброго сповідальника!

Отакі гадки не покидали мене і помалу дійшли до того, що я не міг ані спати вночі, ані не мав спокою вдень і суятився, як сновида. Я постановив собі по кількох місяцях піти ще раз до Сучави і там ще раз висповідатися свого гріха. Сим разом натрафив я на старого, добродушного черця, що дуже терпливо вислухав моє оповідання і, коли я скінчив, сказав мені:

– Синоньку, в сьому випадку ти справді дещо троха завинив, хоч і не так багато, як собі надумуєш. Молися Богу, а вже він дарує тобі твій гріх і віддасть тобі супокій.

Я молився Богу, ах, як горячо! І справді, сим разом здавалося, що помогло. Щоправда, згадки про втопленика я не міг позбутися ніколи, а кілько разів перепливав коло Ясенова, то вся пригода ставала мені живо перед очима, і я не міг перемогти себе, щоб не вдивитися пильно у воду, немов шукаючи якогось сліду по загубленім. Але жасно вже мені не робилося, смуток минувся, і лише від часу до часу щось стискало моє серце, мов коваль кліщами. Я оженився, мав діти, працював багато, і щораз тихіше та тихіше відкликалася в моїх споминах згадка про втопленого хлопчища коло Ясенова.

Та раз вийшло таке, що я за щось посварився з моєю жінкою, в мені заграла кров, і я добре-таки побив її. Се була крепка жінка і остра на язик, почала шарпатися зо мною і лаяти, що слина на язик принесе. Я розсердився і як лусну її топірцем у голову, аж вона без тями покотилася на землю. І тут мене щось кольнуло у серце, я кинув геть топорець, обілляв безтямну водою, спинив кров, що чуріла з її рани. Ну, рана не була страшна, жінка незабаром прийшла до себе, і бійка не пошкодила їй нічого. Адже знаєте, гуцулка, сарачі, привикла до бійки, а не одна то ще й хвалиться перед своїми сусідками: «Якби мя чоловік не любив, то би мя не бив». І небіжка Марічка ніколи не догурила мені за сю бійку – та й се була одинока наша бійка за тих двадцять літ, що ми прожили вкупі. Але тої самої ночі, якої зчинилася у нас та бійка, ясенівський хлопчище показався мені у сні. Приснилося мені, що пливу дарабою Черемошем, піді мною реве і клекоче каламутна повінь, я щосили працюю коло керми і раптом бачу хлопчища, як він звішує голі ноги з дараби у воду, як обома руками спирається на кльоца, обертається і показує мені своє невимовно сумовите лице та всміхається до мене не то сумно, не то якось злорадісно, а потім тихенько сховзується у воду і щезає в ній безслідно. Я пережив у сні всі ті страшні почуття, що перед тим так довго мучили мене, і пробудився весь облитий потом, січучи зубами. Я почав молитися до Бога, але та молитва не йшла мені з серця і не заспокоїла мене. Я хотів заснути і заразом тривожився, щоб іще раз не бачити такого сну. Всю ніч я прокачався безсонний на постелі і кілька день по тім був такий сумний, збитий та стомлений, як із хреста знятий.

Від того часу почав той хлопчище все колись-не-колись набиватися мені на сон. То привиджувався мені, як сидить на краю дараби, скулений і задивлений у каламутну повінь, а иньшим разом – як своєю сніжно-білою рукою показує кудись у невідому далечінь або як з якимось невимовним виразом усміхається до мене. І завсіди по такім сні я кілька день ходив, мов утовчений у ступі, нудився і бридився всім довкола, лише Черемош тяг мене до себе і на дарабі вертала до мене сила й охота до життя. Те одно тілько відчував я, і воно що раз більше виростало як певність у моїй душі, що гріху за смерть того хлопця таки ще я не позбувся, що його загублена душа таки ще не заспокоїлася і для того набивається мені на сон. З тою думкою я носився більше як двадцять літ і не міг позбутися її. А коли вмерла моя жінка і зараз тої ж ночі втопленик знов показався мені у сні і всміхнувся до мене ще жасніше, ніж уперед, то я постановив собі зараз по похороні піти до Сучави і там ще раз висповідатися. Знов я застав старого, добродушного черця в сповідальниці. Він вислухав моє оповідання терпливо, подумав довго і промовив:

– Синочку, даю тобі розгрішення, хоч, їй-богу, й сам не знаю за що. Не завдаю тобі ніякої покути, бо ти сам наложив на себе тяжчу покуту, ніж я міг би наложити. Іди со миром!

Та ба, в тім власне була штука! Я пішов, але миру таки не міг знайти. Рідше, ніж уперед, але все-таки від часу до часу показувався мені у сні той хлопець коло Ясенова. Ніколи я не чув від нього ані слова, ніколи не бачив приязного виразу на його лиці. І се завади наводило мене на думку, що мій гріх іще не спокутуваний, що душа втопленика ще не заспокоїлася і показується мені у сні лише тому, аби пошукувати на мні якоїсь провини.

А коли перед двома тижнями я плив дарабою до Вижниці і минав Ясенів, то побачив знак. На тім самім місці, де колись, сорок літ тому, хлопчище з моєї дараби зсунувся у воду, побачив я нараз, як із брудно-жовтої повені висунулася сніжно-біла дитяча рука. Морозом ударило на мене, я витріщив очі, і ади, рука знов виринає з води, мов блискавка з хмари, і ніби судорожно хапає за щось – достоту так, як той, що топиться у воді. Раз, другий, третій вихапувалася отак і знов щезала у воді. Ще раз виринула і вхопилася за кінець моєї керми. Я почув виразно, як шарпнула дуже цупко, але в найближчій хвилі сховзнулася помалу зі слизької дошки і щезла у воді. Я стояв, мов окаменілий. Шарпнення відчував я ще в самім дні моєї душі, але більше нічого, ані жаху, ані суму. Я безтямно повертав кермою і ні про що не міг думати. Аж як ми прибули на Вижницю і я зійшов з дараби на суху землю, почув я в собі ту певність, що се була моя остатня плавба на Черемоші, що хлопець кличе мене до себе.

І тепер він показується мені щоночі в сні, і все усміхається до мене жасним усміхом, і не говорить ані слова, і махає сніжно-білою рукою вниз за водою. І тому не можу вмерти, бо його душа ще не заспокоїлася і тому не допускає й мою душу до спокою.

Микола замовк і важко зітхнув. І сусіди мовчали; ніхто не знав, що йому порадити. Нараз заясніло якесь світло на Юровім лиці.

– Слухай, Миколо, – сказав він, – а що, як се не був ніякий достеменний хлопець?

– А то ніби по-якому?

– Нібито, як се була лише якась мара, привид?

– Що ти кажеш? У яснісінький день? Перед лицем праведного сонця?

– Та я не кажу, що се був лихий дух, Господи заступи!

– Ні, Миколо!

– Ну, але чого ж би його згадка так довго мучила мене?

– Га, Миколо, то чоловік ніколи не може знати, що пригоже для його душі. Тай загалом, добро і зло… Не можемо знати, коли щось робимо, чи на добро то нам, чи на зло. То ми лише свою волю знаємо: хочу зробити добре або хочу зле. Се так, се нам каже сумління. Але що довкола нас, Миколо, про се ніколи не можемо бути певні. Не одно видається нам лихом, а воно може бути для нас великим добром. Або й навпаки…

– Се правда, Юро! Але все-таки я не розумію, що то за мара могла бути, коли се не був правдивий хлопчище з тіла і кости.

– Слухай, Миколо, я оповім тобі маленьку історію, що притрафилася мені самому, як я ще був зовсім малий. Може, я мав тоді вісім, може, десять літ. Одного дня – а був гарячий, парний, літній день – захотілося мені і ще кільком сусідським хлопцям, що жили отам у версі, скупатися в Черемоші. З нашого верха до Черемоша не близенько, але нам, дітям, було се байдуже. Ноги на плечі та й гай у долину! Збігли ми з кичери, збігли з другої, ось уже й ріка недалеко. Ще лише через вориння перескочити, потім невеличкий лазок, потім ще вориння, потім рів, потім півперек дороги, ще через одно вориння, зіскочити зі стрімкого бережка на рінь, і тут тобі й чистий, шумний Черемош. Мої товариші бігли наперед, поперескакували, як кози, через одно й друге вориння і сміялися з мене, що я лишився ззаду. Знаєте, як то діти:

– Гаду, гаду! Дідько ззаду!

А я біжу та й кричу за ними:

– Веред, веред, дідько вперед!

І так мені якось гірко, завидно зробилося, що я зібрав усю свою силу, розігнався і скочив собі через ворину Але якось попав не на добре місце, бо за вориною хтось кинув суху тернову гіллячку, і я саме на неї наскочив босою ногою, і здоровенна терняка вбилася мені в п'яту, мов кавалок гонталя.[88]

– Ой-ой-ой! – скрикнув я зненацька від болю.

– Га-га-га!.. – зареготалися мої товариші і побігли далі, кричачи-пустуючи: – А ми борше! А ми борше!

Я закусив зуби, а тут мене немов пече щось, аби зрівнятися з ними; шарпнувся бігти їм наздогін, але не міг зробити ані двох кроків, бо почув від терна такий біль у нозі, що аж мене за серце стисло, мов кліщами. Я мусив зараз присісти на стежці і оглянути скалічену ногу. Терен забився глибоко в п'яту; шпичка, відломавшися від сухої гілки, вломалася при самій шкірі, так що нігтями не було за що вхопити, щоб витягти терна. Я мусив насамперед намазати п'яту слиною, розм'ягчити її і обмити, а тоді витягнув шпильку, яку на такі пригоди носив завсіди при собі застромлену в пазусі сорочки, мусив нею добре роздовбати те місце в п'яті, де всадився терен, мусив розпорпати шкіру, поки терен не почав рухатися, і я, холитаючи ним, не видобув його настілько догори, що міг захопити його тупий конець нігтями і витягти його з п'яти. Ну, для мене се не була ніяка дивниця, але все-таки се потягло кілька минут. Тим часом мої товариші добігли вже до ріки, поскидали з себе шмаття і з радісним криком та вереском поскакали в чисту, неглибоку воду. Я ще сидів на стежці і довбав свою п'яту та з завистю чув їх радісні голоси, чув, як вони у воді хлюскалися та били ногами або з вівканням оббризькували себе долонями. Та ледви я встав і пустився бігти до них, почув я нараз іздалеку якісь тривожні окрики. Хтось на дорозі, але досить далеко від купальників, кричав щосили:

– Діти, геть із води! Діти, геть із води! Повінь надходить!

Але діти в купелі так були заняті своїм плюсканням та вівканням, що й не почули того крику. Я лечу, як тілько можу пробитою ногою, запинаюся на перелазі і в поспіху беркиць догори ногами в рівчак, зриваюся увесь захляпаний і перескакую через рів, вибігаю на дорогу, і моїм очам являється страшенний вид. На півхлопа заввишки котиться буро-жовтий вал у ріці, займаючи всю рінь від берега до берега, і валить швидко, як буря, долів Черемошем з громовим гуркотом. Десь там у полонині нагло прорвалася хмара, в тіснім видолинку збовдурилася вода, несучи з собою кльоци, свіжо з корінням вирвані смереки та річне каміння, з гуркотом і клекотом гнала вдолину Вже була ось-ось близько, а мої товариші все ще не спостерегли, що надходить небезпека. Я кричу щосили, і аж тепер вони спостерегли, позривалися у воді і, мов одубілі, поставали, придивляючися страшному водяному валові. Та се тривало лише хвилину; в найближчій хвилині вал наскочив на них, проглинув їх, як пару галушок, і покотився з ними далі в безвісти.

– Се правда, Юро, – промовив Микола, – і мойого стрика хлопець, – знаєш, старого Гедеменюка одинак – також тоді пропав. Пам'ятаю се добре, але…

– А погадай про той терен, Миколо! – перервав йому Юра. – Як він мене заболів і запік у самім серці! А проте, коли я пізніше роздумував над ним, то властиво він урятував мене від смерті. Якби я був разом з моїми товаришами добіг до Черемоша, то був би, певно, й пропав разом з ними. Так само мені видається твоя історія і твій гріх. Молодим парубком ти був п'яниця, забіяка і марнотратник. Зневажити, поганьбити або й побити безневинного чоловіка, знасилувати дівчину – се для тебе було так легко, як випити чарку горівки. Най тобі Бог відпустить гріхи твоєї молодости, але не одному ти тоді допік до живих печінок… І мені… Тямиш, як то не раз бувало?… Бог мені свідок, я давно простив тобі, бо пізніше ти зробився таки добрим і порядним чоловіком. Але тоді, Миколо, хто бачив твої пиятики та біятики, той поневолі мусив подумати собі: «Коли сей парубок так піде далі, то кепський буде його конець; скінчить або від чийогось топірця, або на шибениці». І не було кому дати тобі стрим, Миколо, бо твій неньо вже не жив, а неня була стара та податлива, а може, й не знала, що ти виробляєш поза домом.

– Ну, не знала! – буркнув під носом Микола. – Де би не знала! Цілі ночі плакала, на коліна передо мною падала, по руках мене цілувала, щоб я отямився. Та куди мені було до розуму промовити! Ой Боженьку, Боженьку! Так-так, я був ніби глухий і сліпий, як кінь, що зірвався з припону. Ну-ну, Юро, говори далі!

– Ну, бачиш, сам тепер видиш, що не брешу, – мовив далі розважливо Юра. – А нараз ти зробився зовсім иньшим чоловіком, перестав пити, перестав заходити до шинків, водитися з п'яницями та опришками, перестав навіть сміятися голосно, – тямиш, як то ти тоді любив сміятися, аж на столі чарки дзвеніли, а найсміліші ватаги блідли? А потім ти оженився і запрягся до праці… Ані пізнати було першого Миколи. А ми Богу дякували та все гадали, що то твоя жінка так напутила тебе, бо инакше й не вміли собі пояснити того. Аж тепер бачу, Миколо, що то ми всі помилялися.

Микола слухав бесіди старого Юри з напруженою увагою. Десь-колись заблискувала в його очах радісна іскорка, немов якісь давно порвані нитки в його душі розмотуються, порядкуються наново.

– Бачиш, Миколо, – говорив далі старий Юра по короткій мовчанці. – Отеє, як ти оповідав нам свій гріх, раптово набігла мені на тямку отся дитяча пригода з терном у нозі. Адже й ти так само безтямно летів на свою загибель. А Бог не хотів тобі дати загинути. Знаєш, як то ще наші діди та батьки говорили: «Коли Бог хоче чоловіка поправити, то не мусить з неба злізати та прутом бити». Він має в руках тисячі способів і все цвігне чоловіка в таке місце, де в нього найбільше боляче. То він і тобі вбив такий терен у сумління, що ти мусив почувати його шпигання весь свій вік. Скоро лиш одною ногою полівиш, щоб зійти на пагубну дорогу, ого, вже тебе той терен зашпигає, і ослабить, і заглушить твою лиху силу. Розумієш тепер, що значить сей гріх, Миколо? Се не був гріх, се була ласка Божа, що являлася тобі як болюче тернове шпигання. Се не був ніякий хлопчище, що втопився там коло Ясенова і якого ніхто не бачив, ніхто не знав. Твоє власне сумління вичарувало тобі ту примару, щоб дати тобі спасенного штурканця. І добрий був штурканець, Миколо, зробив своє гаразд. Ти повинен дякувати Богу за той штурканець. Се ти не бачив, як там, на Черемоші, втопився якийсь бідний, невідомий хлопчище, – се ти бачив таку осторогу для своєї душі. Дякуй Богу, Миколо, що зі своєї ласки послав тобі сей знак, що розкрив тобі очі, аби ти бачив його і приняв у свою душу. Кождий з нас не раз у життю бачить такі знаки Божої остороги, але не кождий видить їх, не кождий відчуває в них палець Божий, і тому так багато людей залітає в пропасть. Недаром говориться про таких у Євангелії: «мають очі і не видять, мають вуха і не чують». А ти можеш уважатися щасливим, що ти провидів і прочув у саму пору.

Смерклося. Сини занесли Миколу до хати. Він не говорив більше нічого, і здавалося, що весь потонув у глибокій задумі. Швидко заснув, а коли другого ранку сини заглянули до нього, він був уже небіжчик. Його лице роз'яснилося і виглядало, як образ спокою і задоволення. Видно, й душа його перед смертю знайшла здавна пожаданий мир.

Андрій Чайковський

(1857–1935)

Народився в м. Самбір на Львівщині. Закінчив Львівський університет (1883). Працював адвокатом у Бережанах, Рогатині, Самборі, Коломиї. Займався активною громадською і культурницькою діяльністю.

Друкуватися почав з 1892 р. Видав кілька збірок оповідань, повісті з життя ходачкової шляхти «Олюнька», «В чужім гнізді», «Бразілійський гаразд» (1896), «Малолітній» (1919). Але найбільшу популярність принесла йому історична проза: «За сестрою» (1907), «Віддячився» (1913), «Козацька помста» (1919), «Науходах» (1921), «Олексій Корнієнко» (1924), «До слави» (1929), «ПолковникМихайло Кричевський» (1935), «Перед зривом», роман «Сагайдачний» (1929).

З татарської неволі

I

Це діялось ще в тих часах, коли то на нашу нещасну Україну татарва набігала і хрещених людей в тяжку неволю забирала та на турецьких базарах мов скотину продавала.

В селі Покровах, недалеко Уманя, жила родина Носів. Старий Прокіп Ніс жив при своєму синові Артимові Носенкові. Він мав чотирьох синів, а наймолодший з них був Івась, якому тоді було не більше десяти літ. Одного дня весною каже Івась до батька:

– Я сьогодні пожену овець на леваду.

– Не ти поженеш, але Максим, – каже батько, – ти ще замалий, щоб отару упильнувати і буде нам з цього шкода.

Але Івась не з таких був, щоб послухати, що йому старші говорять; наперся йти з вівцями на леваду, то й піде. Пожене Максим, то й добре, але він таки піде за Максимом.

Івась був добрий і гарний хлопець і всі його любили. Відзначався тим між своїми ровесниками, що був відважний і нічого не боявся. Усім говорив, що він з козацького роду, а козаки нікого і нічого не бояться. Хоч тоді вже на Україні пропала козацька свобода і москалі стали заводити свої порядки, то слава козацька ще не забулася і всі про козаків говорили. Тоді ще жило Запорожжя зі славною Січею і туди зверталась думка цілого українського народу.

Івась був дуже гарним хлопцем. Чорні очі аж горіли сміливістю, чорне кучеряве волосся, мов у баранчика, і смагляве личко. До того ще він був сином першого в селі багача. Він такий був відважний, що не боявся сам піти вночі на цвинтар, куди і старим людям ставало лячно. Не боявся піти сам у ліс, хоч там справді виводились вовки і про це всі говорили.

– Овва! Що мені в лісі вовк зробить? Полізу на дерево і нічого мені не станеться.

І справді раз йому в лісі така пригода трафилась, хоч це було вдень. Пішов він сам на ягоди, аж тут щось у корчах зашелестіло. Він оглянувся, а близько нього стоїть великий вовчище, блискає своїми сліпами та зубами кланцає. Івась миттю поліз на дерево, мов вивірка, і став звідтам кричати: «вовк, вовк», аж поки люди, що недалеко в полі робили, не позбігалися і не прогнали вовка.

Івась умів славно лазити по деревах і не було ніякої деревини, на котру він не лазив би. Так само не боявся глибокої води і пливав мов риба. Був веселий і дотепний та гарно співав. Але був непосидючий і часом зробив щось таке, за що батько нераз його покарав. Та він усе говорив:

– Козакові не боятися ні води, ні огню, ні смерти…

Бо так йому все говорив старий дідусь Прокіп Ніс. То був старий запорожець, що ходив у походи у Крим і на море ще з покійним кошовим батьком, Іваном Сірком. Він любив Івася більш усіх своїх внуків і все говорив, що з нього славний козак виросте. Він розказував Івасеві багато про козаків, про нашу славну бувальщину і все вказував на нашу кращу будучину.

– Хоч тепер над нами Москва панує, то ми таки виборемо собі волю і на нашій вулиці буде празник.

Отож того дня Івась тільки вижидав, коли Максим пожене отару на леваду, а тоді він за ворота, тай за Максимом. А тому й байдуже, що хлопець за ним побіг, і гаразд так ліпше, бо йому буде помагати овець завертати, та стільки не набігається.

Пішли на леваду. Максим грає на сопілочці, а Івасеві так весело, такий радий був, що і про світ Божий забув. Бігає по леваді, сідає на свого улюбленого барана-проводиря, що все йшов на попереду отари, і їздить на ньому, мов на коні. А далі то і левади йому замало, він пішов у ліс і біжить щораз далі, поки не перейшов його півперек і опинився аж у степу. А тут так гарно. Степ зазеленів і уквітчався різноманітними квітками, що наставляли свої голівки до теплого весняного сонця. А от зараз трафилась нова забавка. Івась стрінув зайчика. Івась хоче його піймати. Підбіжить до нього, а той стрибне в траву, поскаче трохи і знову присяде. Його буде можна піймати, щоб лише припасти до нього в пору.

Аж тут наче із землі стає перед Івасем дужий татарин на коні, наче з-під землі виріс. Івась звернув зараз і став що сили втікати до ліса. Коли б лише туди дістатися, то де набудь окриється під корчем, а там уже й Максим буде недалеко. Біжить, утікає Івась, що землі під собою не чує. Татарин помітив його і пустився доганяти на коні. Допав його під самим лісом, схилився з коня і вхопив наперед себе. Івась скрикнув страшно, та в тій хвилі почув голос Максима, що гукав за ним по лісі.

Татарин завернув назад і помчав з Івасем у степ. Івась налякався ще більше, як побачив, що татарин не сам був, а мав кільканадцять товаришів. Татарин заговорив щось до них, а вони переїхали в ліс на леваду і загорнули цілу отару овець Івасевого батька. Максим почув розпачливий крик Івася, побачив цілу чету татар і скрився в лісі, а коли татари погнали овець, він щосили побіг в село, розказуючи людям по дорозі, що недалеко села показались татари.

В селі давно говорили люди, що пішла орда на Україну, але не чути було про них близько, видно орда пішла іншим шляхом і народ заспокоївся. Тепер, почувши страшну вістку від Максима, всі страшно налякалися. В селі заворушилися всі, мов у муравлиннику, коли його ціпком розрушаєш. Ніхто не знав, що тепер робити. Артим Носенко з батьком накликали людей, щоб гуртувались до оборони і хапали, що в руки попаде. Та ніхто цього не слухав, кожний тямив лише про себе, хапав, що міг і втікав у комиш скриватися. З другого боку села плила річка, вона тут і широко розливалася, з чого стояв глибокий став, а далі й болото, поросле комишем та трощею. Старі люди говорили, що в давнину у тім болоті люди перед татарами крилися. Зараз зачали зганяти туди товар і виносити із хат, що можна було винести.

Івасева рідня розпачала, ломила руки з одчаю, а старий Прокіп стояв безрадний та тільки вуси шарпав із досади, та заєдно говорив:

– Не варто на світі жити, коли народ так зледачів, що втікає мов отара наполошених овець. Ми звідсіля не рушимось, а дорого продамо наше життя. Немає мого любого Івася, так і мені не хочеться жити… – Старий добув з комори три рушниці, кілька списів, шабель і пороздавав синові та унукам. – Усі погинемо, а не дамо взяти себе живих.

Але татари не приходили. Вже було геть з полудня, а село наче б завмерло. Опісля дехто став з болота вилазити і роздивлятись. Були й такі, що закрались у ліс зорити за татарами. Поїхали і в степ, та по татарах і сліду не було. Та все-таки люди пересиділи в болоті цілу ніч аж до рана і тільки тоді стали вертати до села. У страху, мовляв, великі очі.

Татар не було і сліду, все минуло наче страшний сон. Але це не був сон, лише суща правда, бо пропав Івась і ціла отара овець його батька. Усі дякували Богові, що тільки на страху скінчилося. Лише в домі Носів царював смуток. Пропала дитина і ніколи її не побачать. Коли його не заморять голодом, не замордують, то хлопча збісурмениться, яничаром стане, як багато інших християнських хлопців.

Опісля Івасеві брати пустилися на конях у степ, поїхали у ті сторони, кудою орда переходила, та нічого не побачили, хіба руїну і згарища. А хто з людей оцілів і остався, знав лише це сказати, що орда погнала багато християнського ясиру, а між тим були різні люди: і старші і молодші, чоловіки й жінки, хлопці й дівчата.

А далі не було вже за чим шукати та розвідувати.

II

Татари, що захопили Івася й отару овець, вернули до свого загону, що далеко в степу розложився табором, а звідсіля розсилав на боки хижацькі чети за грабунками. Ті частини вертали тепер до табору зі здобиччю, а тоді табор мав рушити в дальшу дорогу

Івася держав наперед себе татарин на коні. Хлопець побачивши, що нічого не вдіє, перестав пручатися. Він нагадав собі усе, що чував від дідуся про татарську неволю, і йому стало страшно. А дідусь говорив правду, бо сам усьому гаразд придивився, бо сам побував у татарській неволі, хоч недовго. Це таке страшне, що й подумати лячно. Івась плакав зразу, а опісля й плакати не стало чим. Він дуже посумнів і був певен, що не вернути йому у рідну сторону, не побачити свого села, своєї рідні. їхали так довго, аж почувся в степу гамір, рев скота, блеяння овець, крики та галайкання татар, плач та голосіння бідних невольників. Добились до табору. Отару загнали до гурту, а Івася кинув із коня татарин поміж таких самих хлопців, як і він, яких набрали по Україні.

Тут було стільки всілякого народу, що аж в очах морочилось. Були тут і старші люди, чоловіки й молодиці, парубки й дівчата, хлопці й діти. Івась наблизився до гурту ровесників, та вони всі такі були налякані, що й говорити забули.

Кожне знало, яке важке буде його життя і пам'ятало про те, що з кожним кроком віддалю ється від рідного села, якого ніколи вже не побачить. Івась зразу не знав, що йому робити. Присів на землі і знову гірко заплакав. Опісля став гаряче молитись і прочитав собі усі молитви, яких навчила його мама, йому від цього полегшало. В його душі повстала надія, що може Господь звільнить його із цієї неволі. Він нераз чував від дідуся, що багато людей з неволі втікає. Чому і йому не мало б таке вдатися? Він усе був найпроворнішим хлопцем між своїми ровесниками в селі. Нераз забавлялися в козаків, невольників і татар, то кожного разу він вигадав таку штуку, що невольники або втікали з неволі, або їх звільняли козаки. Треба й тепер щось таке видумати… А може Бог дасть, що орді козаки дорогу заступлять і відіб'ють бранців. Батько Сірко нераз засідав на татар, що верталися з грабунку, і розбивав їх у пух. Може й тепер таке трапитися. Від таких думок Івась заспокоївся. Він поклав велику надію на святого Миколая, бо старі люди говорили, що той святець помагає тим, що в неволю попали. Треба лише до нього щиро помолитись… І він заєдно молився, щоб на нього зглянувся.

Стало вечоріти. Сонце вже давно зайшло, лише небо рожевіло з цього боку. Татари розвели великі вогні, при яких варили в казанах баранів. Івась побачив, як у першу чергу попав під ніж той великий баран з отари його батька, котрого прозвали овечим отаманом тому, що за ним йшли усі овечки. На ньому Івась так любив їздити, держачись його довгої вовни. І тепер мусів Івась дивитись, як його поклали на землю, різнули ножем по горлі, відтак здерли з нього кучеряву шкіру, випотрошили, порізали і кинули у казанок. Івасеві було дуже жаль, і він став судорожно плакати.

Опісля стали татари розносити поміж бранців шматки печеного і вареного м'яса. Дали й Івасеві. Він не їв нічого від рана і дуже зголоднів. Укусив того м'яса і виплював. Воно було тверде і якесь солодкаве. Івась пізнав зараз, що то була конятина, якою татари людей годують. Хоч як йому докучав голод, не міг цього їсти, і поклався голодний на траві, та дивився на чисте вечірнє небо, на якому виступали ясні зорі. Він багато їх знав. Бачив їх кожного погідного вечора. От ця зоря показувалась у батьковій оселі над великою грушею, а там друга либонь над дубом, що стоїть за повіткою, а ця виходила все над стодолою. А ця зоря, коли станула просто вікна хати, тоді певно й північ. Так його вдома вчили, і він усе добре запам'ятав. І тепер дивився бідний Івась на ті самі зорі, та тут не було ні груші, ні дуба, ні стодоли, бо тут степ, а рідне село далеко відсіля. Від дідуся він чував, що малі хлопці, що попадуть у бісурменську неволю, забувають згодом, як вони називаються, забувають своє ім'я, свій рід, а опісля то й молитву християнську і рідну мову, поки цілком не збісурменяться.

Того усього Івась дуже злякався, а щоб і з ним так не сталося, то він постановив собі весь час повторювати, що зветься Івасем Носенком, а його батько Артим, мама Катерина, дідусь Прокіп Ніс, що він із села Покров близько Уманя. Він ще ніколи там не бував, але його батько возив туди продавати хліб і кожним разом привозив йому гостинця. А далі постановив собі відмовляти ті молитви, які знав, а своєю мовою говорити бодай самому до себе, коли б не було при ньому ні одного земляка, щоб лише того не забути. Івась, думаючи над цим, дивився у зоряне небо.

Довкруги його чути було дитячий плач, людські стони, вигуки татар і блеяния овець. Ті всі голоси зливалися в такий гамір, що нічого не можна було розібрати. Серед цього гамору почував Івась, що йому злипаються очі і сон його перемагає. Перехрестився ще тричі і заснув твердим сном.

III

Наступного дня вранці прокинувся Івась від голосного гамору, який настав у таборі. Татари заворушились, доїли кобили і пили ще тепле молоко. Таким молоком почастували дітей, а старшим бранцям роздавали по куску конятини. Інші татари звивали шатра і складали на гарби. Було помітно, що збираються у дальшу дорогу. Бранців зганяли з леговиська і розпутували їм ноги, та підганяли нагаями до поспіху. Багато бранців було таких знеможених, що не могли з місця рушитися. Таких били немилосердно, а коли це не помагало, вбивали на місці. Із того був великий плач і голосіння, бо не одному вбито батька, маму, або когось найближчого. Івась дивився вперше в житті, як убивають живих людей, і йому стало страшно. Таке ж і йому може статися, коли б знемігся і не здужав йти далі. А він буде кріпитися, хоч би довелось живитися конятиною і кобилячим молоком. Івась відшукав зараз той шматок конятини, який вчора кинув, обтер його з пороху і з'їв. Так само випив кухлик молока, який подав йому старий татарин, і трохи підкріпився.

«Годі! – подумав собі, – хай вже буде що хоче, коби лиш їсти і не знемощіти, як ті сердешні, що їх тут повбивали і таки непогребаних у степу покинули».

Табор рушив далі. Передом їхали на конях татари у кінчастих овечих шапках, у кожухах горі вовною, хоч сонце і стало добре припікати. За ними гнали чабани награбовану худобу і овець, за тим йшли бранці, пов'язані сирівцями, і їхали гарби, а з-заду та обабіч їхали татари. Івась йшов поміж ровесниками, з якими не міг зговоритися, бо кожне мовчало, мов німе.

Івасеві стали дошкуляти спека і спрага. Коли б хоч крапелька води, а тут усюди безкраїй степ. Аж десь коло полудня натрапили на річку і тут стали на відпочинок. Уся худоба й коні кинулися прожогом до води. Далі мали підганяти до пійла бранців, дарма, що вода була скаламучена. Кожне лягало при березі і пило воду ротом, бо руки були пов'язані. Дехто прилігши не міг підвестися, а тоді сипались удари нагаїв на їхні плечі. Легше було молодим, вони мали руки вільні і могли черпати воду пригорщами. Вода не тільки була мутна, але ще й тепла і несмачна, та ніхто на це не зважав, бо спрага палила нутрощі. Так само Івась пив воду, скільки міг.

Знову загоріли вогні, нарізали баранів та знівечених коней, пекли та варили м'ясо і живились.

Івась цею першою дорогою дуже втомився. Позбивав собі та покалічив босі ноги і дуже засумував. Побоювався, що як у дорозі щось не станеться і його не врятують, то певно не видержить, охляне, а тоді його уб'ють або покинуть у степу вмирати. Він поклався в траві і міцно заснув. Він чував від людей, що в траві на степу небезпечно лягати, бо може злюча гадюка підповзти і вкусити, а від цього певна смерть. Та йому було тепер байдуже. Може би так і краще було, щоб відразу вмерти і не мучитися довго. Та не довго дали йому спати, збудив страшенний біль від удару нагая, яким почастував татарин, що стояв над ним. То був перший удар, якого ще зроду не чув на тілі. Нераз ударив його батько прутом або рукою. Тоді видавалось це великим нещастям, та це було не до порівняння. Цей удар пік його вогнем. Івась вився з болю і боячись другого удару, схопився відразу на ноги.

Табор рушив далі в дорогу і йшов аж до самого вечора. Тут, де тепер стали на нічліг, не було зовсім води. Усіх мучила спрага. Люди хапали з трави росу, щоб хоч трохи відсвіжити спечені на вугіль уста.

Івась з'їв знову шматок печеної конятини і зараз заснув твердим сном. І так тривало чотири дні. Івась так поранив собі ноги, що за кожним кроком чув великий біль. З ніг текла кров, а не було чим позавивати ран, не було перед ким пожалуватися, бо всі терпіли те саме, а татари не звертали на це уваги.

Четвертого дня станув табор на довший відпочинок. Татари порозпинали свої шатра, а з недалекого ліса стягали дерево на паливо. Опісля показалося, що татари не задля самого спочинку тут розтаборились. Вони зараз порозпускали загони у всі сторони на нові грабунки. Із табору видно було зараз першого вечора луну від пожарів по всіх сторонах. Усі знали, що це значить, і дожидали нових товаришів недолі.

Бранці стали згодом звикати до свого нещастя. Почулись розмови, зразу шепотом, а опісля й голосніші. Кожне говорило про свою біду. Те саме було і між хлопцями. Івась звернув увагу на одного ровесника, який припав йому до серця. Оба були на себе схожі, мов рідні брати, і ростом і кучерявим чорним волоссям. Івась був сміливіший і перший до нього зблизився.

– Ти звідкіля?

– Я з Кирилівки, з Брацлавщини.

– А є тут твій батько або мати?

– Нікого немає, мене самого захопили, а батько не знаю куди дівся.

– А як тебе звуть?

– Артимом.

– А мене Івасем та ще й Носенком. Я з Покровів близь Уманя.

– Що з нами буде?

– Господь його знає… Коли не вспіємо втекти, то певно пропадемо.

– Добре казати втекти. Я вже про те й сам думав, та нас пильнують мов собаки…

– Тихше говори, а то ще який чорт підслухає, то нас пов'яжуть сирівцями.

– Татарин нашої мови не розуміє.

– Не вір цьомуу них тежлюди бувалі, той нашумовузнають…

Від цеї хвилі хлопці держалися разом і спати лягали побіч себе, а тоді нашіптували собі до вуха своє важке горе та плакали, молились разом і один другого потішав та підбадьорував, що може воно таки вдасться їм утекти.

– Я мушу таки втекти, – говорив Івась, – щоб не знати що. Такого годі видержати.

– Ну, то втікаємо оба. Держімось разом, бо я сам нічого не видумаю.

– Воно так у купі буде краще. Все ж один другого порятує, та чого один не видумає, то другий.

– А чи знайдемо дорогу додому, чи не заблукаємо у степу?

– Підемо татарським слідом, – а чи ти вмієш на коні їздити?

– Та ще й як. Та я думаю, що на коні небезпечно, а краще пішки, бо буде можна де-небудь у бур'яні скритися.

– Але на коні скоріше заїдемо додому. Ти подумай, які наші ноги покалічені.

– А відкіля коней візьмемо? – завважив Артим.

– Вкрадемо татарам. Це ж не гріх, бо вони нашого добра чимало награбували.

– А що буде, як нас піймають?

– Чому мають нас піймати? Будемо молитись до святого Миколая, щоб нас заступив, а він певно нам поможе…

– А я таки боюсь, що коли б нас піймали, то смерть неминуча.

– Овва! А чи не краще нам померти, як так мучитись? Козак нічого не боїться.

– Та я теж із козацького роду, – каже Артим. – Мій прадід і дід і батько були козаками… Але знаєш ти, Івасю, що ми мусимо стати побратимами так, як між козаками водилось, то значить, що один другого в біді не покине, хоч би прийшлось і загинути…

– Я знаю, що то побратимство, мені дідусь усе розказував.

– Тільки біда, – каже Артим, – що тут ніде нема церкви і не буде де побратимства заприсягти собі.

– Ну, годі. Коли нема церкви, то й без цього можна. Бог усе бачить і знає.

Вони таки лежачи на землі обнялись і поцілувались, та стали собі до вуха шептати присягу на побратимство так, як її знали зложити.

– Підожди, Івасю! А до котрого села втікатимемо, чи до Покровів, чи до Кирилівки?

– Це пусте, – каже Івась. – Коли б лише до якого-небудь добитись, то вже будемо між своїми людьми, а вони вже не дадуть нам пропасти, тай поможуть додому добитись.

– Чи у твоєму селі були татари, Івасю?

– Ні, Бог помилував. Мене з левади захопили враз з отарою.

– А наше село орда спалила до тла. Люди завчасу скрились, бо нікого тут з наших не бачу.

– Якось воно зробиться, коли б лише втекти.

І так розмовляли з собою ці два десятилітні побратими кожного вечора, поки не позасипляли…

IV

На другий день повернули загони з новою здобиччю. Боже! Скільки було тут плачу й голосіння! Назганяли пов'язаного народу без числа. Хлопці захоплені думкою про втечу наче не бачили і не чули людського горя.

– Знаєш, мені цеї ночі святий Миколай приснився, – сказав Артим. – Прийшов сюди достоту так, як у нашій церкві намальований з довгою палицею в руці, і каже до мене: «Ви, хлопці, щиро до мене молились, і я вам поможу втекти».

– Невже ж так тобі приснився? – каже врадуваний Івась.

– їй Богу, що так, я нічого не прибільшую, і тепер я певен цього, що нам поталанить…

– Мені також так здається.

– А знаєш чому? Бо ми ще молоді і не нагрішили багато.

– Либонь що так.

– А чи візьмемо ще кого з собою? Святий Миколай був би тільки втішений.

– Гм… Я взяв би усіх, коли б можна було. А то я думаю, що як нас багато втікати буде відразу, то буде нам тяжче і всіх нас виловлять. Утікаймо самі, а інші хай втікають за нами. Та цього їм не можна говорити, щоб не виговорили. З усіма побратимства заводити не можна.

– Втікаймо цієї ночі.

– Не можна, – каже Івась, – ще не всі вислані загони повернулися, ми можемо на такий загін попасти і пропадем.

– А як ти гадаєш зробити?

– Я гадаю, що коли всі загони повернуться, то табор зараз рушить далі, а на найближчім постою ми втечемо.

– А є у тебе який ножик?

– Є. Маю в кишені, та ще й кресиво.

– У мене теж є, а це в дорозі нам придасться.

А опісля знову, як полягали спати, шептали собі про втечу, і дуже з цього раділи.

На тім місці спочивав табор іще один день, а опісля, коли всі загони поверталися, рушив у дальшу дорогу. Хлопці держалися разом і, йдучи, розглядались по сторонах, щоб добре затямити дорогу. З правого боку далеко видно було великий ліс. От коби їм лише там добратись… Але до ліса було далеко, а їх добре сторожили татари.

Хлопці йшли жваво, не зважаючи на поранені ноги. їх гріла надія, що завтра о такій порі вже будуть на свободі. Так зійшов день аж до вечора. Як звичайно вишукували татари місце на постій поблизу води. Тепер якраз стали над широкою рікою з невеличкими озерцями, зарослими густим комишем і трощею. Тут було ще багато води, бо сонце не вспіло її висушити. Над вечором заганяли товар і коні до пійла. Потім погнали і бранців, мов отару овець. Хлопці розглядались пильно, куди їм буде найбезпечніше втекти.

– Чи зараз? – шепнув Артим Івасеві.

– Ні. Ми це зробимо ніччю, як табор засне. Тепер нас помітили б.

Опісля завернули бранців до табору і стали роздавати на вечерю печену конятину, а далі все стало стихати. На небі щораз густіше стали виступати ясні зорі, поки не вкрили цілого погідного неба. Хлопці лежали в траві, дожидаючи з б'ючим серцем догідної хвилі.

Івась дивився на зорі і поміркував, що вже пішло поза північ. В таборі було тихо, тільки чувся від часу до часу стогін нещасних бранців.

– Ходімо, – шепнув Івась побратимові.

Повставали зараз, узялися за руки і стали пробиратися поміж лежачих бранців. Йшли прямо до ріки, звідкіля доходило рахкотіння жаб. Проминувши бранців, прокрались поміж вартових, що закуняли. Тепер побачили палаючі вогнища, при яких спали татари. Це місце треба було перейти непомітно, бо воно було яскраво освітлене. Хлопці полягали на землю і стали повзти. Врешті вони проминули татарські купи і тепер здавалося, що вже опинилися поза табором. Тоді піднялися з землі і стали бігти щосили до ріки. Кілька разів то один, то другий спотикнувся у високій траві і падав на землю. Та ось нещастя. Над самою річкою пасли чабани коні. Про це хлопці не знали і наскочили на чабанів. Один чабан помітив утікачів і пустився здоганяти. Він галайкав за ними, та вони втікали що сили. Добігли до берега і шубовснули у воду.

– Вмієш пливати? – спитав засапаний до смерти Івась.

– Трохи. Боюсь, що на глибокій воді потону.

– На глибокій воді легше плисти, як на мілкій, повір мені. Я трохи відсапну і попливемо, а ти держи мене за одежу. Тільки, пробі, не чіпай мене ні за руки, ні за шию, бо тоді певно потопимось.

Артим учепивсь одежі Івася і помагав собі трохи другою рукою. Івась плив на середину ріки. Він іще за дня, як приходив сюди до пійла, затямив, що трохи далі на середині ріки лежить невеличкий острівець, оброслий трощею. Туди він і спрямувався. Та плисти було дуже важко, бо в одежі, та ще треба було піддержувати на воді товариша. Він дуже знемігся, і вже думав, що не допливе. Аж почув відразу, що попав на течію і вода його бистро понесла.

Тоді він повернувся горілиць і тепер міг відпочити. Від часу до часу повертав голову і дививсь у пітьмі за острівцем.

– Як тобі, Артиме?

– Я дуже знемігся, – простогнав Артим, ледве переводячи дух.

– Обернись горілиць як я, та не підноси голови, острівець уже недалеко.

– Мене вода заллє.

– Нічого не бійсь, горілиць легше плисти.

Івась зачув, як від легенького подуву вітру шумів очерет. Доплили до мети. Тепер пообертались і намацали ногами землю. Взялись за руки і побрели до острівця. А тимчасом татарський чабан, що гонив за хлопцями, як почув плюскіт води, загалайкав на інших і всі чабани позбігалися на берег. Почули гомін й інші вартові та прибігли сюди теж.

– Коли не потонуть, то завтра знайдемо їх певно десь у трощі, – говорили між собою, – далеко вони не втечуть. Ми їх за це для відстрашеня інших потопимо на очах усіх бранців мов сліпих котенят.

V

Знеможені і мокрі мов хлющ зайшли малі побратими поміж трощу на острові і тут знайшли трохи сухого місця, де зараз полягали важко дихаючи. Мокра одежа поприлипала їм до тіла, зробилось їм студено, аж зубами дзвонили.

– Не згубив ти ножика, Артиме?

– Є, я і кремінчик маю, та порохна дасть Бог.

– Коли б лише звідсіля видістатись подалі від татар, то усього знайдемо.

– Що ми будемо робити? – питає Артим. – Ти чув, як татари галайкали? Вони помітили нашу втечу, певно той чорт, що за нами гнався, наробив галасу, а завтра стануть за нами шукати, і хтозна, чи не знайдуть, бо куди ж ми скриємось?

– Не бійся. Хіба ти забув, що тобі святий Миколай чудотворець говорив? Тож бачиш, що не пропадемо. Дідусь, мені не такі чудеса того святого розказував.

– Так ми не ждімо тут, а зараз утікаймо…

Івась роззирнувся. Уже світало.

– Нікуди нам тепер утікати, бо не забіжимо далеко навпотемки. А як розсвітає, татари помітять нас у степу і упіймають. Ми зостанемо тут, поки татари не помандрують далі… Рано вони певно підуть, бо довше трьох днів не затримуються на одному місці.

Артим став плакати.

– Де ж ми тут дінемось? Вони сюди певно прийдуть.

– Не журись. Ми пірнемо у воду і пересидимо лиху годину. Знаєш як? Дідусь розказував, що у давнину ось як люди від татар у воді крилися. Треба взяти очеретину до вуст і пірнути з головою у воду, а другий кінчик очеретини має виступати з води. Так ото треба дихати, щоб не задушитись.

– Я цього не чував, – каже Артим, – і зараз перестав плакати.

– Ми зараз попробуємо. Я вже вмію дихати через очеретину, пробував у нашому ставі. – Івась зрізав грубу очеретину, пообтинав на кінцях і подав Артимові. – Притримай носа пальцями і пробуй дихати.

– Справді, що так можна дихати, – каже Артим, спробувавши.

Івась зладив ще одну очеретину для себе і промовив:

– Отож ми зробимо так. Як почуємо, що татари за нами шукають, будемо сидіти тихо. А коли б і на острівець полізли, так ми зараз пірнемо у воду. Тоді нам треба держатись за руки, щоб не загубитись.

– Нам би поперед усього поживитись трохи, – каже Артим. – Я взяв учора трохи конятини за пазуху, не знаю, чи можна буде її їсти, бо геть вимокла.

– А я успів украсти татаринові також добрий шмат баранини, тільки не знаю, чи вона добре спечена, бо я таки з вогню взяв… Зараз попробуємо.

Він добув м'ясо з-за плечей. Воно було вимокле і наполовину спечене. Врізав по шматку а що оба були дуже голодні, то таки зараз з'їли, не роздумуючи. Опісля стали куняти, мов птиці на гілляці, наслухаючи, що у таборі діється. Та Івася таки зломив сон і він заснув твердо. Артим не міг заснути, бо його дуже морозило…

– Івасю! Либонь погоня за нами, – шепнув Артим Івасеві, беручи його за руку.

Івась прокинувся відразу. На світі вже було ясно. Він піднявся з землі і роздивлявся. Від табору почулись голоси, що наближались. Івась поліз обережно в очерет і розхилив його. Кілька татар ішло берегом ріки і стали показувати руками на острівець. Опісля два татари роздяглись і полізли у воду. Тут від берега була рвуча вода. Вони зразу плигали в воді, а далі стали плисти на острівець.

– Нам теж пора, – каже Івась, – є у тебе очерет напоготові?

Артим дрижав цілим тілом, мов у лихоманці. Івась повів його за руки на другий беріг острівця, і зараз оба полізли у воду. Тут була вода спокійна, бо головний рукав ріки з течією йшов попід той беріг, де стояв табор. Зайшли у воду по груди і тут пірнули з головами. Татари, допливши до острівця, стали шукати. Помітили сліди хлоп'ячих ніг і столочену траву, де вони лежали. Сліди йшли в різні боки. Татари довго тут нишпорили, та відтак забралися, звідкіля прийшли. Тимчасом хлопці стояли в воді обличчям догори, вистромивши очеретини з води. Виждавши так довший час, Івась вихилив голову з води і прислухався. На острівці вже не було нікого, а з протилежного боку долинав плюскіт води, отже татари відпливали. Виждав ще трохи, а відтак вийшов на беріг. Тут було видно татарські сліди. Зараз нарізав очерету, зв'язав його на одному кінці і настромив на себе цілий сніп. Такий самий сніп зладив і для Артима, якого привів з води. Усюди було тихо, лише з табору доходив сюди звичайний гамір. Татари ладились у дорогу. Хлопці стояли в очереті в цілий ріст і дивились на переправу татар через ріку.

Довго воно тривало, заки цілий табор перебрався на той бік ріки. Як уже гамір став у степу замовкати, вони поскидали мокру одежу і розстелили на сонці сушити. Та не багато у них тої одежі було; сорочка та штанці, бо у такому їх татари захопили.

– Що ж ми тепер будемо робити? – питає Артим.

– Ми тут ще заночуємо. Небезпечно нам так під ніч у степ пускатися. Можемо здибати вовка, а може ще який заблуканий татарин буде вертати, тоді була б нам велика біда. А тут нам зовсім безпечно.

– Коли б так вогню розвести та погрітися.

– Не розведемо, вогонь палити небезпечно.

Вони одяглись у сухе, помолилися і полягали спати, підклавши під голову сухої трави. Довкруги було тихо, хіба нічна птиця відзивалась і жаби в болоті рахкали.

– Бачиш, що воно правда в тому, що мені святий Миколай говорив.

– Певно, що правда. Ти побачиш, як то ми гарно доб'ємось додому.

Вони заснули твердим сном. Сонце вже стояло високо і добре припікало, як вони прокинулися. Виспавшись добре, почували себе бадьорими і веселими. З'їли по шматку м'яса й ладилися переплисти ріку на другий бік. Щоб не замочити одежі, Івась вигадав «татарську штуку». Він нарізав ножем комишу і зробив із цього малий плотик, до нього прив'язав клунок з одежею і пустив на воду, тягнучи на ремінці. З тим пустилися на воду. Тепер було їм легше плисти без одежі. Але татарська штука не повелась, бо одежа таки замокла. Вони повдягалися в мокру одежу, щоб краще на них висохла, і пішли поперед усього на татарське обозовисько, де тепер хазяйнувало стадо ворон. Птахи позлітали вгору, незадоволено кракаючи. В обозовиську знайшли кілька неживих бранців. Хлопці заплакали над ними, бо нічого не могли їм помогти, хоч би то поховати їх та не дати воронам та вовкам християнського тіла шматувати. Вони стали перешукувати мерцям кишені. Не шукали ні золота, ні срібла, а лише за найціннішою для них річчю, за порохном до кресива. І це їм поталанило. У одного покійника знайшли в кишені одне і друге. Зняли ще дві драні свитини, щоб було чим уночі вкритися. Зняли також сорочку, бо їм треба було полотна, перев'язати поранені ноги.

– Чи це не гріх, Артиме, що ми мерців обдираємо? – питає Івась.

– Який це гріх? їм цього вже не треба, а ми не обійдемося. І так знівечилось би в степу.

Вони знайшли ще два гострі татарські ножі. Господь знає, скільки цими ножами порізано людей, аж лячно було брати в руки. Та годі! Така річ мала для них велику вартість. Шукаючи так по великому обозовиську, почули в одному місці важке чоловіче стогнання. Зразу налякалися і стали наслухати, а далі таки зважилися піти в те місце. У траві під корчем дикої рожі лежав бранець, старший чоловік у крові. Лице обкипіло засохлою кров'ю з розбитої голови. У нього були зв'язані руки ззаду сирівцем. З голови зсунулась шапка, і лежала оддалік. Він мав заплющені очі і стогнав.

– Чи ви ще живі, дядьку? – питає Івась, нахилившись над ним.

Бранець розплющив кров'ю залиті очі й подивився мутним поглядом на хлопців.

– Дайте, діти, крапельку води, страх пити хочеться.

Артим узяв його шапку і побіг до ріки за водою, а тимчасом Івась розв'язав йому руки. Бранець лежав знову з заплющеними очима без руху. Артим приніс воду. Тоді оба підвели йому голову і напоїли. Він випив усе до крапельки.

– Ой, спасибі вам, мої діточки… А що? Татар уже немає? Мене татарин так здорово зацідив ломакою по голові, що геть пам'ять утратив, і вже не знаю, що далі було, і коли татари пішли.

– Татари пішли ще вчора, а нам обом повелося втекти ще попередньої ночі. Ви, дядьку, підведіться трошки, ми вам ще води принесемо.

– Спасибі, мої голуби, та мені так руки задубіли, що ворухнути ними не можу.

Він став підносити то одну, то другу руку, згинати ними, поки не почув у них владу. Тоді уже присів і став розглядатися довкруги. Похитав головою і зітхнув сумно:

– А мого бідного Максима таки забрали бісурмени…

– Дасть Бог, що й він утече, – каже Івась, – коли б лише так щиро, як ми, молився до святого Миколи. Та ви, дядьку, устаньте, ми вас підведемо до ріки, там викупаєтеся, промиєте рану та перев'яжетеся – ось вам шматок полотна, то зараз вам легше буде, а опісля помандруємо.

– Ні, діточки, ви мене зоставте моїй долі, а мандруйте самі щасливо. Я дуже знеможений, лише зупиняв би вас на ходу моїм рачачим ходом.

– Ні, дядьку, ми вас тут не лишимо, бо це був би великий гріх. Ми вам поможемо і помандруємо далі. Нас би Бог за це покарав, коли б ми вас немічного зоставили. Та ви, дядьку, не гайтесь, а йдіть купатися.

При їх помочі дядько встав і, опираючись на них, пошкандибав до ріки. Вони допомогли йому роздягтись, і він поліз у воду. Від цього йому справді полегшало, бо вже вертав о власних силах від ріки.

– Спасибі вам, мої діточки за поміч. Я справді тепер дужчий, лише їсти хочеться.

– Ось вам, дядьку, кусник баранячого м'яса, який нам зостався; не гарне воно, не гарне, та кращого немає.

Івась витягнув м'ясо з-за пазухи і подав дядькові, що зараз його з'їв. Він пошукав собі якихось листочків, приложив до рани і перев'язав полотном, що відрізав Івась ножем.

– Я справді наче б то подужав, хоч голова ще дуже болить і у вухах шумить, мов вода на лотоках.

Артим пішов іще шукати по обозовиську і знайшов невеличкий мідяний казанок. Це також у дорозі знадобиться, буде чим хоч би води напитися. Пустилися зараз у дорогу по татарських слідах. Дядько частенько знемагався й сідав спочивати. Кілька разів говорив хлопцям, щоб його лишили і йшли самі, та вони й чути про це не хотіли, а так воліклися з ним помаленьки нога за ногою. Тепер ліворуч від них стояв той великий ліс, на який вони дивились, ідучи сюди.

– Я думаю, дядьку, що нам би краще в лісі ночувати, ніж у степу. Можна й багаття розвести і безпечніше буде.

– Гарний у тебе розумець, синку, ходімо до лісу. Там і жари такої немає. А як тебе звати?

– Я звуся Івась Носенко з Покровів, села близько Уманя, а мій побратим Артимом зветься.

– То ви лише побратими? Я гадав, що ви рідні брати будете, такі на себе схожі.

Дядько очевидно покріпшав, бо й не приставав так частенько, як перше, і балакучий став і розпитував хлопців про все. Нарешті добились до лісу. Він був дуже великий. Зразу росли кущі ліщини, тернини, дикої рожі і малиннику, а далі стояли великі столітні дерева. Тут було спокійно, затишно й холодно. Лише птиці на верху дерев співали, дятел стукав у тіні дерев, видзьобуючи поживу, а інколи показалась білка, що скакала з одної гілки на другу. Хлопці були дуже раді і тішилися, що під вечір розпалять вогонь. На те вони збирали по дорозі повні оберемки сухого гіляччя, що з дерева пообпадало. Розтаборились під розлогим старим дубом і розвели вогонь. Тут у холодному лісі не відчували спраги, але голод їм таки добре докучав. Полягали спати, та заки ще поснули, почулось на верху дуба якесь гудіння. Стали наслухувати, що воно, а дядько – він Остапом звався – каже, встаючи:

– У цім дубі бджоли пасіку завели. Пошукаймо, а певно мед знайдемо.

Засвітили суху гіляку і стали шукати довкруги дерева. Справді знайшли щілину в дуплі дуба, з якої плила патока по дереві і застигала та густіла на корі дерева, мов живиця. Бог знає, від коли тут бджоли працювали. Взяли ножа і нарізали цього меду у казанок чимало. А підкурені весь час бджоли гуділи.

– От і повечеряємо, – каже дядько, в нього наче б життя нове вступило. – Але багато цього добра не можна їсти. Оттак, щоб лише голод заморити.

Та коли Господь до тепер їх рятував, то порятує й далі, – думали собі всі, засинаючи при розложенім вогні.

VI

Уранці повставали і помилися. Дядько Остап почував себе краще як з вечора. Він пошукав у лісі цілющого листя і перев'язав собі голову. Хлопці набрали ще меду повен казанок, з'їли трохи і помандрували далі, бо пити дуже хотілося. Треба було конечно знайти воду. Хлопцям було весело, але дядько дуже тим журився, чи не доведеться їм помирати серед цього лісу з голоду.

Аж ідучи так навмання, почули у лісі якийсь легенький шум і дзюрчання.

– Тут десь недалеко буде вода, – каже дядько і став поспішати.

Пішли на цей голос навпростець, і дуже зраділи, опинившись над лісовим потічком. Зараз припали до води. Вона була чистесенька, мов сльоза, і дуже студена і смачна. Видно, що тут десь недалеко джерело цього потічка. Справді, недалеко побачили невисоку скелю, з-під якої випливала вода. Напилися, закусили медом і полягали на м'якенькій траві спочивати.

– Дядьку, ночуймо тут.

– Кращого місця і не знайдемо, – каже дядько, – лише подбати б про паливо.

Хлопці кинулися зараз у ліс і принесли два оберемки ломаччя, що на цілу ніч повинно було вистати. Та ще заки розвели вогонь, почули шелест у корчах і легеньке хрунькання. Остап відразу такий став жвавий, мов не той чоловік.

– Давайте мені ножа, хлопці, – шепнув, – а самі сидіть під корчем непорушно. Будемо сьогодні вечеряти.

Хлопці скрилися в корчах, а Остап станув за деревом. До ставка наблизилося кількоро диких кабанчиків чорних, мов смола. Кабанчики полізли у воду, напилися, а відтак, хрунькаючи, полягали на березі. Цю хвилю використав Остап. Він підкрався до них і кинув гострим ножем, поцілений кабанчик став квичати. Другі повтікали. І зранений хотів утікати, та його здогнав Остап, піймав за вуха і дорізав тим самим ножем.

– Повечеряємо, діти, як уже давно не вечеряли, а ви лиш розведіть вогонь, бо дуже їсти хочеться.

Не треба їм було цього два рази говорити. За хвилю горів вогонь, а Остап потрошив кабана і різав на куски м'ясо. Відтак вирубав три ліщинові колики і приладив рожни, на які позастромлював кусні м'яса. Хлопці не могли з дива вийти над зручністю дядька, що так поцілив кабана ножем на віддалі.

– Підождіть, діти, ми й лука зладимо і ще не так заполюємо.

Артим нагадав собі щось і став шукати по кишенях свитки, що її зняли з умерлого бранця. Там було кілька вістрів зі стріл, яких уживали татари.

– Чи це не до стріл, дядьку?

– Авжеж, авжеж, синку. Здоров би ти був. Завтра ми гарно заполюємо.

Довкруги розходився запах печеного м'яса і всім було пильно діждатися вечері. Не було лише солі, та годі. Не треба казати, що таким голодним людям то й без солі смачне. Тої ночі вони дуже гарно спали.

Зранку дядько узявся ладити лука. Він вичистив кишки кабана, висушив при вогні і сплів з них міцну тятиву. Вирубав відтак молодого дубця, припарив при вогні і зігнув лука та зв'язав тятивою. Хлопці вирубали ліщинових рівних прутів, поздирали кору і понабивали залізця. Лук був готовий, та такий твердий, що ні Івась, ні Артим не могли його натягнути. Остап попробував стріляти, і кілька разів на велику радість хлопців потрафив до наміченої ціли, яку назначили на дереві. Видно, що Остап був неабиякий стрілець.

– Сюди певно прийде увечері звір воду пити. Ми скриємося, щоб нас не помітив. А тепер, хлопчики мої, познімайте ці шмати з ваших ніг, треба вам ноги вилічити з ран.

Вимочили добре і вимили ноги в ставку, випрали полотно і висушили на сонці. Остап назбирав цілющих листків і пообв'язував їм ноги. А сонця і тепла було тут доволі. Довкруги ставка і скелі була прогалина, поросла буйною травою. Наші втікачі не могли налюбуватися таким гарним та любим місцем. Грілися на сонці, купалися в ставку, а та безпечність і спокій багато причинялися до того, що вони кріпшали на силах із кожною годиною.

І на здобич не треба було довго ждати. Зараз першого дня під захід сонця вийшов з ліса гурток сарн. Попереду йшов гарний та рослий, з великими рогами сарнюк. Розглядався обережно і вимахував головою. За ним ішли сарни менші й більші, скубаючи на ходу зелену, свіжу траву. Гурток ішов просто до води, не прочуваючи лиха. Остап стояв за дубом, напняв лука і прицілився. Зафурчала в повітрю стріла, і одна сарна підскочила вгору, а відтак простяглася на березі. Інші сарни налякалися і завернули в ліс. Сарнюк вискочив із води і довгими скоками помчав за стадом. Хлопці побігли і притягнули сарну на цей бік.

– Буде що два дні їсти, – каже Остап.

Зараз узялися потрошити сарну. Частину м'яса спекли, а решту завісили на дереві. Хлопці були дуже раді.

– Коли б тут побудувати яку хатину під скелею, то можна ось тут вік прожити.

– Ні, синку, це не для вас. Молодому треба в світі жити, а не запорпатися в пущі. Таке то хіба для старих людей, що вже в світі нажилися, та банно їм за спокійним кутком. А зрештою, багато тут дечого не вистачає. Нема ні хліба, ні солі, а самим м'ясом та медом довго не поживеш. Ми тут лише гаразд спочинемо, повигоюємо наші рани, наберемо сили і помандруємо далі. Цілої України орда не знищила, ще знайдемо людей і доб'ємося до своїх.

Остап зітхнув важко. Він нагадав, що хтозна, чи коли віднайде своїх, а вже свого села певно що не застане. Йому страшно було жаль сина Максима, якого татари теж забрали і певно його не побачить на цім світі. Та він так лише задля хлопців говорив, яких полюбив мов сво'іх діток.

– А що сталося, дядьку, з вашим Миксимом? – питає Івась.

– Те саме, що й з вами б сталося, коли б не втекли. Нас обох узяли, і ми нічого про себе не знаємо.

– От коли б ми були це знали, то певно не лишили б його, – говорив самопевно Івась.

По кількох днях то й хлопцям таке життя навкучилось. Несолене м'ясо ставало їм щодня більше осоружним та несмачним. Переївся їм і мед. До того ще Івася одного разу, як поліз за медом на дерево, дуже пожалили бджоли, аж треба було мокре полотно прикладати. Запухло йому лице, що очей не було знати, а руки попухли мов подушечки.

– Буде з тебе добрий пасічник, – говорив Остап.

– А чому?

– Тіло звикне до бджолиного жала і вже більше не буде пухнути. Людина до усеї біди звикне, а опісля то вже нічого не страшно.

Вирішили між собою, що треба мандрувати далі. Забрали свої шматки в клунки, набрали в казанок меду, напекли м'яса і рушили далі. Хлопцям стало жаль за цим любим місцем, і довго за ним оглядалися, поки його не закрив густий ліс перед їх очима.

VII

– Найкраще б нам йти вздовж потічка, а він нас заведе до якоїсь більшої ріки, – каже Івась.

– А за рікою то хіба помандруємо до моря, – говорив дядько, – та тим часом відіб'ємося від шляху і додому хіба ніколи не вернемо. Нам треба татарського сліду держатися.

Вони пішли на захід сонця. Йшлося їм добре. В лісі було спокійно і свіжо, по деревах лунав спів лісової птиці. В полуднє припочили і поживилися м'ясом. Лише без води було їм зле, а тут води ніде не було. їм стала докучати спрага.

Вже над заходом сонця почули в лісі гамір людських голосів. Йшли тепер обережно, бо не знали, яких людей стрінуть.

– Ви, хлопці, підождіть тут, а я піду роздивитись.

Він поклав під деревом свій клунок із луком і стрілами, а сам тихенько, продираючись поміж корчі, підкрадався до того місця, звідкіля доходив голос. Наблизившись, побачив вогонь. У казанах варилася страва, а довкруги вогню снували якісь люди. Не можна було зразу зміркувати, хто вони, бо розмовляли різно: одні по-українськи, а інші так, що не розбереш, по якому воно. Тепер Остап побачив, як розстелили на землі плахту і туди висипали з торбинок золоті та срібні гроші, золоті та срібні речі, золоті чаші, срібні ложки, і багато дечого такого, що він і не знав, до чого воно. Відтак стали поміж себе те добро паювати, при чім прийшло між ними до суперечок і драчки, а скінчилося на цім, що один штовхнув товариша ножем у груди так, що на смерть зарізав. Зарізаного відсунули ногами на бік і паювали далі.

– Господи! Таце ж якісь розбійники, – подумав собі Остап і перехрестився, – награбоване паюють.

Він завернув назад, наляканий, і став утікати щосили. Розбишаки почули тріск ламаних корчів і кинулись у цей бік. Помітивши Остапа, гукали за ним, та він і не оглянувся. Тоді один підняв рушницю і стрілив за ним. Залунав по лісі гук стрілу, а Остап поцілений у плечі, розвів руки і впав. Мав іще стільки сили, що крикнув хлопцям:

– Втікайте!

Почули це хлопці і дуже стривожилися. Скрилися в корчах і ждали на Остапа. Та він не вертав. Іще довго чути було гамір, а згодом став віддалятися, аж зовсім притих. Розбійники побоювалися, що їх хтось підглядає, і забралися геть.

Тепер хлопці вийшли зі своєї скритки і пішли у той бік, звідки почули голос дядька. Незабаром знайшли Остапа неживого. Лежав у крови з розведеними руками, лицем до землі. Хлопці припали до трупа і гірко заплакали. Не стало доброго опікуна і тепер лишилися безпомічними сиротами серед великого лісу, серед небезпеки. Бо можуть знову попасти в руки лихих людей, що їх продадуть туркам, мов товарину Коли вже добре виплакалися, сказав Артим:

– Поховаймо сердешного тут, щоб дикі звірі християнського тіла не шарпали.

Та в них не було нічого, чим би викопати яму, хіба два ножі. Хай і так, і цим можна яму викопати. Але вже вечір, зроблять ще завтра вранці. Вони боялися розпалювати вогонь і поклалися спати близько мерця. Нічого не боялися, бо він їхдуже любив, мов рідних.

На другий день узялися до роботи. Копали ножами і викидали землю, згортаючи руками на полотно. Копали так до полудня. Відтак вистелили яму сухим листям, і сюди затягли з бідою тіло Остапа. Схрестили йому руки, накрили очи свитиною і помолилися за його душу. Тепер присипали землею і завершили невеличкою могилкою. Відтак зв'язали скрученим прутиком хрест і застромили на верху. їм було дуже важко на душі. З Остапом почували себе безпечно, мов під рукою рідного батька. Тепер мусять самі про себе думати, бо ніхто їм не порадить. А що станеться з ними далі, це лише Господу самому відомо. їх так тяжко прибило горе, що й на їду забули.

– Ходімо на розбійницьке обозовиско, – говорив Івась, – може як раз знайдемо що для нас пригоже.

Обозовиско було невелике, і видно було, що розбійники не були тут довго. Знайшли покинутий казанок із в'яленим м'ясом, торбу з хлібом і сухарями пшеничними та коробку з сіллю. А далі, шукаючи в траві, знайшли цілу пригорщу золотих та срібних грошей. Видно, що розбійники спішилися дуже і не забрали всього.

– Чи брати й це? – питає Артим. – Нащо нам придасться золото в лісі?

– Треба взяти. Бог поможе, що з цього ліса вийдемо, а на світі можна буде за ці гроші дечого купити. От ми купили б собі по коневі, та швидше додому дібралися.

– Лише б ці гроші добре десь заховати, бо може знову яких розбійників стрінемо.

В обозовиську ще жарів вогонь. Вони роздули його і пригріли зоставлений там казанок із м'ясом.

– От коли б тепер був з нами Остап, то б то зрадів, що у нас хліб та сіль.

Тут і повечеряли. Зі сіллю їм все інакше смакувало, та від соленої страви їм ще гірше дошкуляла спрага. А тут не було ні крапельки води.

– Не турбуйся, Артиме, у лісі десь воду знайдемо, – потішав Івась.

– Та здається, що тут і лісові кінець. Тепер доведеться знову в степи мандрувати. Нам треба знову до татарського шляху добиватися.

– Ні, ми краще з цим лісом не розставаймося, і киньмо татарський шлях. На ньому і так не знайдемо людської оселі, ходімо далі краєм ліса. Може якраз стрінемо яких людей в тих сторонах, куди татари не йшли…

Забрали свої клунки і торбу з хлібом, пішли далі берегом ліса. Усе інше, а з тим і лук та стріли покійного Остапа оставили. На що він їм здався, коли жаден із них цього лука не натягне. Івась йшов передом. Артим почував себе знеможеним і спрага його мучила. Він частенько приставав відпочивати. Аж ось побачив, як Івась поклав легенько свій клунок на землю, давав Артимові знаки, щоб вдержався, і поступив кілька кроків наперед. Тут він відразу впав на землю. Артим підбіг до нього. Івась держав здорового зайця в руках, що пручався з усієї сили, бив задніми ногами і дряпав передніми, а Івась не міг собі з ним дати ради. Аж Артим ударив його кулаком позауш. Заяць затріпався ще раз і неживий став.

– Як ти його піймав? – питає Артим.

– Він спав у траві, а я надійшов непомітно, піймав за карк, та коли б ти не був у час прибіг, то таки був би вирвався. Дивись, як мене подряпав, – каже Івась, обтираючи кров на руках і грудях. – Нині ми гарно повечеряємо, але ходім таки в ліс… Коли б ще воду найти, бо мені дуже пити хочеться.

В лісі розложилися ночувати. Випотрошили зайця, порізали на кусні, посолили і поклали на вогонь.

Зранку помандрували далі. Десь коло полудня надибали чималий потік, хтозна, чи не той самий, що й перше. Він випливав аж до краю ліса, і завертав знову в ліс. Видно, що йому краще було плисти в лісі під тінню дерев, ніж у степу, де сонце випило б йому всю воду. Хлопці напилися води, а опісля скупалися. Ще було у них заяче м'ясо, трохи хліба і сухарів таких твердих, що годі було розкусити. А коли це минеться, так не знати, що їм робити далі.

– Ходімо до оцеї кручі, – каже Івась, – там може бути риба.

Він кинув кришок хліба на воду і зараз показалися риби цілим роєм. Вони проковтували плаваючі кришки і ганялися за другими.

– Є риба, – каже Артим, – та як її піймати?

– Підожди, ми зладимо вудку з ниток із полотна.

– А гачок?

– А може би вістря з татарської стріли?

– Коли ми стріли покинули враз із луком. Та воно й так було б завелике.

– Правда, треба щось іншого придумати…

– Ти підожди, – каже Івась, – ми прив'яжемо до шнурка шматок м'яса, а як його риба проковтне, то ми її зараз на берег і тоді вона вже наша.

Відрізали зараз шматок полотна, сотали нитки і сплітали в міцний шнурочок, якого сплели більш на три сажні. Прив'язали дерев'яний плавок, а на кінець шматок м'яса і кинули на воду. Вода була така чиста, що дно було видно. Риби стали напливати і щипати м'ясо, аж надплила більша риба і відразу проковтнула шматок та пірнула на дно. Тоді хлопці стали тягти хутенько шнурок до себе. Та ба! Риба як зміркувала, куди її тягнуть, випустила із себе принаду, а сама пірнула на дно.

– Не їсти нам сьогодні риби, Івасю.

– Хто його знає. Підожди до ночи, а ми вже щось видумаємо.

– А тимчасом ми назбираємо сухого патича, щоб було чим у ночі палити.

– А я наріжу сухої трави, – каже Івась.

Коли вже потемніло, розвели вогонь. Івась став сплітати віхті, з сухої трави, а опісля роздягся.

– Ми так зробимо, Артеме. Я полізу голий у воду там під кручу, а ти будеш мені з берега світити запаленим віхтем, один по одному. У нас так ловлять люди рибу в ставі. Риба виходить до світла і зблизиться до білого тіла. Тоді можна її піймати руками.

Артим станув над кручею з запаленим віхтем, а Івась поліз у воду і станув непорушно, наставивши руки. Зараз з'явилися риби цілим роєм. Вони підпливали до Івасевого тіла і стали його щіпати. Тоді Івась рушив миттю руками і піймав одну більшу рибу та викинув її на беріг. Риби зразу розбіглися та відтак знову завернули. А Івась блискавкою хапав що більші і викидав на беріг.

– На цей раз буде досить, – сказав, вискочив з води і став одягатися. Зловили п'ять більших риб.

– Буде на два дні, – втішився Артим, збираючи рибу по траві, що підкидалася і світила білою лускою.

– Ні, нам на сьогодні і на завтра вистачить чотири, а одну кинемо назад у воду. Риба влітку хутенько псується.

Найменшу рибу кинули у воду а чотири пооправляли, покраяли на куски і насолили.

– Варімо сьогодні юшку з риби, – каже Артим.

Він побіг до потічка з казанком, вимив його і набрав води. Наклали туди м'яса і приставили до вогню.

– У нас ложки нема, – турбувався Артим.

– Подивись, чи багато іде хліба в торбі зосталось.

– Тут маємо ще буханчик хліба і сухарів доволі.

– Кинь кілька сухарів у казанок, хай зм'якне, а хліб давай сюди, то й ложка буде. – Івась відкроїв два окрайчики хліба і викроїв м'якушку. – Диви, яка ложка, тут одна, а зараз буде і друга.

Хлопці були такі раді, що про світ забули. Є юшка з риби, та ще й солена, сухарі, і ложка знайшлася. Чого ж їм більше треба? Таке то було смачне, давно такого не їли.

– Коли б так ще й меду закусити, – каже Артим.

– Коли б так ще й ковбаса і вареники зі сметаною.

– А опісля би ще якого буханця або медівника…

Вони так собі жартували, заїдаючи хлібними ложками смачну юшку, в якій плавали пшеничні сухарі… Опісля підклали ще дров на вогонь і полягали безжурні й веселі спати. Вночі прокинувся Івась від якогось шелесту в корчах. Він підвівся і поглянув туди, та дуже налякався того, що побачив. З-за корчів світилися зеленкуваті вовчі очи, мов два вогники. Вовк стояв від них дуже близько і клацав зубами. Івась скочив до вогню, хопив недогарок ломаки і шпурнув на вовка. Та його вже тут не було. Тепер Івась підкинув іще дерева на вогонь і вже не спав до ранку.

Відколи вони блукали у тім лісі, то ще вовка не стрічали, а видно, що вони тут є і можуть їх колись серед ночі пожерти. Треба буде себе більше берегти і або десь спати на деревині, або пів ночі на переміну сторожити. Розуміється, що без вогню не можна їм спати. Таке життя не було їм до вподоби. Коли б чим швидче добратися до якогось села між людей. А тим часом Артим спав добре, не прокидаючись.

Коли йому Івась розповів уранці нічну пригоду, той сказав:

– Коли б покійний Остап був із нами, він би того вовка з лука застрілив.

– А може то був вовкулак, а того не так легко вбити.

Відтепер хлопцям було лячно в лісі, йшли обережно і розглядалися по боках. їхній спокій і почуття безпеки геть пропали. А все-таки в лісі було безпечніше, ніж у степу, бо можна втекти на дерево. Держалися того потоку, який щораз більшав. До нього щодалі вливалися менші потічки з різних сторін лісу.

Мандрували так ще два дні. Живилися рибою і сухарями, а раз таки поталанило їм знайти меду. Ніччю то один, то другий сторожив на переміну і піддержував вогонь.

Третього дня вночі Артим, відбуваючи свою варту, почув серед нічної тиші, що десь далеко гавкала собака. Він дуже зрадів і розбудив Івася. Тепер наслухували оба. Справді десь собака гавкала, але так собі легенько з псячого обов'язку.

– Тут уже десь буде людське житло, – каже Івась. – Запам'ятаймо собі добре, з котрого боку голос йде, щоб завтра не збитися з шляху.

VIII

У ту сторону пустилися другого дня в дальшу дорогу. Шлях йшов від потоку, а відтак його знову надибали. Очевидно потік робив у лісі закрути. Десь коло полудня почули знову голос собаки, і то не одної. Вони очевидно занюшили хлопців у лісі, бо голос щораз наближався.

– Втікаймо на дерево, – говорив Артим, – бо пожруть нас і не зможемо обігнатися.

Він став дряпатися на дерево, а Івась пішов за ним. У ту саму пору показалися дві великі собаки вовчої породи. Помітивши хлопців на дереві, вони стали завзято присікатися і гавкати, а опісля й вити.

– Гарний будемо мати празник, – говорив Артим, – як нам доведеться тут зо два дні посидіти.

– Так воно зле не буде. Як є собаки, то буде тут десь і оселя і господар, що певно за собаками погляне, чого вони виють, – потішав Івась.

Дивилися згори на псів, що вони роблять. А їм і не снилося оступатися. Опиралися передніми лапами на дерево, нюшили та вили, то знову набріхували на переміну, аж навкучилося. Аж ось вийшов з-поміж дерев якийсь старий бородатий дідусь. Він свиснув на собак, і вони зараз підбігли до нього, поласилися тай знову до дерева, і тут стали ще завзятіше гавкати Дідусь підійшов під дерево.

– А хто там сидить? – Він прислонив рукою очи і дивився вгору.

– Дідусю! Відженіть собак, тай нас порятуйте!

– Еге ж? А ви звідкіля тут у лісі взялися? Злізайте, та нічого не лякайтеся, коли я тут. Добре, що ви на дерево втекли, бо було би з вами погано.

Старий заговорив до собак, і вони зараз уступилися і полягали недалеко на траві, висолопивши довгі язики. Хлопці позлізали з дерева, а пси зараз до них прискочили, та дідусь крикнув: «Не руш!» Вони обнюхали хлопців, а відтак стали вимахувати хвостами.

– Тепер ви вже безпечні, – каже дід. – Ну, кажіть, мандрівники, звідки ви сюди замандрували?

– Ми втекли з татарського полону, – каже Івась, – і став старому розказувати.

– Ні, мій любий хлопче, розкажеш мені опісля; ви певно голодні, ходіть у мою оселю.

Пішли за дідом. Він був лише в сорочці і штанах з полотна, на ногах постоли, а на голові старий солом'яний капелюх. Дід був великого росту, але дужий і кремезний. Голова, борода і вуси були білі мов молоко. На плечах була у нього торба, а в руці держав коротку рушницю. За поясом застромив довгий ніж.

– Та що я забув, – каже дід, пристаючи, і сягнув у торбу, – у мене ще в торбі шматок хліба, то перекусіть, а дайте і собакам, то вже й приятелями будете.

Він подав їм добрий шматок хліба. Вони розрізали по половині, а відтак пригостили і собак. Але собаки лише хвостами махали, обнюшили хліб і не брали, озираючись на діда.

– Візьми! – сказав дід до собак. – Вони так навчені, що від чужого нічого не візьме. Так і треба, бо лихі люди дають собакам отруту, а тоді грабують господаря.

Хлопці не дали себе просити до хліба, бо голодні були, а в торбі у них було лиш кілька твердих сухарів.

Над тим самим потоком стояла дідова оселя. Він звався Гараськом Причепою. Його хатина враз із коморою стояла близько потоку у цім місці, де потік заводив великий закрут, а вода розливалася широко у ставок. Видно було, що ставок був зроблений навмисне, бо вода його спинялася на греблі. Хата і повітка на кози були обведені високим ліщиновим плотом на міцних дубових коликах. Тут за огорожею стояла чимала пасіка, а при ній будівелька на склад меду воску і запасних вуликів.

Дід Гарасько відчинив фіртку і всі зайшли на подвір'я. Хатина з двома віконцями з оболонки звернена була до сонця і виглядала огрядно і чепурно. Стіни були вимазані сивою глиною. Під хатою була призьба. У хату входили через сіни. В хаті стояла в куті велика піч, лава, стіл збитий з дощок, два стільці і постіль вкрита кожухами.

– Ось і моя оселя, любі діточки. Сідайте собі, а я вам зладжу що-небудь їсти.

Ще як ішли сюди, Івась розказував старому про свої пригоди, а тепер оповідав далі. Старий слухав уважно, пораючись коло печі. Коли Івась став оповідати, як вони рятували раненого Остапа на татарському обозовиску старий не втерпів, щоб не перебити:

– От так я люблю, за це, певно, буде вас Господь благословити. Гарно, мої дітки, хай вас обійму та поцілую, мої любесенькі. От за ваше добре серце Господь привів вас до мене, а тут вам уже біди не буде. Опісля доберетеся до своїх.

– А коли це буде, дідусю? Нам так пильно. Там ніхто не знає, що з нами сталося, певно, за нами плачуть, а може і панахиду по нас правлять.

– Цього не може бути швидше, як восени. Я знаю добре, де Покрови і де Кирилівка. Ми так зробимо. Восени приїжджають до мене покупці з Уманя за медом і воском, а привозять мені те, чого мені потреба. Отож я вас передам моєму знайомому міщанинові з Уманя, а він вам не то що не зробить кривди, але і безпечно перевезе.

– Мені розказував дідусь, що бувають такі люди, що переловлюють таких хлопців, як ми, а відтак перепродують туркам.

– Добре тобі, синку, дідусь говорив. Буває таке, але я маю на умі чоловіка доброго, нашого православного. Вам цього ні раз нема чого боятися.

– А що ж ми поки що будемо робити? Тепер щойно літо…

– У мене лежаного хліба немає, і ви не будете без діла, а що у мене навчитеся й побачите, це вам в життю може в пригоді стати.

– Чи ви, діду, із запорожців будете? – питає Івась.

– От цікавий… Так, сину, із запорожців і не одно на світі бачив, не з одної печі хліба їв.

– Бо мій дідусь теж із запорожців.

– А як він називається?

– Прокіп Ніс, а мій батько Артим Носенко.

– Якогось Прокопа Носа я знав. Коли він ходив у походи з батьком кошовим Сірком, то той сам…

– Дідусь говорив, що саме ходив із кошовим Сірком у татарські походи.

– Так це певно він буде. Добре, моя дитино. Не буде вам обом у мене біди. Я вам і сорочки, і штанці пошию, і свитки, і шапку, бо у мене є і полотно, і сукно своє. А вам зараз би і постоли зладити, щоб шматами ніг не завивати, а босому небезпечно по лісі ходити, бо тут і гадюка злюща трафиться. А восени, як Бог дасть, що доживемо, то відішлю вас під певною опікою до Уманя, а там уже про вас подбають.

Лев Сапогівський

(1858–1883)

Справжнє прізвище Лев Василович. Народився в м. Скала-Подільська коло Борщева на Тернопільщині. В 1876–1879 pp. учителював на Тернопільщині, аз 1882-го жив у Львові, працював у редакції журналу «Зоря».

Літературну діяльність почав у «Зорі» з 1880 p., де публікував оповідання і статті. На його творчості помітний вплив Юрія Федьковича. На жаль, його літературна доля обірвалася надто рано. Похований у с Целіїв біля Гусятина на Тернопільщині.

«Оповідання «Старий палац» є одною з перших праць покійного письменника, – зазначала редакція «Зорі» (№ 16–17, 1883). – Доки автор жив, ми тої повістки не друкували, бо його тенденція не надавалась для нашої газети. Нині сповняємо лиш довг вдячности для булого друга і помічника, якого всі позосталі його твори незмінно передаємо в друк».

Старий палац

Лучалось нераз тобі, красна читачко, читати або чути оповідання про старі замки, палаци та ріжні дива. Жахливі історії, представлені там, відогнали не одної ночі сон з твоїх ясних очок, а кождого ранку по такій безсонній ночі перша твоя гадка була: «Як же я зле буду нині виглядати!» А коли ще зазирнула до дзеркала і переконалась, що очка червоні, обведені синіми колами, личко бліденьке, то присягалась, що вже не будеш таких повістей читати і слухати, і звичайно – що я дуже добре знаю – не додержала слова… І тепер, певно, не будеш на то пам'ятати, а перечитаєш мою небилицю, котра колись була правдою.

Не тямлю кілько вже тому буде літ, як се мені лучилось. Я був тоди на селі домовим учителем. На мешканє мені призначено старий палац, в котрім уже кільканадцять літ ніхто не мешкав. Я був тоди іще молодий, а що молоде, те юрне. І я був подуфальний і наперекір пересторогам на усилену мою просьбу дозволено мені замешкати в палаці. Розгосподарився я там на-добре. На спальню зайняв малий покоїк, побіч котрого в тім крилі була вельми простора вітальня і також їдальня, а нагорі чотири покої.

Раз відвідав мене там товариш шкільний, з яким перебалакав я аж до вечора, а коли він від'їхав, повернув я до вітальні і сів собі на дідусевім фотелі, котрий міг щонайменше три особи в собі помістити – розумієсь таких, як я тоди був, бо нині, думаю, і нам двом було б затісно. Але я тоди про те не думав – мої гадки були зайняті минувшістю палацу.

Я хотів час його заложення розпізнати за стилем будови, та не зміг собі пригадати епохи такого дивного стилю, отже блукаючи гадками по історії будівництва і порівнюючи луки, філяри, ґзимси та инші ознаки стилів, не зчувся, коли ніч запала, аж старий годинник, що дзвонив північ, збудив мене з задуми.

Я хотів піти до своєї спальні і підвівся з фотеля, але далі кроку ступити не зміг, бо довкола мене почулися глухі, страшні зойки і стогони.

Я не мав відваги озирнутися за постатями, котрі видавали ті тяжкі стогони, але зажмурив очі, і не в змозі втриматися на ногах, котрі тремтіли піді мною, упав знову ув крісло.

Зойк, здавалося, походив із-за стін салі і я набирав відваги… утечи, але коли хотів піднятися, почув дотик зимної руки, котра схопила мою, і хтось заговорив:

– Ходи, побачиш історію сеї палати.

Хоча зойки довкола мене ставали голосніші, мимоволі отворив я очі і побачив старця, що тримав мене за руку.

– Хто ти? – спитав я.

– Я дух, опікун сих місць. Ходи, бо час короткий, – сказав старець і потягнув мене за собою.

Ідучи за ним, я озирнувся, і стіни здалися мені прозорими настільки, що бачив я кожну цеглу і камінь, в яких, придивившись, пізнав я самі частини людських тіл, споєні кров'ю, замість вапна. Саме з них добувалися ті жалібні стогони.

Ми вийшли на двір перед фаціяту палацу. Старець махнув рукою, і палац зник, а на його місці станули убогі хлопські хатки і маленька церковця.

На дорозі за нами почувся туркіт коліс, на котрих хиталась пишна виблискуюча золотом коляса. Бистрі коні ішли звільна, якби танцюючи, а з коляси виглядало кілька голів, що з цікавістю оглядали околицю, будуючи плани.

О кілька кроків від нас висіли пани з коляси. Наперед мужчина п'ятдесятилітній в багатий польський стрій зодягнений, за ним може двадцятилітня гарна дама, а вкінці якихось двоє німців у куцих фрачках.

– То воєвода К* зі своєю жоною, а ті два чортики – то архітектори, – пояснив мій провідник.

– Ту буде найкраще, – сказала дама, усміхаючись до свого мужа, і вказала на місце, де ми стояли.

– Тобі подобається, моя душко? – відповів воєвода і, обернувшись до німців, сказав: – Тут, мої панове.

Ті зараз взялися до паперу і оловця, щось між собою шварґотячи, а з-поза хати звільна і боязливо наближався до панів здоровий з сивою головою хлоп, котрий поклонився воєводі і його жінці до колін і станув здалека в покірній поставі.

– Війте, – промовив грізно воєвода, – до двох днів щоби тут був чистий пляц!

Старець стояв, як заголомшений, а по якійсь хвилі вистогнав з плачем:

– А наша церква, наші хати?

– Перенести під обіч! Мовчи! – закричав злісно воєвода на війта, котрий, заломивши над головою руки, хотів ще щось говорити, но переляканий одійшов з плачем, блудячи як п'яний дорогою.

Вже нікого і нічого нема, лиш тички стоять там, де були церква та хати, а за нами чути якийсь тупіт, шелест і бряжчання. Громада молодих хлопів з понуреними головами, в кайданах на одній руці і нозі, з рискалями на плечі, перейшли попри нас.

– То гайдамаки, – шепче мій провідник.

Тяжко двигати тяжкі окови, а ще тяжче в них робити, та нагай наглядача додає сили. Вже рови на основи викопані, вже закладають наріжний камінь, аж ту починаєсь великий крик.

Оглядаюсь і бачу, як посіпака січе одного гайдамаку дротяною нагайкою. Нагайка окручуєсь около шиї нещасного, запека-наставник шарпнув до себе – гайдамака паде мертвий.

Страшна ява слідує.

Кождого п'ятого гайдамаку ведуть до наріжного каменя і утинають то руку, то ногу…

– Утікаймо! – молю свого провідника.

– Стій, дивись до кінця!

Основа з самих рук і ніг! І руки, і ноги рухаються, кулаки стискаються і грозять, а з межи них очі – ах, як страшно глядять!

Люде сходяться, звозять каміне, цеглу і инший матеріял.

На одній фірі везуть страшно покаліченого чоловіка: в каменеломі змісило його.

– Ох, що за красна штука, досконала на поріг! – кричать мулярі і витягають з-під забитого плиту. Я виджу, що і його беруть і вмуровують. Страшно!

Робітники працюють, піт ллєся їм з чола, руки і ноги окривавлені.

– Швидко, швидко! – роздаєсь голос посіпаків.

Старець, обтяжений цеглою, вбігає слабими ногами на спорохнявілу дошку, котра погинаєсь під ним, тріщить, ломиться, і він падає на купу каміння. Взяли його в мур.

Вже підпроваджують мур під дах, за хвилю скінчили б, але частина муру усуваєсь, спадає на риштоване, де кількадесять робітників, друхоче все, а за хвилю виджу тіла робітників на місці муру, котрий мурували.

– А їх мами, жінки і діти? – питаю у провідника.

– Суть там з ними, обіймають їх руками. Не треба залізних скоб – мертві руки тримають сильніше.

Гарна палата вже готова, пишаєсь на горбі, що піднісся над цілу околицю.

Всередині панства як сарани – не перелічити! А всі зодягнені в пишні багаті строї, споряджені з виправленої на шовк хлопської шкіри, та панство того не бачить, гуляє, капеля гримить, а в золотих чашах перлиться червона мальвазія – кров та піт!

– Ходім, ходім звідси! – прошу мого провідника.

Він вивів мене знову на двір.

Попід стіни палати лежать тіла малих дітей і молодих жінок.

– Що се? – питаю.

– То забавки паничів, – відповів старець.

Я закрив очі і молю старця, щоби лишив вже мене, але ні, він не пускає, бере мене за руку, каже:

– Бачив ти минуле, подивись на будучність.

– Га, – думаю, – се вже не буде так страшно.

Відкриваю очі і не пізнаю пишної палати: стіни пообдирані, вікна позаліплювані папером, довкола сміття і гної, з котрих сморід цибулі аж дух забиває. Всередині роїться, як мух на стерні.

– Дивись на останній образ! – сказав мій провідник.

Ніч темна, в палаті глухо, мешканці сплять. Коло нас чути шелест: пересуваєсь кільканадцять людей, обступають довкола палату і по хвилі показуєсь то тут, то там полум'я.

З дверей, вікон показуються перелякані обличчя, а надворі стоять обдерті хлопи, котрих проводир реве завзято:

– Бери, рабуй!

– Се останній нащадок роду воєводи К*, – каже мій провідник.

За хвилю зникла пожежа і лишилась лиш купа попелу, до котрої підвів мене старець і випустив мою руку. Я здригнувся і побачив себе в гостинній салі на фотелі дідусевім, що стояв проти вікна, через котре сонце пересилало перше своє проміння.

Тимотей Бордуляк

(1863–1936)

Народився в с. Бордуляки біля Бродів на Львівщині. Закінчив богословський факультет Львівського університету. З 1889 р. священик і вчитель початкової школи в галицьких селах, з 1899 – в с Великий Ходаків.

Упродовж 1891–1899 pp. T. Бордуляк видрукував у газеті «Діло», ілюстрованих календарях товариства «Просвіта» та збірниках «Бібліотеки «Батьківщини» понад двадцять оповідань, більшість з яких склали збірку «Ближні» (Львів, 1899). З 1902-го по 1916 р. опублікував у галицьких виданнях ще сім оповідань.

Нічний привид

Раз в однім товаристві зайшла бесіда про духи і привиди… Вийшли наверх різні гадки про се питане, рівно як і дались чути різні оповіданя й пригоди, дотикаючі тої матерії… Для мене була цікава пригода, яку при тій нагоді оповів отець декан Н., поважний патріот і народолюбець.

– Річ діялась, – почав він, – в о ден з тих завсігди для русинів пам'ятних років, в котрих відбуваються вибори чи то до сойму чи до ради державної… Вибори мали відбутись перед жнивами, і вже заздалегідь об'явився в цілім краю незвичайний рух: різні сторонництва підготовляли для себе терен, зав'язувалися передвиборчі комітети, друкувалися в часописах відозви, накликуваня до мас народних, остереженя і т. д.

І наш, звичайно, спокійний та в блаженній дрімоті погружений глухий кут не лишився позаду. Наш глухий кут оживився і, може, навіть більше, як де-небудь інде, виступили у нас ворожо і завзято проти себе противні партії.

Ми, русини, хотіли доконче переперти свого посла, і треба признати, що в тих наших змаганях ми поступали досить солідарно. Ми зав'язали свій комітет, з'їздилися, радились, переписувалися з центральним комітетом, і, кінець кінцем, мене, раба Божого, поставив руський загал кандидатом на посла… Господи Боже! Я цілком не бажав собі тої честі, однак коли голос загалу вложив на мене той обов'язок, так годі було єго не приймити…

Я був перший раз в житю кандидатом на посла і пізнав, що се річ не конче вигідна, особливо для чоловіка в старшім віці, для чоловіка, що любить спокій і хатню тишину, що своє житє уложив у певні правила, від котрих ему нараз приходиться відступити. Однак тут ходило о bonum publikum[89] і, отже, треба було зірвати і з найлюбійшими привичками, треба бути все в руху і, щоб так сказати, «стояти на колесницях». І я стояв на колесницях: мене взивали в різні сторони, і я їздив, ставав перед правиборцями, твердив своє «вірую»… З другої сторони, часто навідувались до мене люде як з інтелігенції, так і з селян з різними питанями, з різними просьбами, мовби я був уже справдішнім послом. Переписка моя збільшилася: щодня приходили до мене цілі купи листів, і я мусив не раз до пізньої ночі сидіти, щоби їх перечитати, щоби на них відповісти… Одним словом, я діяв і, як мені здавалось, совістно виповняв обов'язок кандидата на посла…

Але наші противники також не спали. Правда, їх кандидат сидів собі спокійно в своїй палаті, та зате ціла громада різних покликаних і непокликаних агітаторів працювала замість него: підносили в газетах єго горожанські чесноти і здібності, різні людці вештались по селах, шептали і цілувались з правиборцями, запивали могорич і т. д.

Знайшовся хтось, що почав ширити про мене різні ложні вісті, приписувати мені різні блуди і прикмети, не лицюючі з гідностію посла… Ба що більше! Почали до мене приходити безіменні листи, в котрих якийсь добросердечний чоловік з повітового міста старався мене наклонити до того, щоб я зрезигнував з кандидатури…

«Ваше Преподобіє! – писав до мене безіменний кореспондент. – Плюньте на ту кандидатуру, бо она не годиться з Вашою повагою і честію. Сидіть собі спокійно та відправляйте служби Божі, а політику лишіть тим, що до неї покликані так уродженєм, як і суспільним положенєм. Тут про Вас багато говорять і, на жаль, виходять наверх такі речі, що можуть Вам багато пошкодити, коли Ви далі будете упиратись про своїй кандидатурі… Та о тім напишу другим разом. Уважайте на себе, щоб Ви не перестудилися…

Ваш щирий друг»…

Трохи пізнійше знов прийшов до мене лист, писаний тою самою рукою.

Мій щирий друг писав:

«Ксєнже (sic)! Коли маєте які компрометуючі письма, то спаліть всьо сей час, а попіл розвійте на вітрі. В сих днях має до Вас упасти несподівано ревізія. Якийсь підлий донощик доніс о всіх Ваших махінаціях, так що від якогось часу Ви фігуруєте в очах миродайних властей, як Наумович № 2.[90] Ваш дім має щоночі кишіти від різних (може, й заграничних) агітаторів, а хлопи з найдальших сторін нашого повіту йдуть до Вас, як по свячену воду, кожда пошта приносить Вам цілу торбу різних письм і листів… Ваш дім має бути осередком, з котрого розходяться по цілім повіті, ба навіть поза границі повіту різні, небажані вгорі агітації. Так доніс на Вас підлий донощик, а я ще раз остерігаю Вас, що кождої хвилі грозить Вам ревізія. Сожалію над Вами»…

Ті безіменні листи цілком не збили мене з пантелику Я пізнав з них лише, що я комусь заважаю, що хтось в підступний спосіб хоче мене, старого, настрашити або, може, спроваджуючи на мене ревізію, збезчестити мене в очах загалу… Признаюсь, що ті інтриги мене гнівали і додавали мені ще більше охоти й запалу до праці в моїх кандидатських справах. Щодо загроженої ревізії, то я уважав єї за байку, а з другої сторони, судячи після завзятости моїх противників, можна було припускати, що они і на той спосіб готові здобутися, що хтось легко приставить мені стільця, і коли дотична власть схоче повірити подібним сплетням, то і о ревізію недорого… Та я був чистий і нітрошки не боявся ревізії, хоч і як неприємною річчю мусить бути она для чоловіка. Противно, я бавився тою мислію, що ось-то я в данім разі буду тріумфувати! З яким сожалінєм буду я дивитись на тих панків, що, мов яструбки, спадуть на мій дім і будуть мене невинно турбувати… Як они опісля будуть мене перепрошувати!.. Не гнівайтесь, мовляв, Ваше Преподобіє! Ми тому не винні… нам казали, а наш обов'язок слухати і т. д.

Однак моя фантазія сказалась даремною. Ревізії у мене не було, але прецінь зайшло щось, що набавило мене чимало страху. Вправді той страх був лише хвилевий, але він дав мені пізнійше багато до думаня, особливо коли я при виборах перепав[91] великою більшостію голосів…

А річ була ось яка.

Одного вечора я положився о десятій годині спати. Загасив лампу столову, а засвітив, як се у мене завсігди в звичаю, маленьку лампадку, нічну, оливну, котрої тускле світло розливалось по підлозі, по стіні, по вікнах… Положився я спати – і заснув. Спав я точнісінько дві години, бо коли збудився по першім сні і глянув на маленький кишеневий годинник, що чикав на столику мені в головах, була якраз дванайцята година. Я наставив уші і став прислуховуватися. Мій великий столовий годинник стояв тихо, не чалапав, як се єго звичаєм, повільно, флегматичне, приємно… Я пригадав собі, що забув єго накрутити. Отже, встаю з ліжка і йду попри вікно до комоди, на котрій стояв згаданий годинник. Мимовільно глянув я у вікно – і замер зі страху! У вікно заглядало якесь страховище, вусате, пелехате, з червоними, як грань, лицями, з розтвореним ротом, з котрого виднілись два ряди здорових білих зубів, а очі з-під наїжених брів з найбільшим, бачилось, напруженєм слідять, що дієся в кімнаті… де що лежить… По обох сторонах голови опирались о шиби дві руки зі стисненими докупи пальцями. Цілий той писок видавався мені якимсь квадратовим, величезним, непевним… Може, в п'ять секунд предмет мого страху відділився від вікна і щез.

Коли б навіть серед білого дня хтось чужий встромив лице ненадійно у вікно, то, я думаю, що для хатнього чоловіка була б се річ не конче приємна. Ну, а серед ночі для чоловіка, що збудився зі сну, увидіти у вікні незнакоме лице (та ще яке лице!) – то вже таки категорично річ немила, хотя би той чоловік був і як сильних нервів… Признаюся – я перелякався так, що навіть не міг крикнути. Я присів на кріслі, випив склянку зимної води – і прийшов до себе.

Перша думка була у мене: «Хто б се міг бути? Чи се, може, мара, нічний привид? Однак я нічого подібного до сего часу не видів… Злодій? Розбійник? Нічний напад?… Можлива річ! Я вдовець, бездітний – міг би хто думати: багатий, маю гроші, ну, і о напад недорого… А може, злодії прийшли красти коні?»… Я перейшовся два рази по кімнаті.

Коло ліжка в головах стояла у мене шабля, стара, предковічна, козацька… Ще прадід мій викопав єї, коли орав під гречку давнє побойовище, і відтак она стала переходити у нас з рук до рук. Я глянув на неї, і відвага вступила в мене. В одну мить я взувся, одягнувся в капоту, взяв шаблю в руку (пам'ятаю, як мені при тім прийшла до голови думка: «Ну, не послужила ти мені, сестрице, до сего часу, але вже нині зробиш прислугу!!!») і вибіг надвір. Надворі тихо, хоч мак сій. Тепла літня ніч, місяць був вповні, по небу тягнули пошарпані хмари, з-межи котрих мигтіли зорі… довкола всьо видно. Я підійшов до дверей стайні: коні хрупають сіно, і чути виразно, як парубок рівно сопе, спить блаженним сном. Нічого не видно, не чути. Що ж се могло б бути?

Я вийшов на улицю. Улиця іде повз моє обійстє, проста, як стріла. Виходить з села і йде в поле та аж ген далеко звертаєся набік. Я став довкола розглядатися, став прислуховуватися, та й тут всьо спокійно, тихо… Однак по довшім напруженю зору доглядів я, може, на тисячу кроків від мене якусь чорну постать, що рухалась серед дороги в стороні від поля… «Се мусить бути скотина або чоловік!» подумав я. Місяць якраз вийшов з-за хмари і кинув цілий сніп світла на туманіючу серед дороги постать. При тім я увидів виразно зачерки чоловіка, я увидів, як у него на голові щось замигтіло, мов іскри, і як від одного плеча назукіс стирчала ясна, блискуча стріла… Се когутячі пера… се багнет… се шандар… Ось оно як! Мені нараз роз'яснилося в голові. Се шандар був у мене під вікном, і він-то набавив мене такого страху. Я все ще стояв на улиці і дивився вдаль, – багнет все ще блищав до місяця, а людська постать все ще рухалась, все меншала, вкінці зникла. Місяць зайшов за клапоть чорної хмари, і нараз покрила дорогу густа темнота.

Я обернувся і повільним кроком пустився додому… Втім взялися звідкись два вартівники.

– Хто то? – крикнули оба разом за плечима.

– Я!

– Що за я?

В одну мить вхопив мене обіруч один хлопище, а другий став приглядатись мені в лице.

– Таж се єгомость! – кликнув той, що приглядався. – Що робите, єгомость, о сій порі на улиці?

Другий зараз мене пустив і став перепрошати за свою «неґречність», а оба при тім з почестію звернули свої очі на мою закривлену шаблюку.

– Чекайте-но, хлопці! – обізвався я. – Чи не переходив тут хто улицею? У мене хтось вештався по подвір'ю і заглядав у вікно.

– Нікого ми не виділи. Ми стояли он там під липами коло церкви, то якби хто йшов був улицею, були б ми певно виділи.

– А шандара ви нині нігде не здибали? – спитав я таким тоном, начеб я хотів той випадок замельдувати зараз до жандармерії.

– Ні! Шандар був вчора в нашім селі, а нині Бог знає, де він обертаєся…

Парубки мали охоту побалакати зі мною ще довгенько, они впадали на різні здогади і давали різні ради, – оден навіть замітив, чи не слід би задзвонити «на ґвалт», але мені зачинало бути холодно, і я вернув до себе до хати та ліг назад на давнє місце в постелі.

Знов вузол! І як тут єго розв'язати? Вартівники не мали причини брехати переді мною. І що ж се могло бути? Знов приходили мені до голови нічні привиди, страхи, мари… Довго я не міг заснути і думав сяк і так… Ба коби я не був видів на дорозі людської постаті з когутячими перами і з полискуючим до місяця багнетом, то, певно, був би я рішився за привидом… А так – я позістав-таки в тім сильнім пересвідченю, що то був шандар, хоч я й не міг собі ніяк вияснити: як він міг перейти улицею так, що вартівники, котрі стояли на тій самій улиці, єго не виділи або бодай не почули єго кроків… Та се вже єго річ… Що він був у селі день перед тим, се, по моїй думці, нічого не значило. Той сам або другий міг прийти на другу ніч знов…

Але чого він заглядав у моє вікно? Чи він мав такий наказ, чи зробив се з власної волі, зваблений світлом, що пробивалося крізь моє вікно! Бог єго знає! В тім часі, коли про мою особу, як писав мій безіменний «приятель» з повітового міста, так багато говорили, могло різно бути… Відтак я й забув про сю пригоду.

Тую лиш зміну зробив я у себе, що зараз від другої ночі ніколи не забув я заслонювати вікна моєї кімнати і то грубими занавісами, ну – і роздобув собі песика та й вигодував єго на великого і лютого пса, котрий тепер все гавкає на моїм подвір'ю – і коли б який непрошений нічний гість набрав охоти зайти на моє обійстя, то мій Брись зараз дав би мені о тім знати.

Михайло Грушевський

Предок

Другий день уже йшли ми лісами, я і пес. Вчора я ще потроху стріляв, але за сьогоднішній день не вистрілив ані разу. Пес, що спочатку приставав сумлінно при кожній появі дичини, переконався, нарешті, що я не буду стріляти, і при кожній новій оказії вже тільки злегка оглядався на мене й ішов далі, силкуючись удавати, що він також не зважає на ніяку дичину, – щоб не застидати мого недбальства й лінивства. На нічлігу я востаннє бачив людей. За сьогоднішній день не показався ніхто навіть поблизу. І я тішився, що людське лице, людське слово, людський звук не перебиває моєї тихої розмови з лісом, що ніхто третій не стає між мною і доохресним життям. Воно розмовляє зі мною тихим шумом лісу, мурмотінням потоку, криком птахів, подає знаки світлотінями хмар, ледве помітними рухами трави й гілляк. Все це, не приглушене, не перебите крикливим голосом чоловіка, промовляє так виразно, так незвичайно вимовно усій моїй істоті.

Іду й прислухуюся до тихого шамотіння дерев, їх верхів, не видних мені знизу з-за гілляк, їх похитує там угорі вітерець, непомітний тут, в долині, і неустанним тихим шумом наповняє ліс. Але від часу до часу, як рука пересувається по струнах – пролітає удар вітру, видобуваючи сильніші звуки, які зливаються в енергійну фугу. Вона звучить іще хвилю йому вслід, поки не розпадеться знову на окремішні мелодії, які веде кожне дерево зокрема, і місце розбудженого рокоту заступить знову цей монотонний, тихомирний шум.

Сонячне проміння врізується в прогалини незвичайно ясними, яскравими ударами, від яких запалюється лискучим блиском все, що стрічає воно на дорозі – зелена хвоя ялиць, сіра кора гілляк, червона застілка старої хвої на землі, а краплі роси й зерна піску світять посеред того сяєвом самоцвітів – горять, згорають і гаснуть у млі ока, поки я проходжу коло них.

Мені незвичайно радісно, і я спочатку виявляв цю радість дуже галасливо. Кричав і прислухався до свого голосу, як, перебігаючи ці безконечні ряди дерев, він безсило застрягав між них. Перекликався з задиркуватою жовною і силкувався перекричати її. Стукав гіллякою по сухих стовбурах, відповідаючи старому дятлові на його солідний, діловий стук.

Але перший хміль цього п'яного напою проминув. Я йду мовчки, солідно, не окликаючи навіть пса. Я тихий і стриманий, як саме це життя, що оточує мене. І тільки радість, тиха, безмежна радість наповняє усе моє єство.

Тішуся сяєвом сонця, темними тінями лісу, ніжним дотиком повітря, міцною відпорністю ґрунту, тишею рослинного царства, різкими криками птахів. Зливаюся єством з цим безмежним життям, п'ю сонце і вогкість, розпростираюся в безмежні простори, врізуюся невидними коріннями глибоко в лоно матері землі і з її глибин тягнуся в світяну далечінь, щоб зв'язати в один міцний вузол цю сиру, повну родючої сили масу з сонцем, повітрям, безкраїми хмарами, з джерелом світу, життя, огню і руху.

Здається мені, що з кожним кроком я відходжу все далі від «культурного» життя, що зосталося там, за мною, за тісною стіною лісу, за глибокими проваллями долин. Вертаюся назад від нього, в глибину століть, тисячоліть. З шумливої галасливої гостини, повної всякої напруженої ненатуральності, вимушеності, нещирості, вертаюся «до себе», «додому».

Кидаю цю стежку і бреду манівцями через ліс, розводячи руками гілляки, що заступають дорогу. Застряю одначе в густім малиняку Пасуся в нім довго, довго. Вибирати ягоди мені нарешті наскучає, і я, як ведмідь, починаю збирати їх губою просто з кущів; їх дуже багато, і вони подостигали; повітря налите їх запахом. І серед них темно-малинові квіти-букети деннику на довгих стеблах – високі, пишні серед цього запущеного зрубу, так що ледве можу їх пізнати – так буйно, такою масою ростуть вони тут. Рослинність по-дівочому буйна на цій багатій ниві зрубу. Вона робить враження чогось казкового, фантастичного цею незмірною пишнотою, буйністю, багатством, і мені здається, що я перенісся десь в інші далекі часи, коли земля не була так виснажена, так ограбована і знесилена, як тепер.

Дощ застав мене в цім малиняку і зросив мене до голого тіла. Але він не довгий і не холодний. Я бреду далі серед високих кущів, серед гілляк, напоєних дощем, і вони зрошують мене все знову і знову. Я мокрий як хлющ, але я радий цьому багатству води. І коли з густого заросляку я виходжу нарешті на потік, я розстелюю на його риняках і піску свої промоклі одежі і сохну й гріюся разом з ними. Лежу, не рахуючись із часом, в блаженнім стані істоти, якій нічого не треба, нікуди не треба і ніщо її не жене й не пригадується.

Лінивим оком слідкую, як нагріте повітря і пара, як жертовне курево, ліниво підіймаються вгору. І не знаю, чи сплю, чи бачу це наяву.

Надвечір я дістався до самотньої лісничівки, над рікою, серед лісу. Цим разом і тут не було нікого. Поки сонце ховалось за обрій, прорізуючи ліс жовтогарячим промінням і золотячи стовбури сосен, як червоне золото, – я збирав матеріал на огнище. Сухе ломаччя, принесене рікою коріння; свіжі гілляки соснові, пружисті, кулясті, як нові щітки до лампи; обвішані пишними кутасами гілляки смерек і розкішні вахлярі ялиць. І коли чорна пітьма залягла ліс, я розложив огнище, високе, велике, й, лежачи перед ним із псом, дивився, як огонь пробивався через цю купу палива своїми язиками.

Ясно-червоним полум'ям схоплювалися гілляки вільхи, темним огнем горіли корчаги смерек, відбиваючись на стіні лісу тремтячою луною, і біляві хмари диму стелилися попід нею. А коли я ворушив хвою, фонтани золотих іскор піднімалися з огню, й навіженим вихорем крутилися серед них темно-червоні шматки кори й галузочок, розтріскуючись на всі боки. І мене переймала божевільна втіха, екстаз давнього чоловіка перед огнем – його наймогутнішим опікуном і товаришем, оборонцем від холоду й пітьми, подателем життя і радості. І коли я, кілька годин пізніше, перебрався на ніч до хатини, постелившись на розкішнім ложі з свіжої хвої ялиць, я довго палив далі ватру на огнищі, загромадивши цілу хатину всяким паливом.

Тріскали гілляки на огні, іскри й дим летіли золотою стягою в отвір даху. Ліс шумів тихим приглушеним шумом навколо мене, і крізь нього пробивався гостріший гук стрімкого потоку. І я радів свідомістю, що я так глибоко відбіг від усього, що тяжіло на мені, від усього того безвихідно-складного, болющо-го життя. Тішився, споминаючи, що лежу не на своїм сітчатім ліжку, завішаний портьєрами від галасу й світла, а обложений зате неминучими привидами настирливих гадок, невідступних, безвихідних плутаний, що муляють далі зболілі рани душі, не даючи й на хвилю вирватися з їх проклятого кола.

Я лежу на свіжій хвої, і мислі мої коло золотих іскор огнища. Мене не займає тепер ніщо, крім гадок про сонце, погоду, дощі і такі ж інші рівно-ясні, стихійно-прості речі.

Наче я справді втік на ціле тисячоліття назад, до своїх предків, і живу їх простим, нескладним життям з-перед тисячі літ.

Мені одначе не спалося. Фізичне й духове розхвилювання та занадто буйна радість життя, яку я переживав цілий день, не давали мені спокою. Не спав і пес, – я бачив відблиск огню в його очах, коли він підіймав повіки. Дрімота часом спадала на мене, потім переривалася знову, і знову товклися до голови, силкуючи зв'язатись з попереднім, гадки про колишню гармонію людського життя – життя далекого мого предка з-перед тисячоліть.

І раптом, при непевнім огні ватри, що, хитаючись, то висував контури наваленого лому, то ховав їх в чорній пітьмі, я побачив його – мого предка з-перед тисячоліть, тільки дуже далеких.

Причакнувши в темнім заглибленні скель, загородженім буреломом, він сидів, положивши свою голову на коліна, з обличчям, зверненим до мене. Був зовсім голий, тільки стопи ніг були обгорнуті в протерту козячу шкуру; але тіло повністю майже було вкрите буйним темним волоссям, так що ледве перезирало через нього. Таке ж волосся вкривало його широкі, сильно видовжені наперед щелепи і зверху майже сягало густих брів на широкім, похилім чолі. Виглядав зморено і худо, і незагоєна рана виднілась на його стегні.

Він голодував. Сусіднє вороже плем'я погромило його плем'я. Нелюдськи повбивано багато чоловіків, забрано жінок, а недобитків з давніших місць, багатших дичиною і всякою поживою, вигнано сюди, між ці кам'янисті урвища, де було стільки хижого звіра, що майже неможливо зловити що-небудь людині. І тепер, дрімаючи, він тривожно прислухався до гуркоту каміння на стежці, куди проходили до води мешканці недалекої печери – леви. І рука його механічно стискала палицю з грубо приправленим гостроконечним каменем – його одиноку зброю.

Так сидів він довго напроти мене, то дрімаючи злегка, то підіймаючи тривожно голову, щоб прогнати сон, і пильно приглядався перед собою. Чув себе змученим і ослабленим. Порожній шлунок стягався гнітючим болем. Нічний холод потягав дрижаками його тіло. Ніч гнітила його страхом – не тільки присутністю цього близького, а не видкого звіра, а й сама собою, як страшне, загадкове царство злих таємничих сил, що посіли все живе, проглинули сонце – цього царя й володаря світу, й напосілись поморозити, понищити все живе. І з тяжкою нудьгою він споглядав раз у раз у ту сторону, звідки звичайно виходило на світ сонце, вирвавшись із неволі злих духів. Чи вирветься і цим разом і чи буде ще ясно і тепло? Чи, може, цим разом уже кінець йому? Все зле має, очевидно, велику силу, і більше його, як чогось доброго, на світі. Так рідко можна бути ситим, безпечним, – а так багато всякої небезпеки, вічної муки голодуй страху…

І серед цих гадок, уривків мислі, що перелітали серед дрімоти через його утомлений мозок, з незвичайною різкістю й виразністю сонних мар йому уявилося щось таке дивне, недорічне, але незмірно привабне, дивнощасливе. Йому представився образ чоловіка, що спить собі спокійно, як дитина за спиною своєї матері, не дбаючи зовсім про ніч, холод і звірів. Обтесані й тісно примкнені до себе стовбури дерева захищають його з боків від звіра, холоду і злих духів; згори він має також накриття, так що й дощ, якби йшов, не змочив би його й трохи. Крім того, він обмотаний весь тоненькими шкурами і зовсім не мерзне. Він не боїться анітрохи пітьми, бо взяв із собою в цю дерев'яну печеру кавальчик сонця і тримає його при собі. Він має при собі зачарованого пса, який служить йому й стереже його спокій…

В екстазному захваті, широко відкритими очима придивлявся він до цього чудового образу, який представився йому на мить з такою дивною виразністю й багатством деталей, що вони робили ілюзію якогось довгого переживання, як то буває в моменти напруження уяви. Він не знав, чи бачить сон, чи це ті химерні образи, які приходять людині з голоду й утоми. Але придивлявся, смакував всіма нервами, перейнятий насолодою й страхом, що цей дивний образ зникне так, як розсівалися й губилися прегарні сни про велику силу дичини, великі зграї земляків, чоловіків і жінок, що йшли разом з ним на звіра, й інші тим подібні щасливі хвилі.

І я чув на собі, через віддаль десятків тисяч літ, цей зачарований екстазний зір мого далекого предка, що як чуду культури й поступу, просто неймовірному, дивувався тому, що для мене було поворотом до безкультурних часів далеких предків з-перед тисячоліть. Так безмірно далеко те, що було примітивним для мене, стояло від того, що було реальним для нього.

Він стрепенувся по хвилі, щоб відігнати дрімоту й переконатися, чи він то вві сні чи наяву бачить – і той привид, очевидно, зник з його очей. Він зостався якийсь час нерухомий під впливом дивного образу. Але скоро його увагу зайняли перші проблиски дня, що з'явилися на небі. Вони наповнили його пригноблену душу утіхою. Сонце, світло, день верталися знову, і приглушеним голосом він повторяв уривчасті слова, що були його привітом сонцю, поздоровленням, що ще раз йому вдалося видертись із рук ворожих сил.

За хвилю засіріло вже навколо нього, і він, розправляючи задеревілі ноги і з відзвичаєння сильно шкутильгаючи на поранену ногу, почав обережно вилазити з своєї криївки. Голод і втома зникали під новим припливом енергії, під враженням нового світла, нового дня.

Сон закрив мої повіки, і я прокинувся, коли вже гарячий, пишно блискучий день продирався через усі отвори хатини, зганяючи прозорі сутінки в найтемніші кути її. Пес нетерпеливо оглядався на мене, поборюючи в собі пориви бажання збудити мене і вирватися з цього затишку в повний буйного життя ліс. Це бажання обхопило й мене, коли я відчинив низенькі дверці і перед очима моїми став цей самий ліс, залитий сонцем і бальзамічним ароматом смоли, освіжений росою, повний вранішньої енергії життя. Не барячися сніданням, я перекинув через плече стрільбу й потяг в глибину лісу, бажаючи насамперед вдоволити свою жадобу ввійти в життя, злитися з ним, взяти в нім свою пайку.

І я знову йшов серед рівних як свічки стовбурів, серед пишних кетягів хвої, серед буйних зарослів зрубів. Відкликався душею знову на кожний клич, на кожний подув цього життя. Грівся на гарячім сонячнім промінні, обвіяний струменями пари, що підіймалася з землі, з роси, і студив свої ноги в холодних струмочках джерельця. Переходив тихі, наповнені сонцем просіки і повні пахучої вогкості долини.

Я йшов все далі й далі в глибину лісів. Але вчора мене тішила гадка, що я тікаю від сучасного життя і його культурного перетончення в глибину минулих віків – від сучасного чоловіка до старих предків з їх примітивним, натуральним життям. Сьогодні – навпаки мені було приємно думати, що я цим розкішним лісом іду до життя, що я спочиваю в цій гостині у природи, щоб з новими силами вернутися до життєвої праці серед обставин сучасного культурного життя, в сучасному світі ідей. Мої гадки, в перегони з птахами, летіли в цей повний безконечного страждання, але й безмірної привабності світ…

І образ мого предка злегка пригадувавсь мені як щось жалісне, близьке, але приємне тим, що воно вже минуло – як пережита безповоротно скрута.

Богдан Лепкий

Старий двір

По легкім туркоті повозу пізнав, що з мурованої дороги звернули на польову.

По обох боках хвилювало дозріваюче збіжжя.

Останні відблиски погасаючого сонця ковзалися по легких хвилях житнього й пшеничного колосся. Хвилину можна було пізнати жито по сріблистім, а пшеницю по золотавім відблиску, але незабаром і тая різниця розплилась в зелено-фіолетнім тоні, як краска на малярській палєті.

Починалася ніч. Спокійна, підгірська, літня ніч, вдумчива й поетична, повна своєрідного настрою, якого годі шукати в иньших, чужих краях.

Стрикали пільні коники, і в ровах покумкували жаби.

– А ось і двір! – сказав візник, показуючи батогом, і перервав задуму подорожнього.

Цей глянув в напрямі батога.

Направо, яких кількасот метрів перед ним, стелився синявий туман, а з того туману знімався білий будинок, якого контури злегка зарисовувалися на тлі м'яко-темного лісу.

З-за лісу виринав місяць уповні.

У дворі лиш у кількох вікнах світилося і тільки з одного комина снувався дим місяцеві просто під ніс.

– Буде погода, – сказав візник і скрутив в липову алею, довгу, але щербату, бо деяких лип бракувало.

Брама до двора була відчинена.

Об'їхали великий муравник і спинилися перед ґанком. Чотири високі й доволі грубі стовпи виростали з кам'яних сходів. За стовпами, досить глибоко, були скляні двері.

Зігнутий в чотири погибелі чоловічок підбіг до повозу і глянув гостеві в очі.

Цей спитав:

– Пан управитель дома?

– Ще нема. Прийшла депеша, щоб завтра з полудня вислати на залізницю коні. Пан управитель просять, щоби на них підіждали.

– А переночуєте мене?

– Розуміється. Покоїв маємо багато. Двір майже пустий.

– Ну, то й гаразд.

Старий, досвідний лакей легко взяв гостя попід рам'я і поміг йому вилізти з високого ф'якерського повозу.

– Прошу вважати, бо тут шість сходів. Так, ми вже на ґанку, а тепер я піду по ліхтарку.

– Не треба, зайдемо і без свічки, маю добрі очі.

Перейшли кілька кімнат, освічених зеленавою місячною позолотою, аж служачий спинився і сказав:

– Тут, може, ласкавий пан дозволять розгоститися.

Засвітив лямпу на високій бронзовій підставі, мабуть, одно з перших того роду світил, привезене зі світової вистави у Відні, і вийшов.

За хвилину вернув з валізою.

– Спасибі вам, – не знаю, як на ім'я…

– Ксаверій.

– Спасибі вам, Ксаверій, – сказав гість, розглядаючися по кімнаті, в котрій мав провести нинішню ніч.

– Що пан позволять на вечерю? З дробу[92] може бути що завгодно.

– Що кухар подасть, те й буде, але склянку гарячого чаю вип'ю радо.

– Слухаю пана… – і як тінь висунувся з кімнати. Був малий, мав великі сиві бокобороди, ходив, як на пружинах. З хребта звисав йому фрак невловимої краски і теліпалися блискучі ґудзики з п'ятипалковими коронами.

В кімнаті було сиро. Як звичайно там, де довгий час ніхто не мешкав.

Гість повів пальцями по столі і дивувався, звідки й тут береться порох.

Потім оглянув образи і підійшов до дверей.

Вели до малої ошкленої веранди з пов'ялими квітками. Видко, не було їх кому пильнувати. Взагалі будинок подобав на зачарований двір. Паркети скрипіли, двері співали, годинники розказували якісь незрозумілі казки. Крізь відчинені двері до сусіднього покою видно було, як портрети моргали до себе. На одному якийсь здоровенний добродій, з підголеним чубом, здвигав раменами і ніби питався: «А він тут чого?»

Чого?… Цей маєток мають парцелювати. Хоче купити собі декілька моргів і двір, щоб мав де з родиною провести час літнього відпочинку.

Була це здавна його улюблена мрія. Місто виснажує чоловіка, робить його подібним до паперового цвіту, без ароми і без привабу життя. Дійсно, мешканці міст, особливо великих, шукають радости не там, де треба, а куди їх тягне уява, їдять хліб, але не знають, звідки він береться, діти часто не бачили збіжжя на очі і не знають що жито, що пшениця. Невже ж воно добре і здорово? Ніяк ні! Мрії Рескіна й Куліша про хуторний устрій мають багато дечого доброго за собою. Поки був молодий, не думав про те, але тепер, як п'ятдесятка за плечима, чує, що мати-природа гнівається на свого марнотратного сина. Треба вертати до неї, як не на все, то хоч на два-три місяці щороку, тоді, як вона в повному розквіті своїх невмирущих сил.

– Вечеря на столі! – почувся голос Ксаверія, що стояв у широко відчинених дверях до їдальні, випрямлений як свічка, в чорному фраку і в білій краватці. Бокобороди ніби нарочно розгорнув, щоб видно було білу краватку і чистий перед сорочки.

Хрустальний павук освічував круглий стіл, на котрім стояло одно накриття. Гість сів, білу скатерку положив на коліна і, набираючи страву з півмиска, котрий йому подавав Ксаверій, спитав:

– Пан і пані давно виїхали за границю?

– Ще весною.

– А коли вернуть?

– Невідомо. Тут тепер управитель господарює, а властиво – ліквідує.

Останнє слово вимовив з жалем.

Про тую ліквідацію говорили недогарки свічок у павуці і порохи на меблях і тюлеві занавіски при вікнах, на котрих навіть не дуже-то вправне око могло пізнати сліди тютюнового диму.

Тільки квіти в японській вазі серед стола були свіжі й розкішні, якби їх ця ліквідація не торкалася.

Були вони тут одиноким живим і привабливим явищем, бо від усього иньшого дихав смуток минулого й пережитого, – не виключаючи і Ксаверія, хоч мав фрак і білу краватку.

– Ксаверій довго служить?

– З діда-прадіда. Тут я зріс, тут гадав і вмирати. А тепер…

Не докінчивши речення, змінив таріль і подав солодке.

– Ви непотрібно зготовили таку вечерю. Маєте знаменитого кухаря!

– Колись тут усе, можна сказати, було знамените.

– Колись!

– Так, бо тепер багато змінилося. Тепер головна річ – столиця і заграниця, а про рідне гніздо ніхто не дбає, тому до нього летять чужі птиці… Може, я собі забагато позволив сказати, вибачення прошу.

– Нічого. Я ж вас питав, бо не привик мовчки їсти… Вина не наливайте. Не хочу. Вип'ю гарячого чаю. Другі по чаю заснути не можуть, а я не сплю, як його не вип'ю.

– Я знов, як дозволять пан сказати, люблю до подушки чарку полинівки. Без того погані сни маю, як ось ніби мене покійний пан за вухо тягне або дід нинішнього дідича каже замкнути в ледівні, бо й таке колись бувало… Кожний чоловік, як лікарі говорять, має свою «конституцію».

Присунув гостеві під руку столик з шипучим самоваром і з великого, старосвітського чайника налляв свіжозапареного чаю.

Сам, як тінь, висунувся до другого покою, де дівчина стелила гостеві ліжко.

– Ти навіть ліжка постелити не вмієш.

– Та чому?

– Або я знаю чому, – досить, що не вмієш. Перину треба добре зрухати, подушки мають стояти отак, о… Ви, баби, нарід ні до чого. Шиєте тисячі літ, а таки так, як кравець вшиє, жодна з вас не потрафить. Так само з варенням. Що кухар, то кухар. Ви тільки до одного здатні, хлопцям голови завертати. О, це ви вмієте раз добре.

Говорив шепотом, але гість чув тую розмову.

Добра вечеря, гарний чай і полеміка старого Ксаверія на тему жіночих здібностей розвіяли його надто ліричний настрій.

Запалив «трабуко» і вийшов на веранду. Обвіяв його холод літньої, гарної ночі, по якій сподівався погідної, теплої днини.

Запущений парк, широкі алеї, над верхів'ям дерев зорі, а на стежках меріжки місячного сяйва, – все воно було несказане звичайне, а разом із тим якесь таке поетичне, що наш гість, не дивлячись на свою п'ятдесятку, став піддаватися чарам тієї ночі.

Посеред парку був невеликий став. Верхів'я дерев сипали на воду місячну позолоту, а вона посилала їм свою легку мраку. Було тихо, ні листок не ворохнувся, ні квітка не задрижала, і парк нагадував заворожений город у казці про сплячу королівну.

– Цей парк міг би теж дещо розказати… Скільки тут грудей зітхало до місяця в таку ніч, як отся, скільки притишених розмов мішалося з шелестом перших пожовклих листків. Де вони нині, ті уста, що такі солодкі слова шепотали, ці ніжки, що ледве доторкалися піском висипаних стежок?… Суєта суєти! Треба йти спати. Усьому прийде свій час на сон… Добраніч.

І вернув у їдальню.

Ксаверій чекав тут на нього.

На нічній шафці горіла нова свічка, стояла склянка з водою і пишався незвичайної форми дзвінок.

Ксаверій хотів позачинювати двері від сусідніх покоїв.

– Лишіть. Люблю багато воздуху.

– Я тому, що двір пустий, шиборне миш, і здається, не знати що. Часом десь з вечера залетить лилик, притулиться до якої шафи, а вночі зачне літати. Ще збудить пана.

– Нічо страшного. Чи раз мене будили. Добраніч вам.

– Доброї ночі бажаю покірно… А якби чого панові треба було, то прошу тим дзвінком задзвонити. Встану.

І вийшов.

Гість підійшов до ліжка. Було велике, вигідне, м'яке, тільки постіль чути було не фіалками, ні резедою, а пранням. Глянув на дзвінок. Такий самий показували йому колись в однім заграничнім музею як велику рідкість. Дзвонар, видко, гарячий католик, на його крисах вирізьбив цілу сатиру на дисидентів, навіть не дуже-то приличну.

«Цим дзвінком можна би й голову розбити», – подумав собі, сідаючи на канапу.

«Вигідна. Не ти до неї, а вона до тебе притулюється, хоче тебе взяти в свої обійми. А робить це не так нахально, як теперешні «клюбзеслі», знає міру, і не така безугарна, як вони… Люблю старі меблі, особливо бідермаєр, та ще віденський.

І одяги тоді були куди гарніші від нинішніх, особливо мужеські. Наші нинішні одяги ні то вигідні, ні гарні. От мішки. З того боку жінки мають над нами перевагу, вони вдягаються гарніше, це і Ксаверій мусів би їм признати…»

Повіки насувалися на очі, а думки не хотіли йти спати.

«Як дивно! Цей двір тягне мене до себе, ніби старий знайомий. Невже ж би?»

І пригадав собі, що його предки по батькові й по мамі були теж колись великими панами. Збідніли в наполеонських часах. Батько позбувся останніх шляхетських традицій, був демократом, а він пішов слідами батька. Важкою працею добився імені і придбав дещо гроша. А тепер захотілося йому хоч літом мешкати в дворі. Чому? Невже ж відзивається в ньому аграрій?… Можливо. Пригадує собі шкільні часи. Як, бувало, прийде весна і побіжать з горбів перші потічки зі стопленого снігу, то щось його від тої книжки ніби кліщами тягнуло в поле й казало: «Ходи! Будемо орати, сіяти і слухати, як жайворон співає». Щось подібного говорили до нього нині ці стіни. «Вертай до нас, приведи тут своїх дітей, верни нам життя, як колись було». Але ж це смішно! Він якраз порвав з тим давнім життям-світом, хоче нового, буйнішого і куди кращого… Сентименти! Смішні сентименти. Загалом тут багато смішного. Перший Ксаверій. Як він вдягнений. Невже ж тут треба фрака? Як ходить, як говорить, як бородою трясе, – ніби вертепна кукла. Куклу зробили з живого чоловіка, і тая кукла плаче, що їй назад хочуть привернути людську подобу. З яким жалем вимовив він слово «ліквідують». А все ж таки тут гарно. Щоб тільки добити торгу з управителем. Такий великий парк. Може, діждеться хвилини, коли по цих тінистих алеях бігатимуть його рум'яні внуки. Веселим щебетом виполошать останні тіні минулого, і буде тут соняшно, весело, ясно…

Вдивився в поломінь свічки, в очах затанцювали семибарвні круги, які ширшали, ширшали й не замітно переносили його в зачаровану країну сну. Канапа притулилася до нього ще ближче, сердитий пан на портреті підніс палець до надутих губ і, звертаючись до свого мальованого товариства, шепнув: «тс!»; місяць сховався за хмару… заснув. Тільки з вази на столі в їдальні пахощі свіжо-зірваних квіток мандрували по тихих покоях.

* * *

– Цей дзвінок, то не є така невинна штука, як кому здається. Го-го!.. Було воно так. Старий пан, дідо нинішнього дідича, лежав хворий на подагру. Я її не мав, не знаю, що воно за хвороба, але говорять, що дуже болить. Пан не привик був терпіти, – кричав, сердився, навіть лікаря хотів бити. А обслугував його козачок Петрусь. (Це ще за панщини було, бодай не вертала!) Мале, синьооке з жовтими кучерами, як тії волокна, що їх кукурудза пряде. Видали?! Все він був перестрашений, все йому чогось руки тряслися. Раз, серед ночі, пірвали пана болі. І теплі подушки давай, і банки клади, і гірчицю грій. Петрусь з ніг валиться. «Капель мені, капель хутчіш, чуєш! ти!» – Петрусь відчинив аптечку (так отсю шафку звали), вишукав плящинку, взяв ложку, числить: «Один, два, три, три…» «Дияволе, як ти рахуєш? Ти мене отруїти хочеш, – стій!» Петрусь хотів плящинку від ложки відняти, рука задрижала – тарах! Каплі розлились по паркеті. Пан зірвався, вхопив дзвінок і пустив його просто між двоє отсих перестрашених очей. Дзвінок був сильніший від хлопського черепа. Розбився не дзвінок, а череп. І перестав Петрусь боятися пана, перестали йому руки трястися, вже його тепер ніхто по десять разів одної ночі не будить, вже він вольний… О тут, о, коли пан дозволять побачити, видно, як відлупився мур… (старий відсунув канапу і показав відколупану стіну)… Що заклеять новою тапетою, то вона, гляди, й віддується, як на руці міхур… Такий цей дзвінок, а дивитися на нього, так нічого, ніби гарна штука, навіть сміховита… Але перейдім до великої салі.

Увійшли. Саля довга, лискучий паркет, біла стеля, стіни червоним шовком оббиті. Вздовж одної стіни шість вікон, усі до городу, під другою канапки і фотелі, а над ними портрети. Видно, не один маляр малював і не рівночасно, але всі покриті покостом з фабрики часу, з тої самої, що робить патину на мідяні криші церков, на бронзові статуї полководців і на прикраси ампіру.

– Отсей пан посередині – це воєвода, гордощі наших панів. Життя і смерть багато тисячів народу тримав у своїх сильних руках. Жорстокий був. Не одного на другий світ вислав, на те й воєвода. А дивак, що й розказати важко. Бувало, спросить гостей на пир. Приїдуть, зберуться у їдальні, маршалок кожному його місце покаже. Чекають. Аж і воєвода входить. Стане при столі, коло свого фотеля, поведе оком направо й наліво, а тоді з пістолета у венецьке зеркало – грим. Посиплеться скло, кому й на голову впаде, пані йойкнуть, а він: «Вітайте дорогі гості. Це вам на віват. Простіть, коли кого стривожив…» Такий був.

Дама в гермелінах коло нього – це жінка воєводи. Направо й наліво від них їх сини й доньки. А отсі коло дверей в кутку (тут слуга нахилився до гостя, одно око прижмурив, як до стрільби, і не без деякої іронії у голосі казав): ці до фамілії не належать. Покійний дідич привіз їх із заграниці. Купив у якого торговця стариною, чим більше предків, тим краще, правда? Недаром же й Вергілій цілу поему написав, щоб римлян вивести від троянців. Мій рід теж небуденний, – сказав нараз слуга і випрямився, як струна… – Ми з діда-прадіда лакеями були. Прадід маршалком в отсьому самому дворі служив. Маршалок. Хе, хе, хе! Над службою і псами полководив. Хе, хе, хе! З ним теж раз пригода була. Щось раз панові стрілило в голову і питає: «Маршалку! А кілько в нас служби в дворі?» – «Сорок сім люда, прошу ласки вельможного пана». – «Сорок сім?… Почислимо».

Задзвонили, і кругом ґазону уставилася ціла двірська прислуга, хлопи й жіноцтво. Рахують, – сорок шість, рахують ще раз і таки нема сорок сім. Пополотнів мій прадід, не знав, бідака, що тая баба, що в комірці цілий день цукор рубала, якраз на кольки померла.

«То ти такий маршалок! – гукнув пан, – то ти так свою службу робиш!» – і кивнув на гайдуків: «Випороти його!»

І випороли маршалка… Маршалок!

Але поза тим нарікати на свого предка не можу. Була це «персона», – його хоч би й на королівський двір посилай, сорому не зробив би. Розумів своє діло, а діло наше нелегке, ой нелегке, прошу пана!

– А чий це портрет? – спитав гість, показуючи на гарну паню, кокетливо всміхнену, зі шнурком перед на рожевій, лебединій шиї.

– Це наймолодша донька воєводи.

– Гарний малюнок. Хто його робив?

– Кажуть – Бакчіареллі, але я при тім не був, ручатися не можу, може, це твір котрого з його учнів, бо сам він лиш короля та королівських дам портретував. Кажуть, що модель був кращий від портрету. Я тої самої гадки. Може, пан порівняють?

– Що ви це? Вона ж померла, заки я на світ прийшов.

– Та воно так, а все ж таки, коли пан цікаві, то можуть побачити її. Треба лиш положитися спати в сусідній кімнаті на отомані. О дванадцятій годині вона злазить зі стіни і чистить паркет.

– Жартуєте!

– Де ж би я смів. Говорю сущу правду. Підіпне шовкову сукню, на білі сап'янці надіне щітки і чистить, чистить, поки не запіють кури. І не всміхається тоді, так як на портреті. Прижмурить очі, закусить губи і чистить. Соромиться, бо на неї ціле товариство зі стін глядить.

– Що за диво!

– Не диво, а кара, прошу ласки пана, а за що така кара, я можу розказати. Ото ж служила раз у дворі дівчина чудової вроди, ще краща від самої ясної панянки. А до панянки приїздив стольникович, женитися хотів, тільки воєводи боявся. Панянці подобався панич, а паничеві покоєва в око впала. Запримітила це панянка і стала знущатися над безталанною дівчиною. Казала себе чесати і драпала її, як кітка, казала шити й голкою в груди колола, казала чистити паркет і щіткою по голові била. «Щоб мені цей паркет був як зеркало, щоб я в ньому могла побачити себе».

Дівчина чистила й чистила, а все ж таки, що зеркало, то не паркет. На тім паркеті вона собі ножем отак – о (тут зробив рух, що нагадував харакірі) і – кінець. А панночка мусить по ночах паркет за неї чистити, бо кара, прошу ласкавого пана, все-таки мусить бути, як не за життя, то колись… Може, пан скажуть на другу ніч на отомані собі постелити?

– Ні, дякую вам.

– Чи маю й про других говорити?

– Ні!

– Так, може, підемо дальше?

– Ходім.

І переступили поріг.

– Це гостинна, – почав панове служачий. – Меблі змінялися разом із модою. Отсі, що тепер, куплені за гроші, які пан одної ночі виграв у карти від свого сусіда. Сусід зарізався бритвою. Властиво, голився, рука задрижала, і бритва перетяла головну жилу. Нещасливий припадок. «Я ніколи не сподівався, – казав тоді наш пан до пані, – що Томаш такий неуважний. Здавалося, чоловік зрівноважений, спокійний, аж нараз такий припадок». А паня: «Дівчата, коні й карта – чорта варта».

Пан засміявся на ціле горло, а пані пішла до своїх покоїв. Вона тих меблів не любила. Бувало, як мусить вийти до гостей, то сяде на крайчику фотелю і тільки жде, щоб піти собі геть. Зате пайовий здоровий регіт лунав не раз по отсім покою. Він любив сидіти в тім, о, фотелю і курити люльку, як баша. Тут і з ним стався припадок, але це вже пізніша історія. Я про неї розкажу панові, як обійдемо другі покої. А тепер побачимо щось секретного, про що лиш домашні знали.

Тільки прошу вважати, бо тут три сходки вдолину Зійшли, відчинили ще одні двері, і служачий засвітив свічку. Темничка без вікна, лиш тапчан, клячник,[93] а над ним образ Матері Божої. Старий слуга добув хустину, обтер нею чоло й очі і говорив дрижачим голосом:

– Туди увійшла панна Гертруда, як рожа, а вийшла сива, як голуб. Три роки пересиділа нещасна. За що? – питаються пан. Звичайна історія. З лісничим утікала.

Той лісничий – то був волинський дідич, що в повстанні маєток стратив, мусив утікати і дістав лісничівку в нашого пана. Кращого мужчини я не бачив ніколи. Панна Гертруда любила ходити по лісі з книжкою у руках, з Вальтер Скоттом. Так вони й пізналися, полюбилися, а що любов була безнадійна, змовилися втікати. Хтось доніс до двора, вислали погоню, зчинилася стрілянина, він згинув від кулі (теж – нещасливий припадок), а її привезли й засадили отут. Вийшла щойно тоді, як з нашим паном стався нещасливий припадок. Та об тім я обіцяв розповісти пізніше. А тепер перейдемо до канцелярії.

Ця канцелярія – то була спора кімната, обставлена шафами й обвішана сідлами, вуздечками і всіляким ремінням В куті стояли міхи з зерном, а на них клітки й ліхтарні всілякого фасону. Коло величезної шкіряної канапи стояла колекція цибухів і палиць, а над канапою пишалися стрільби і нагайки. Ці останні могли б були стати прикрасою навіть славного судового музею в Нюрнберзі. Шкіряні й дротяні, з цвяшками і з кульками, великі й малі. Показуючи на одну, казав старий слуга:

– Такою як по спині лизнули, то пам'ятав до самої смерті. «Пусти хлопа під стіл, то він лізе на стіл, – говорив, бувало, пан, – не тримай його добре в руках, то він тобі до горла добереться». І тримав, – добре вмів тримати. Отими залізами прикручували руки, а тими…

– Дякую, Ксаверію, – перервав йому гість і підійшов до вікна. Вікно було мале і високо від землі, щоби хто не закрався, бо в канцелярії стояла також каса.

Перед вікном стелився зелений муравник, шуміли корчі, а в корчах стояла ледівня. Перед ледівнею груба, дубова, стара, аж чорна, лава.

– Тая лава, прошу пана, називалася «кобила». Там, де ледівня, стояла колись мандаторія. Мандатор[94] судив людей. Час був дорогий, суд відбувався скоро. Вивели, поклали на кобилу і били. Двоє гайдуків тримало винуватця за голову і за руки, а третій валив. Били, аж гомін від двора відбивався Пані втікала до свого покою і голову під подушку ховала. Мігрина, спазми, не виходила до обіду, а назавтра знов усе йшло своїм порядком. Пані добра була, милосердна, але що ж вона могла порадити: «Я тобі до твого діла не мішаюся, а ти мені до мого не втручайся», – говорив пан, а як він сказав, так і було. Цікава річ, що як колись перед кобилою люди ногами землю збили, так вона й донині не заросла травою, ніби навіть трава на тім місці рости не хоче.

Гість відвернувся від вікна і перейшов до другого покою.

– Тут звичайно мешкав учитель або учителька, вчили дітей. Остатню спровадили з Німеччини. Висока, білява, горда. Діти слухали її і добре вчилися. Аж приїхав з-за границі панич. Не знаю, чи так вона йому подобалася, чи тому, що на селі не мав що робити, досить того, що почав з нею романс. Але не на свою трафив. Не дала собі голови закрутити, зробила скандал. Не знаю, чим той скандал був би скінчився, коли б одного ранку не витягнули були нашої учительки зі ставу неживою.

Відчинив вікно і показав на плесо.

– Іду я до офіцини, дивлюся, а на ставі щось ніби коса. От, гадаю собі, щось мені привиділося, бо звідки би там взялася коса? Але ні, бачу, коса, то випливе, то потопає, підходжу ближче, а на воді ніби рука водні лілеї ловить… Потопельниця… Побіг я до двора, наробив крику, і витягнули. О, бачать пан, о, підпливає рукав, видно пальці, о, о, волосся колишеться на хвилях… І так все, коли місяць уповні…

А тепер вертаємо до гостинної, тут, де стався припадок з моїм покійним паном. Було це зимою 1846 року. Певно, пан знають, яка це зима була? Ну, отже. Аж до нас доходили глухі вісті про те, що діялося на Мазурах. Народ став з-під лоба дивитися на двір. Чекали якогось цісарського письма, дурніші виговорилися, що зроблять те, що сталося у Горожані.

Донесли до пана і – почалося. «Я з вас, гайдамаки, дев'яту шкуру зідру!» – відгороджувався пан. Аж одної ночі чуємо: в парку якісь голоси – бренькіт кіс, вогні… Що такого? Післали маршалка. Вернув ледве живий. «Бунт, прошу ясновельможного пана. Хлопи обложили парк, поставили варту на всіх дорогах і кажуть, що живої душі з двора не пустять».

«До стрільб! Ми їх кулями розженемо, як встеклих псів!»

Почула пані і вхопила пана за руку:

«Поки я жива, ти того не зробиш. Не хочу, не допущу».

«Так що? Чекати, аж впадуть до двора і переріжуть нас?»

«Божа воля, їх і так більше. Треба по-доброму пробувати. Пішлемо за парохом».

Якось вдалося козачкові пересунутися через варти в село. Прибіг парох і почав переговорювати з бунтарями. Переговори тяглися по північ. А тим часом пан, пані і ціла родина сиділи в гостинній, на тих меблях, що їх пан колись у карти був виграв. Пан то сідав, то вставав, ходив, як тигр по клітці, і сопів.

Пані молилася перед родинним хрестом: «Прости нам, Господи, гріхи наші і помилуй нас!» (Вона нашої віри була, зі старого українського роду походила, і народ любив її). Аж відчинилися двері і увійшов парох. Ніколи не забуду його. Високий, з великим чолом, синьоокий. Такий сильний був, що як ухопив рукою за колесо, то щоб найсильніші коні, а стануть. Співав як соловей, а проповіді такі балакав, що народ з далеких сіл до нашої церкви прибігав. Не було такого, щоб не послухав його. Увійшов обсніжений і каже: «Слава Ісусу Христу!»

Всі кинулися до нього:

«Спасителю наш!»

А він:

«Ласкаві панство. Послухайте, що скажу, і рішайтеся скоро. Знаєте мою прихильність до вас (пані Зофія приходилася йому своячкою), але знаєте, що і народ мені не чужий, я його пастир. Я обіцяв людям, що відберу від вас присягу, що виїдете з села і, поки дідич живий, не вернете туди. Маєтком буде управляти настановлений вами управитель. За те, що сталося нині, нікому волос з голови не спаде. Якщо ви годитеся на те, так присягайте».

«Годимося!» – відповіли всі, крім дідича.

«А ви?» – звернувся парох до нього.

«З огляду на родину мушу згодитися, але коли б не жінка і не діти, я б з ними короткий процес зробив».

«Отже, прошу», – сказав різко парох і відібрав присягу. А тоді вийшов на ґанок і промовив до народу. Його голос лунав серед зимового вітру, як військова команда: «Ручу вам своїм словом, що ціла родина виїде з села і поки пан живий, не верне туди. А тепер прошу, поведіться як слід. Я відпроваджу панські повози поза наші границі, зі мною поїде той з господарів, котрого ви виберете з-поміж себе для контролю. Чи годитеся?»

«Годимося!» – залунало кругом, і парох казав лаштувати повози, а сам вернув у двір. Пані Зофія припала йому до ніг. Підняв її і посадив на канапі.

«Заспокійтеся. Це, гадаю, найкраща розв'язка, якої тільки можна було добитися. Дітям і так треба ходити до шкіл, а щодо маєтку, то я вже буду добре дивитися управителеві на руки».

Дідич ходив по покою і сопів.

«Дякую вам, отче кузине, – сказав, простягаючи до пароха руку. – Але це вимушена присяга».

«Що?»

«Вимушена присяга, кажу. І невже ж я зв'язаний нею супроти моїх власних хлопів, та ще роззвірених як тічня?»

«Але я зобов'язаний перед ними, а ви передо мною! – відповів рішучо парох, і очі його запалали насилу здержуваним гнівом. – Як чесний чоловік, ви повинні знати, що ваше поведения з селянами було гірше ніж погане, злочинне. До часу збанок воду носить, а той час і так довго тягнувся. Присяга – річ свята, і ви її мусите додержати. А коли ні, справа буде між вами а мною. Не гороїжтеся! Мене ви не настрашите. Мої предки були більшими панами, ніж ви, перед фізичною силою я страху не знаю, а моральна перевага теж не по вашому боці».

«Отче!»

«Пане!»

Очі їх стрінулися з собою.

В гостинній зробилося тихо. Ніхто не смів пари з уст пустити. Здавалося, що навіть годинник перестав тикотіти. Аж дідич похилив голову.

«Отже?!» – спитав священик.

«Ну, так…» – вицідив крізь зуби пан і казав собі подати води. А парох:

«І ще одно. Заки виїдете, мушу знати, що сталося з Гертрудою».

«Це родинна справа».

«Я також, хоч і здалека, але до родини належу, а коли б навіть і не належав, то совість велить мені, щоб тая загадка була раз розв'язана, мій пане!»

«Води! Скорше, скорше води! Темно мені. Запаліть більше свічок».

Всі кинулися до пана, і за хвилину він не жив. Стався з ним припадок на тій самій канапі, яку купив за виграні в карти гроші.

Під вікнами почулися крики. Народ бентежився, чому не від'їжджають пани. На ґанок вийшов парох.

«Пан не поїде. Він помер. Не вірите мені?»

«Віримо, але якось дивно».

«Як дивно, то най двох найстарших ґадзів прийдуть і подивляться».

«Не треба, не треба. Най з Богом спочивають».

І розійшлися.

Як поховали пана, за трумною ішла Гертруда, біла, як молоко. Всі гадали, що вона посивіла тої страшної ночі, коли з паном стався отсей припадок.

По похороні люди просили пароха, щоби пані не виїздила з села, казали, що вони знають її добре серце і що між селом і двором не буде тої пропасти, що перше.

Але пані не згодилася. Казала, що недаром цілувала хрест, щоб більше не вернути. Аж діти підросли, і оженився найстарший син та перебрав маєток. Але тоді вже і панщини не було. І ціла тая пригода пішла в забуття, як не одно в світі; пам'ять наша коротка. Але є, мабуть, якась невидима книга, в котрій записують усе, добре і зле, щоб звести порахунки. В книзі нашого двора «debet» було більше від «hebet».[95] І тому він засуджений на запустіння. Маєток парцелюють, а що ж варт двір без маєтку? Це вже не двір, а великий, бездушний будинок, невже ж воно не так?

– Мабуть, що так.

– Гадаю собі своїм дурним розумом, що справедливість якась мусить бути і що жаден гріх, жадна кривда не минає безкарно.

– Говорите, як священик в церкві. Але, правда… того священика, про якого ви розказували, я пізнав з ваших слів.

– Невже ж?

– Так. Це був мій дід.

Лице Ксаверія видовжилося і закам'яніло з дива.

– А Гертруда…

– Панна Гертруда, – повторив слуга, і очі його стали рости, рости аж до розмірів двох шиб у вікні…

* * *

Коли збудився, на шибах горіла заграва сходячого сонця. Співали перші птахи. Потер рукою очі, підніс високо повіки і лиш раменами здвигнув. «Ігі! І не пив я нічого, крім чаю, і щось таке ввижалося мені».

Встав, підійшов до ліжка і згасив свічку, яка догорювала в ліхтарі і з якої синявий, чуткий димок снувався кругом канапи, як бабське літо круг корча.

Скоренько роздягнувся і пірнув у постелю. Не хотілося йому, щоби Ксаверій побачив нерушену постіль і догадався, що він не спав.

Але заснути не міг.

Сонні мрії снувалися дальше поперед очі і ніби казали йому: піди й переконайся, чи все те правда.

Встав і пішов до салі.

Воєвода грізно дивився зі своїх позолочених, порохом прикритих рам.

Усміхнена паня зі шнурком перед кокетливо гляділа на нього і ніби казала:

«І ти віриш, немов то я коло півночі чищу паркет?»

Портрети не членів родини ніби хотіли сховатися в сутінки, які падали ще від великої кафлевої печі.

В гостинній позіхала канапа, на котрій стався припадок зі старим паном. До иньших покоїв не заглядав. Був певний, що і там не инакше, лиш так, як йому ввижалося у його сонних марах.

Відчинив двері на ґанок і уявляв собі ті вогні, що горіли в парку, коли двір облягали збунтовані селяни. Туди перекрадався лакейчук на попівство в село, туди надійшов священик, тут він промовляв до бунтівників.

Таке-то…

А тепер у парку було тихо і глухо.

Доріжки заростали травою, дерева порохнявіли і валилися, ставок заростав ряскою і шуваром.

«Цей двір засуджений на запустіння, – пригадав собі слова свого нічного провідника по салях. – Бо єсть невидима книга, в котрій списують добрі і злі учинки, і мусить бути рука, котра зведе колись усі порахунки в тій книзі».

Обійшов кругом великий, старий сад, а як вернув, ліжко його було вже постелене і в їдальні крутився Ксаверій у фраку і в білій краватці.

– Що пан позволять, каву чи гербату?

– Гербату, розуміється, коли наставили самовар.

– Він уже два рази перекипів. Петрусю, принеси його тут! Петрусь приніс самовар, і Ксаверій налив філіжанку пахучого чаю.

– Як вам спалося, Ксаверій?

– Дякую панові, що ласкаві спитати. Погано. А пан?

– І мені не найкраще.

– Такі тепер часи, що чоловік навіть сну спокійного не має. Погані часи! – І зітхнув.

– Що ж вам снилося такого?

Спинився перед кріслом гостя і, закинувши серветку на ліву руку а правою поправляючи білу краватку говорив:

– Снилося мені, ніби я пана спроваджував по салях і розказував таке, чого нікому не сказав би. Чимало є такого, про що не годиться казати! Події, як мерці, їм спокій належиться у гробі.

Гість дмухав на гарячий чай.

– А скажіть мені, Ксаверій, кілько літ, як учителька втопилася у ставі?

Ксаверій зробив великі очі.

– Учителька?

– Тая німка, знаєте, що панич хотів романсувати з нею.

Ксаверію мало чайник не вилетів з рук.

– Багато, а багато, я ще покоєвим був.

– А чи жиє хто з родичів дівчини, що зарізалася в салоні?

– Тої дівчини? Чи жиє?… Не знаю, прошу пана, не знаю.

– А бачили ви тую паню, що вночі фротерує паркет?

Ксаверій закашлявся, задріботів ногами і вибіг до другого покою. Чути було, як шептав беззубими устами:

– Йсусе Христе! Йсусе Христе!

* * *

Гість випив снідання, походив по пустих покоях, ще раз оглянув портрети і подзвонив тим дзвінком, на котрім дзвонар, католик, вирізьбив усю свою нехіть до дисидентів. На порозі появився Ксаверій.

– Я не можу чекати аж до вечора. Маю важне діло в місті. Поклоніться пану управителеві і скажіть, що напишу лист. Коли б мав доброго купця, най продає. А тепер пішліть на село і найміть для мене коні до станції.

– Добре, прошу пана. Але коней наймати не треба, бо і так має виїхати наш повіз по пана управителя. Вишлемо скорше, і пан ним поїдуть, а коні до вечера відпічнуть у заїзднім домі.

– Тим краще. Дякую вам, Ксаверій. Дайте мою валізку візникові, а я піду наперед, заки він повіз приладить, перейдуся.

– Як пан прикажуть.

– Дякую вам за труд. В їдальні під тарелем – для вас, а коло вази – для служби. Бувайте здорові!

– Щасливої дороги панові! – Побіг наперед і відчинив хвіртку.

– А все ж таки шкода, що пан не куплять двора. Піде в чужі руки…

В половині алеї гість обернувся і ще раз глянув на старий двір, облитий золотими проміннями літнього сонця.

У хвіртці все ще стояв Ксаверій.

«Піде в чужі руки. А невже ж я свій?»

Пройшов алею, і схвильовані збіжжя пірвали його думки, як море лодку, і понесли світами. А він гладив колосся рукою і тішився, що таке буйне й налите зерно.

Перший здоровив кожного стрічного селянина, а люди дивувалися, звідки взявся такий чемний пан.

– Певно, не тутешній, – казали.

Гостина

Я спізнився до поїзду…

Воно й не могло бути инакше. Незнайома дорога, чужі коні і глупий візник – як же тут заїхати на час?

Півмилі перед явірцем вийняв я з кишені годинник і, тримаючи його в руках, підганяв парубка:

– їдь, Федьку, скоріше, бо буде пізно!

– Але де! – перечив він, потрясаючи кудлатою головою. – Як я колись тут із панночкою їздив, то сонце вже було геть-геть, – і ми не спізнилися. А нині?

І він показав бичевном позад себе так, що мало мені очей не вибрав.

– О! Щойно з полудня ступило.

– А коли ж ти їздив? – питаю.

– Коли? Аво, якось зимою.

– Та зимою, небоже, сонце хутше заходить, як тепер.

– То що з того?

– Як то що? Значить, не чекай, аж зайде сонце, тільки їдь, бо буде пізно.

Ми не могли порозумітися. Мій Федько обстоював при своїм, що, мовляв, «колія» відходить тоді, як сонце зайде. Та й вже.

Я підождав якої чверть години і обіцяв йому «корону» (австрійська монета), як на час заїде, а коли й то не помагало, взяв батіг, і як знав та міг, поганяв коней. Але коні не були скоріші від Федька, і ми якраз приїхали, коли поїзд від'їхав.

Дворець стояв посеред поля, і в ньому під ту пору крім чорного, старого пса не було нікого. Ждальня зачинена на ключ, бюро також, роби що хоч!

Сів я на лавку та й жду. Переді мною шини, направо й наліво біжать, якби здоганяли себе.

На закруті зливаються в одну сіру смугу і гинуть.

По обох боках поля. Одні зорані, другі вже засіяні, треті ще вкриті стернею. Часом птах перелетить над ними, часом заєць шульне стернею, і – тихо.

Видно, як вечір спускається на землю… Посидів я, подумав, а дальше встав і почав напрасно добуватися до ждальні.

– А який там дідько розбиває двері! – зверещав жіночий, пискливий голос ізгори. – Поїзд від'їхав, та й спокій!

– Я хочу підождати до другого, – кажу.

– Другий не йде, аж завтра. Тут уночі ніякі поїзди не ходять.

«Дивне диво! – думаю собі. – Такий рух, а поїзди тільки в днину ходять». Але той самий жіночий голос пояснив мені, що тут, зараз за селом, у темній долині є такий непевний міст, що може кожної хвилини впасти, і тому туди ніччю ніякі поїзди не ходять.

Я хотів дальше випитуватися, але вікно над моєю головою замкнулося з лоскотом, і я довідався тільки, що незабавом верне сам пан начальник із села і скаже, що буде треба.

Чекаю я на того начальника. Де які розклади їзди були – попрочитував, де які оголошення висіли – по десять разів розглянув, аж укінці і начальника діждався.

Був то просто старший будник, що повнив на невеличкому двірці службу і урядника, і касієра, а як треба було, то і клунки до поїзду подавав. Від нього довідався я, що тут справді збудували такий поганий міст, що вже раз валився; тепер його перед кожним поїздом докладно осмотрюють, і тому туди ніяка залізниця вночі не ходить.

– А що я тут, бідний, до завтра буду робити? – питаю пана начальника.

– Га! Робіть що хочете. Було не спізнятися. Ліпше приїхати годину скорше, як мінуту пізніше, – відповідає з учительською повагою. – Найліпше їдьте до села. Там переночуєте в дворі або на приходстві, а завтра до поїзду.

Це була справді одинока рада.

– А як же те село називається?

– Підбереззя.

– Підбереззя? То чудесно! Тут є мій товариш священиком… Гей, Федьку! Завертай коні! їдемо до Підбереззя.

За хвилину я знов сидів Федькові за плечами і наглив його, щоби їхав скорше, бо люди положаться спати. Федько знов крутив кудлатою головою і казав, що він там їздив недавно з панотцем і було далеко пізніше, а не спали.

– Коли ж ти їздив? – питаю.

– На празник, – відповідає спокійно Федько.

Приїхали ми до Підбереззя вночі. Допиталися до попівства – заїздимо. З комина куриться, і в однім вікні світло. «Славити Бога! Видно, що не вснули». Зліз я з того поганого возиська – йду.

В городці – дивно. Ніби якісь грядки, ніби цвіти, але всьо те запущене, заросле, як образ намальований і замазаний. Так само в хаті. Видно достаток, видно порядок, нема ладу. Якоюсь пусткою віє з того дому.

Так буває, коли вернемо з далекої дороги.

Застанемо усьо вимите, вичищене, відсвіжене, а все ж не таке, як треба.

Розглядаючись по хаті, запримітив я над фортеп'яном жіночий гарний портрет і щойно тоді згадав, що мій товариш удовець.

Він жив із жінкою коротко, і вона вмерла нагло і ненадійно.

Спомин той вразив мене немило, і я почав було жалувати, що заїхав туди, аж двері до гостинної відчинилися і на порозі появився мій колишній товариш. Був веселий і жвавий та держався молодо.

Лиш над чолом, між густим чорним волоссям, сріблилися білі нитки. Так иноді ззарання вдарить мороз і сріблиться на зеленій, здоровій траві.

– Гора з горою не зійдеться! – кричав, вітаючи мене. – От і не вір же тут бабським повір'ям! Мене від самого рана свербіла права долоня – аж отеє ти приїхав. Спасибі! – говорив, трясучи моєю рукою. – Спасибі, що не забув про мене і поступив до бідного пустинника. А я думав, що ми хіба на другім світі побачимося.

– Там своею дорогою, а тут своею, – відповів я, стискаючи його холодну руку.

– Звідкіля ж ти їдеш? Ага! Певне, від свояків. Мабуть, спізнився до поїзду. Воно у нас лучається дуже часто. Задержують чоловіка від снідання до підвечірку, а потім під ніч пускають на волю Божу. Та недаром кажуть: нема злого, щоб на добре не вийшло. Якраз завдяки тій нашій своєрідності я нині бачу тебе. Правда?

– Ти вгадав, – і я оповів йому пригоду.

Він слухав, дивлячися на мене лагідними, голубими очима, які пригадали мені мої давні літа. Не раз гляділи ми отак один на другого щиро й просто, не маючи, що перед собою окривати. Лиш нині запримітив я на тих ясних зіницях якусь легку опону з мрії і смутку.

А перше були вони такі ясні та чисті, такі прозорі, як гірська криниця при дорозі.

– Але чекай! Ти, певно, голоден, а я харчую тебе словами. Марто, Марто! – кликнув, відчиняючи до пекарні в стіні прорубане віконце. – Подайте нам чаю, хліба з маслом та яєць, бо маємо голодного гостя. Лиш скоро!

За підвечірком не могли ми наговоритися. Школа, товариші, учителі, чого то ми не переговорили за ту коротку годину! Показалося, що багато з товаришів померло, і то таких, що думали якнайдовше жити. Деякі оженилися.

«А деяким, – замітив мій товариш, – уже й жінки померли».

Я не відповів нічого, лиш завзято взяв гризти суху, як старе лице, поморщену булку. Думаючи над тим, як би відвернути розмову від немилої теми, почув я в сінях важке ступання, якби дві довбні по підлозі били. Потім клямка так жалібно заскрипіла, якби її коваль кліщами відривав, і в їдальню увійшла Марта, велика, груба відцвітаюча жінка.

Я понурив голову над чарку мутного чаю, але чув на собі, як народ каже, якісь недобрі очі.

– Єгомость! А що буде з вечерою? Поштар не привіз м'яса.

– Ну, то заріжте курку, – відповів коротко господар, а з його голосу і з рухів видно було, що хотів її позбутися як найскорше.

Марта ще раз глянула на мене і на нього, обернулася і вийшла, замикаючи з такою силою двері, якби їх ніхто більше не мав відмикати.

– Ну, ну! І ми так ненадійно стрінулися. Ще раз дуже тобі дякую, що поступив до мене. Зробив ти мені велику приємність.

Потім узяв мене під руку і водив по кімнаті, розповідаючи про своє життя. Нарікав, що не має доброго сусідства, що нема з ким починати якої-будь народної роботи, що, одним словом, життя склалося не так, як ждалося.

– І скажи-но ти мені, чому дійсність ніколи не може бути така, як мрія. Але то ніколи! Погадати собі, ах коби воно так або сяк. І ось станеться, як ти гадав. А порівняєш те, що є, з тим, що ти собі подумав, і вийде не те. Не те, мій товаришу, не те!

На вечеру їли ми курку, що ради моєї гостини понесла смерть. Насилу давав я їй раду, така стара була і пересушена.

Запримітив це господар, і було йому немило. Він не видержав, і коли Марта принесла на брудному підносі не дуже чистий чай, він сказав, здержуючи насилу свій гнів:

– Що у нас ніщо ніколи не може бути так, як у людей! І чи то така велика штука спекти дурну курку?

– Е-ет! – відповіла Марта, – єгомосцеві трудно догодити!

Потім пішла до шафи, найшла дві зовсім до себе не подібні чарки, поставила їх перед нас і вийшла.

– О! Видиш, яка! – сказав із жалем мій товариш, показуючи на кухонні двері. – Слова сказати не можна, бо обиджається: пані!

Та при вині ми скоро якось забули і про суху курку, і про товсту кухарку та балакали дальше, якби хотіли перебалакати всьо, що сталося в часі нашої розлуки, немов боялися, щоби не поминули чого, якої-небудь дрібнички. І здавалося мені, що ми не розставалися зовсім, що мешкаємо собі разом, дальше разом, як колись за шкільних часів, і балакаємо.

Не зчулися ми, як зо стінного різьбленого годинника вискочила маленька зозулька і, якби покрив ллючись якійсь правдивій зозулі, викукала одинадцяту годину.

– Марто! Стелити! – крикнув до кухонного віконця молодий панотець.

– Де? – спитав знайомий жіночий голос.

– В гостиннім покою. А швидко!

Крізь зачинене вікно бурмотів той сильний голос: «Усьо швидко та й швидко, так якби чоловік мав десять рук. Ігій!»

– Пошукаємо для тебе свічки, – почав мій товариш, відвертаючи мою увагу від немилого бурмотіння. – А води дати тобі також?

– Дай, коли ласка. Хоч я, кажучи правду, не з гусячого роду.

Забрали ми свічку й воду та пішли спати до спальні. Була то невеличка, вузька кімната з одними тільки дверми і з одним вікном, а вікно вибігало на городець. Під двома сліпими стінами стояли два ліжка з високими заплічками. Одно було постелене, а друге стояло неткнуте.

– А ти чому не казав собі другого ліжка постелити? – питаю. – Були би ми дальше говорили.

– Того ліжка не стелиться, – відповів коротко.

І справді, те ліжко виглядало, якби його від довшого часу не рухано. Над ним, на стіні, висів жіночий ненакручений годинник, а біля нього стояли маленькі, білим кожушком виложені черевички. Крізь вікно видно було кілька дерев, за ними паркан, за парканом церкву, за церквою знов паркан, а дальше цвинтар із громадою дерев'яних хрестів і з одним кам'яним, що стояв між ними, як жіноча біла постать із витягненими безрадно руками. Над тим усім осіннє небо, з кількома зірками і з місяцем, що борикався з навалою хмар. Від дерев, від церкви і від паркану падали чорні тіні, а від місяця сипалося срібло. Як хмари перемагали його, то й срібло меркло, а як він перемагав хмари, то й срібло мерехтіло ясніше.

Я відчинив віконце, і на нас дунув зимний, вогкий воздух.

– Ти спиш при відчиненім вікні? – спитав мій товариш, і я уперше запримітив на його лиці дивний неспокій. Замість відповіді я спитав:

– А ти ні? – І почав роздягатися.

За хвилину лежав я в ліжку, любуючись відпочинком по кількагодинній їзді. Мій товариш сидів у ногах, і ми говорили дальше, як звичайно други, що, стрінувшися по довшій розлуці, не можуть наговоритися доволі. Але, на моє диво, запримітив я, що мій співбесідник забувався; не відповідав на питання або відповідав не до речі, був розсіяний і неуважний. В його лиці, в голосі, в цілій появі малювалося якесь дожидання, непевність, тривога.

Ось вітер рушив занавісок при вікні, і він зблід; ось зашелестів листок, спадаючи з галузки, а йому кров ударила в лице; ось якийсь шелест пішов по салоні – і він зірвався на рівні ноги. Стояв, вдивляючись у відхилені двері і вслухуючися в нічну тишину.

Втім – якийсь звук. Якби хто злегка потрутив клавіші.

– Може, кіт, – кажу, щоби що-небудь сказати.

– Не держу котів.

– То, може, струна так сама від себе, на зміну воздуха.

Хвилина тихо. А потім знов той самий звук – і мій товариш, не попрощавшись зо мною, зникає в темряві гостинної кімнати і замикає за собою двері. Свічка гасне, місяць криється в хмарах, робиться зовсім темно.

– Дивно! – думаю собі. – Звідки та нагла зміна? І що воно має значити?

Перевертаюся з боку на бік і не можу вснути. Часом здається мені, що за стіною хтось грає так тихо, якби муха над струнами бреніла. Підношуся, слухаю: тихо… Тільки вітер свище, хитаючи дзвонами в недалекій дзвіниці. Лягаю знов і конечно хочу заснути. Вже чую, як повіки звільна опадають на очі і як гадки кануть у якусь бездонну пропасть. Втім… Якісь зітхання в сусідній кімнаті, якісь стони. Сідаю і насторожую вуха… Ніщо… То, певно, скрипить відчинена брама на цвинтар.

Вкінці починає падати осінній дрібний дощ, і його одностайне, а безнастанне цяпання по даху і по шибах вікна вколисують мене до сну.

* * *

Коли я збудився, був білий день. Не білий, а сірий, бо дощ пустився надобре. Наді мною стояв мій товариш у новій рясі з молитвеником у руці.

– Іду до церкви. – Говорив тихо і мов несміло. – Не гоню тебе, але як хочеш на час заїхати, то збирайся. Бувай здоров!

Попрощався сердечно.

– Ще раз дякую, що поступив. Зробив ти мені велику ласку. За той один вечір я пережив цілу молодість. Дай Боже побачитися вдруге.

Стиснув мене кріпко і вийшов. Від порога вернувся. Був блідий, очі мав мутні, невиспані.

– Вчора я не попрощався з тобою. Не гнівайся. Але бачиш, є речі, які не снилися філософам. Вона була у мене. Звідтам, – тут показав на цвинтар. – Приходить часом і грає. Довго… Є речі, які… – решту заглушили дзвони.

* * *

В залізниці стрінув я священика з сусідства. Перемоловши політику, зійшли ми на людей.

– Дивний чоловік – той ваш товариш, – почав панотець. – Часом нічого. Образований, мудрий, а часом якби йому чого бракувало. Серед розмови, серед вечері зірветься і їде не знати чому і пощо. Чи вірите, що він від року не ночував поза домом. Прийде його година, то щоби дощ, щоби темрява, щоби не знати що, збирається і їде. Навіть не пробуйте задержувати. Дивак.

Михайло Яцків

(1873–1961)

Народився в с Лесівка біля Богородчан на Прикарпатті. Вчився у гімназіях Станіславова та Бережан. Працював актором мандрівного театру, службовцем страхово-кредитного товариства у Львові. У 1914 р. був мобілізований до австрійської армії. В 1920 р. зробив прикру помилку, погодившись стати редактором газети «Рідний край», фінансованої польським урядом. Галичани, які не змирилися з приєднанням Галичини до Польщі, влаштували йому бойкот, і з тих пір він аж до приходу більшовиків не видав жодної книжки. У 1939 р. став членом Спілки письменників України, працював у Львівському відділі народної освіти, а з 1940 р. – у Бібліотеці АН УРСР.

Після виходу в світ першої збірки оповідань «В царстві Сатани» (1900) став, за висловом Лесі Українки, «наймоднішим» з молодих белетристів у Галичині. З 1907 р. належав до літературного угруповання «Молода муза», видав понад десять збірок оповідань та кілька повістей.

Де правда?

I

В містечку Свинське Путо, на малій пошті, сидів почмейстер Мартин Гробман. Похилився над ранішньою посилкою, крізь кватирку в дверях видко було лису голову, а впоперек неї жмуть прилизаного волосся. Бив печатки на листах, картках і ґазетах, гуртував по громадах та записував до протоколу і денного наказу.

На кінці кожної сторони в «Указі» клав свій підпис і закручував хвіст навідліт.

Два малі вікна по правій руці старого були втворені, крізь заржавілі ґрати плив голубий ранок, мак і соняшник в городці вмивалися росою, свіжий запах скоботав Гробмана в носі.

Двері втворилися несміливо зі скрипом, до кімнати ввійшла стара, дихавична мужичка, виповіла сухим півголосом: «Слава Йсу», обтерла ніс і вважала, аби станути не близько дерев'яних штахеток і не перед самими дверми, а трохи набоці, в куті.

Почмейстер порпався в жмутках папір'я.

«От яка то у панів поведенція, – думала баба. – Скажи: слава Йсу – ніхто тобі не відповість, сідати не просить… Не так, як у хрестінина».

В цісарсько-королівській тишині чути було шелест паперу, дихавичний віддих, деколи обтирання носа і старече, здавлене зітхання. Баба кліпала сльозавими очима і водила ними по поштовій канцелярії. Штахетки перегороди нагадували їй шинквас, шафа з поличками під стіною – аптеку. На бічній стіні висів старий годинник. Маятник ходив старечим рухом і тиркав заржавілим голосом. На однім ланцюжку висіла чорна вага, на другім дві залізні шріби і мутерка[96] від воза. Ближче були прибиті в чотирьох рогах рекламові карти торгівлі насіння та купелевих заведень.

Стара приглядалася паннам на тих картах і питала себе в дусі: «Не знати, чи се святі, чи що?»

На противній стіні висів вгорі почорнілий образ без скла, а низько два маленькі. Що було на тих малих, баба не могла розпізнати. Були це поблеклі фотографії двох синів почмейстра, але ті голови представлялися бабиним очам з курячою сліпотою двома морквами. Дивилася пильно на той образ вгорі і розпізнавала в нім цісаря, за давніх літ, ще як був молодий. Чоло мав лисаве, волосся попри уха позачісуване наперед. Заложив руки і дивився на бабу. Ген-то виділа його між образами на ярмарку, але там був він такий, як є, старий і з «папоротами».[97] Баба зітхнула і думала: «Господоньку милосердний, як воно на світі: цісар чи не цісар, а мусить постарітися й вмерти, як кожний хрестінин».

Дивилася на почмейстра. Старий мав позачісуване волосся попри уха наперед, як цісар на стіні, а «папорота» і лисину таку саму, як цісар на ярмарку.

«Така вже, видко, установа, що хто від цісаря пенсію бере, той так само мусить виглядати, – думала баба. – Не знати лише, чи цісар так само в «калярах», як поштар? Певно, що як приписував кримінал Миколишиному Бовдурові, або рахував «патенталь»[98] для Перепічки, що прийшов без ноги з війни, то дивився крізь «каляра».

Старий встав, поховав жмути папір'я в полички і глипнув з-під окулярів на бабу.

– А що там?

– Прошу пана, чи нема там листу від мого сина?

– Від котрого сина?

– Та від того, що у войську.

– Та скажи, як називався?

– Та Іван.

– Та який Іван!?

– Наконечний, прошу пана.

Гробман зачав нишпорити в поличках, знайшов лист і дав бабі.

– Оставайте здорові, та дай вам Боже панованнє щасливе. На пошту прийшла сільська дівчина.

– Прошу пана, я прийшла по казати.

Старий обернувся до неї з квасним лицем.

– Що маєш показати?

– Та, прошу пана, я прийшла по тото, що єгомость з Голо-дівки читають.

Мала на увазі ґазети.

Прийшла міщанка, донька Гробманового брата, що був стельмахом в містечку.

– Добрий день…

Старий глянув крізь окуляри.

– А, добрий день. Що там скажеш доброго?

Міщанка розвинула рецепіс[99] з хустини, старий виймив з шухляди грошовий переказ і переглядав його.

– То від твого сина. Посилає тобі чотири корони. А то треба підписати.

Міщанка всміхнулася ласкаво.

– Я би просила, аби стрий підписали за мене, бо я не вмію.

– Га-a, мені, дитинко, не вільно…

– Що ж я зроблю? До хати далеко, а чоловіка нема дома. Старий став клопотатися цією справою.

– Ніби тут є виразний адрес до тебе й я тебе прецінь знаю, але мені не вільно, заборонено. Гм, зрештою… Може, маєш кого знайомого тут недалеко?… Або чекай…

Повільним кроком підійшов до замкнених дверей другої кімнати, взяв фунт з ваги і застукав:

– Бінка-а!

За кімнатою в кухні дався чути рип, до канцелярії вбігла боса дівчинка з гребінцем у волоссі.

– Підпиши отут-оо.

Дівчинка глянула на міщанку, всміхнулася й підписала.

Старий взяв виказ, втягнув[100] квоту і підписався в рубриці «Anmerkung».[101] Кінець його назвища розплився дрібними хвилями і стрибнув хвостиком навідліт. Так вже тридцять літ на стосах наказів, посвідок і квистків, в копі запорошених книг поплив все однаковий підпис.

Міщанка поцілувала старого в руку і вийшла. Він глянув на годинник – була одинадцята. Схилився до долішньої перегороди в шафі і витягнув з-поза старих книг темну плящину з оковитою. Випив чарку і закусив сухим хлібом. Від літ пив у тій порі чарку і це служило йому. Більше не заживав, бо крутилося би в голові. Закурив люльку на довгім цибусі і станув коло вікна.

До повітового міста Песиголовець вибиралася підвода, набита пасажирами. Замураний шевчук рахував їх в капелюх, кинув капелюхом до землі і толочив ногами. Один бісився і кляв у дусі:

– A Solst du kriechen auf alle Vier! (Бодай ти рачки лазив!)

Иньші звикли вже до того і дивилися байдужно.

Молодиця несла яйця в кошелі і курку. Єврей, що лютував на шевчука, молов губами слова з талмудичних чарів і горнув руками в повітрі яйця і курку до себе.

Пасажири гаркотіли з візником, він то сідав, то злазив з воза, підганяв коня на крок, задержував і вертався ще за двома пасажирами. Коли рушив з місця, над'їхала бричка з священиком. Парубок ніби потайно, але так, аби завважили, витягнув жмут сіна і кинув попри себе на дорогу, «аби їм ґешефт попсувався і фіра вгору коліссям станула». Забобонний старовірець бомкнув:

– Solst du bekimmen a Pigire!.. (Бодай на тебе хвороба найшла!).

Почмейстер день-у-день видів такі історії. Погода на світі цікавила його більше. Думав про своє жито за містечком під горою. Мав там ниву, яку перед літами купив для першої жінки. По ній лишилися два сини. Старший вже адвокатом, молодший народним учителем. Оба сухорляві, як їх покійна мати.

«Я, тату, хорий. До школи ходжу в таких черевиках, що лише пришви зверха, а сподом нога боса. Але ви не журіться. Знаю, що не маєте відки. Маю надію, що, може, дістану лекцію», – писав раз старший син.

«Ми вже, тату, свої пани. Приїхали би до вас, але нашої мами нема, а мачоха – от ліпше не згадувати».

Старий вдивився в фотографію синів і клонив головою.

Правда, діти, що мами вже нема. Я тільки, і нива по ній. Нині неділя, треба подивитися.

На пошту прийшов листонос з села Лісович, низький, чорнявий мужик з хитрими очима, Хома Ґвінт. Почмейстер знав його від літ і любив заходити з ним деколи в розмову.

– Що ж там чувати?

– А що ж би, протупана… Купили у нас якісь два купці ліс, та й аби, рахувати, бідним людям не дати заробити на фірманці, хотіли завести колійку і так возили «матриян». Тим часом оноди один з тих купців повісився, а його спільника вчора шляк трафив.

Старий дивувався, а мужик тягнув далі:

– Люди у нас кажуть, що це кара Божа, а я знов кажу, що тут лише правда, бо кара повинна була зайти на кого иньшого.

Гробман підвів брови.

– Як ти це розумієш?

– Та так, як воно по правді є. Ті два купці заплатили скарбові мільйон за ліс, заплатили за рубання, а тепер не стало вже грошей на колійку, а потягнути не було відки, та й так взяли собі до голови, що, рахувати, мусить прийти кінець. Тут, протупана, купці нічого не винні; їм вільно було торгуватися з громадою за колійку. Громада сперлася і не хотіла допустити колійки инакше як за десять тисяч, але найшовся такий один між нами, що замість дати приклад, – пан уже догадуються, про кого я тут говорю, – знюхався з купцями, «куку в руку» та й далі робити гинділь. Постягав своїх вірників у громаді, кажуть, що деякі таки добре помастили собі пальці, ну, та й лише печатки треба було. Печатка губить село. Одна душа губить цілий світ. А в нас люди такі, що на печі виросли, на печі й вмирають, хіба котрий утопиться в ріці, – тож легко зробити з ним, що хто схоче. Тут вся правда.

Хома Ґвінт пішов, а старий докурював люльку і сидів посоловілий.

Простому чоловікові, з природи, легко дійти до висновку. Він приймає багато ідей вже готових, видить свою правду в обмежених границях доброї віри та звичаїв і не журиться більше. Так само і Гробман прожив своїх шістдесят літ в клопотах і трудах, але від якогось часу зайшла у нього зміна. Він почував, що життєва мандрівка доходить до кінця, й його чимраз більше зачали непокоїти сумніви. Преці, що там поза границею земного світа діється? Не був парафіянином, не вірив у життя душі, але хоч поневільно приймав, що небо над ним не має кінця, то все ж таки не міг ніяк того шаленого вибрику помістити в своїй голові і мимоволі підсувалася йому в тій загадці зв'язь з тими силами і тайнами, яких існування не ствердила наука.

Старий зичив від одного студента філософії природничі книжки, вчитувався і заглиблювався в них, але не знаходив непохитної, ясної правди. Коли від часу до часу з'явився на пошті який священик або освічений інтелігент, старий, укриваючи свою цікавість і духовний неспокій, зачинав незначно розмову на тему Бога і позагробового життя, але ні від одних, ні від других не довідався нічого певного й оставався сам на розпуттю серед більших сумнівів.

II

З полудня вийшов за містечко, оглянув ниву й відти виправився в гай на горі. Лежав під дубом і прийшло йому в гадку, що відколи оженився вдруге і пізнав свій великий промах в життю, з яким давно спокійно погодився, отже, від літ перестало його займати домашнє окружения, ненависні щоденні, нетерпеливі і пізні гості на пошті, байдужі всі знайомі, рідня, не цікаві всякі вісті в часописах про суспільне і політичне життя, тільки одна природа зі своїми змінами від ранку до вечора все займала його. Він слідив її оком, барометром і ревматичною ногою і тямив, в котрім році вчасно зацвіли дерева, котрого літа випав сніг, тямив літа повені і голоду, як історик хронологію народів. І тепер у погідний день дивився по зелених ланах в долині і на блакитне небо з цікавістю хлопця, як би перший раз з'явився на цім світі. Не запримітив, що бік йому стерпнув, забув про все, лише зі спокійною тугою потупив зір в далекім овиді. В підсвідомій сфері його духа творилися ворушення, і він мимоволі прошептав: Ні, не дійшли ще до правди теологи, ні філософи… Питання одверте, тайна поки що – незглибима…

Проміння ставало пасмами на заході, під ними отвирався сутінний, чарований світ, старий чоловік вдивився з жадобою, як поставали легенькі мраковини, схожі до духів.

Вертав пізнім вечором домів. Ішов поволі, чувся легенький, свіжий, далеко від людського віта і зовсім иньший, ніж досі. Заслухався в далеку космічну музику, вона зачарувала його й обіймила ангельським спокоєм і відрадою.

По домах блимали світла з вікон, де-не-де пересунеться людська тінь, довкола тихо. Гробмана дивує трохи, що вулиця, якою йде, і доми зовсім иньші, ніж ті, які він знав і лишив перед тим.

Три людські постаті перейшли мимо, глянувши на нього глибокими, здивованими очима.

«Хто б це міг бути?» – спитав він себе в душі. Почув, що його ноги не дотикаються землі, але це його не здивувало. Ішов далі. Станув перед своїм домом і спитав себе: «Чи це мій дім?»

Хвіртка від саду, замкнена від літ, була тепер отворена.

Ішов пісковою стежкою між двома рядами яблінок. Назустріч показалася перед ним перша жінка. Станув.

Хустка накинена на раменах, як звичайно вечором, вона дивиться мовчки в нього глибокими очима, бере його за руку і веде до лавки.

Затремтіли в нім нараз всі струни жалю, і в хвилі, коли мав заридати, як дитина, вона ловить його в свої обійми і кладе на устах цілунок забуття.

Дві великі сльози повисли на віях.

Дівчина на чорнім коні

I

Зжився з самотою.

Не раз приходили думки: коби опинитися в пустині і не видіти людий. Не нарікав на них, але бажав не видіти їх. Не міг любити, ні ненавидіти.

Як пізнав, що все, що життя може дати, легко здобути, то се вистачило йому і він усунувся від суєти. Чим же тепер виповнити скуку?

Вглублявся в вічній правді, знаходив в ній поезію і забуття, але вряди-годи будилися спомини, зводили з дороги і затемнювали світ.

– Забагато лишилося в мені серця і воно приковує до людських доріг, – мовляв тоді.

Так минав рік за роком.

Одного полудня лежав в робітні і розсівався в нудьзі.

Не знаходив нічого в минувшині, не знав будучности; весь вік, від малої дитини донині чув лиш себе самого на сім світі. Схрестив руки на голові і думав.

– Родичі не бажали собі мене, боялися мого приходу на світ, люди обійшлися без мене, що ж робити з собою?

Розпука точила його, точила, як повільна язва, аж тут з далекої країни прилетіло таємне диво. Підоймив голову, глянув на вікно, надслухував і побілів. Отеє вимерле ціле місто, а над ним золоте і червоне світло. Встав і тихим кроком пішов до вікна. З великої вулиці вимела смерть все життя, в однім вікні стояв труп і дивився з-поза портьєри скляними очима вдолину Згоді, поволі з кінця вулиці летів студений страх і мертвив тишину, а за ним дудонів тупіт кінських копит. З-за кривулі долітав тупіт кінських копит, показалася дівчина на чорнім коні. їхала поволі ближче й ближче. Даріан дивився з вікна, вона навернула в його браму, він поволікся і впав на софу.

Повільний стук на сходах, двері створилися, в робітню ввійшла бліда дівоча постать і сіла коло нього.

– Як вам живеться?

Здвигнув плечима і мовчав.

Вийшли до парку. Ішла поволі, похилена і вдивлена в землю.

– Ви зачували, може, – шептала вона, – що мої хвилі недовгі.

– Так, чув… але не знаю, вчім смерть, а в чім життя, ви прецінь не можете вмерти.

Всміхнулася гірко і махнула рукою.

Сіли в ліску, бо вона дуже вмучилася. Напав її кашель, отирала очі і набирала духу. Він вдивлявся в промені на зів'ялім листю, вони блискотіли, мінилися і погасали.

– Я прийшла – простіть, що промовлю до вас по-давньому – я прийшла просити вас о найбільшу річ, яка лиш коли могла бути в моїм життю.

Глянув на її смуток і ледве міг вимовити:

– Кажи, я все-все вчиню для тебе. Душу віддам – кажи, ти знаєш мене.

Вслухалася в його голос, вслухалася в його серце, нагадувала давню любов, забажала всією силою ввійти ще раз в його душу.

Спитала крізь задуму:

– Ти все ще смутний? Чому ти вічно смутний? Чому ти такий смутний, що твій смуток по нашій смерті сім поколінь укриє собою?

Мовчав.

– Ти дуже нещасливий! Нині пізнаю тебе так, як ще ніхто на світі, і виджу, як скривдила тебе і запропастила твою і свою душу!

Припадала до його ніг, та він не допускав.

– Коби я могла дати тобі хоч крихітку розради…

– Скажи, про що мала просити мене? Збирала останки сили й духу.

– Хочу, аби ти останній з цілого світу, одинокий живий з сього мертвого світу, попрощав мене.

Пригорнув її до себе, вона відтручувала його з хорою розпукою.

– Не схиляйся до мене – в мені смерть.

Лепетав живо, як дитина:

– Не боюся нічого, мені все одно, не хочу, не можу, не буду жити без тебе! Вернися, моя найясніша музо, дай мені раду, як урятувати себе – я знищу…

– Я не годна опертися твоїй волі – мені легше при твоїх грудях, буду вічно з тобою, лиш не забудь попрощатися зі мною…

Зімліла в його обіймах.

– Клянуся на всі сили – відвідаю тебе і попрощаюся з тобою.

Підвів її і помагав сісти на коня. Скинув капелюх, вона промовила з гірким усміхом:

– Ти вже, бачу, лисий…

– Ая, лисий, небого, лисий, ха-ха… Не можу віднайти, в чім життя, а в чім смерть…

Глухо гомонів тупіт серед мертвої вулиці, дівчина пропадала в сумерку, Даріан стояв, усміхався і повторяв останні слова.

ІІ

Лежала на веранді у відкритій домовині, білая, як лілея на чорнім коврі. Гірлянди дикого вина звисали з веранди, далеко в куті блимало світло на триніжку, вечір думав довкола на світі.

Даріан притулив уста до її личка легенько, аби не збудити.

Листя шелестіло в парку, її личко оживало, він учув легесенький шепіт, як в своїй душі.

«Я не вмерла, але не маю сили підвестися, ні втворити очей. Не рухай мене, не буди смерті, мені так добре. Чую тебе при собі, оглядаю останками сну, який люди взяли за смерть. Моя воля доказала сего. Ще кілька хвиль твоя сила удержить мене… Ти вітхнув в мене любов першим поцілунком – тямиш, тоді давно? – тепер замкни останнім».

Цілував її й шептав:

– Бідна моя…

В його шепіт впліталося сердечне леління, як дрижання ангельскої струни, коли подих вечірнього світу гладить її.

«Прости, прости мені все, я негідна, зломила твоє щастя…»

– Ой, бідна моя…

«Ти прийшов до мене в гості, а я не маю чим приймити тебе, – от, диви, яке моє господарство…»

– Ой, бідна ти, бідна моя…

«Ти дав мені серце, я беру його на той світ, а тобі не маю що лишити. Лишаю тобі у заповіті чари творчости, і се вистане на твоє самотнє смутне життя на сій землі. І змиється погань мого життя – я стану знов твоїм чистим ангелом, провідною музою.

Будеш оглядати вічну правду невиданий світ, пекельні муки і райські розкоші, будеш дивитися на них, як сонце, бо серце твоє я забрала…

А земне життя – гей, гей, яке воно бідне – як теє листя, що шепоче тепер у сконі молитву вічної суєти».

Втворила очі, по хвилі ледве промовила:

– Мій кінь…

Даріан біг наперед.

П'яний жовнір волік шаблю, як птах зламане крило, на розі вулиці жебрав старий інвалід, а коли ніхто не звертав на нього уваги, поздирав ордени, затолочив їх в болото і пошкутильгав, гупаючи з усеї сили закованою кулею в грудь землі. Дві постаті жерлися в тіні й одна одну стягнула в пітьму. Жіночий зойк стріляв ножами в темряві.

– Де мій чоловік!? Віддайте мені чоловіка!

На смітнику сиділа кретинська потвора з висадженими очима, обгризала кістки і заходилася здушеним реготом.

……………………………………………………………………………

Настала пора, що криється поза людською увагою.

Статуї сходили зі самій і шкандибали до винного шинку, на старім цвинтарі повставали монахи, відвалили камінь від гробниці монахинь і лізли до них на розпуст.

Даріан біг наперед. За ним сипалися іскри.

Сфінкс

I

Під час вакацій любив перекинути стрільбу через плече і торбу з запасами і пропасти з дому на кілька діб в глухих, диких нетрях. Мати, бувало, докоряла жартом:

– Ходить біда поночі та й шукає немочі.

Не тягнули мене ліси, щоби вбивати звірину, але принаджували мою душу своїми казочними чарами. Найбільше любив я слідити духу пустир і життя всякої звірини.

Раз так у пізню хмарну ніч лежав я в захисті коло ватри і почув серед вивертів і зломів легкий тріск ріща. Сонно вгадував, що би се могло бути – раз вдавало воно мені на серну, то знов на чоловіка. Так, але відки й який чоловік в сю пору і такім далекім, недоступнім місці міг заблукати? Тріск тим часом зближався, врешті на кілька кроків зачув я шелест між малинником, темна постать виринала чимраз виразніше й якби з острахом підходила до мене. Я лежав непорушно й глядів перед себе. Непоказний чоловік в темнім одязі, обляпаний і поваляний глиною, приволікся ближче, обкинув мене байдужим оком і станув коло ватри. Обсушував на собі одежу, грів руки і не звертав на мене уваги. Спершу я думав, що то так званий «лупій», який ходить з рубачами дерти кору в смерекових лісах, але приглянувся йому уважніше і пізнав, що се зовсім інший чоловік. Руки у него були дрібні, чисті, одежа скромна, але характеристична, в торбі на плечах визначувалися предмети вроді знарядів до наукових дослідів. Він обертався до ватри, затирав легко руки, докинув з купи суху гілляку, вкінці сів напроти мене і потупив очі в полум'ї. Сидів недвижно і за весь час рушився лиш стільки, що посунув пальцями по чолі і стягнув капелюх вдолину Той дрібний відрух відкрив мені одну познаку, і вона відновила мені неясний спомин. Незамітна дрібниця: синій знак впоперек чола, що мигнув перед хвилею перед моїми сонними очима, запав мені так в душу, що я вже мав підіймитися і зачати зі своїм гостем розмову, але його непорушна, гієратична[102] постава здержала мене, я не міг розбивати його важкої задуми, тільки розгадував, де се було, коли й як?

Так, се діялося давно. Я міг мати тоді сім літ.

Одного вечора побіг темним коридором, врешті станув і навмання взяв за клямку дверей, вони як би притягнули мене. Втвираю – в залі сидить пан в чорнім одязі, сніжний ковнір довкола шиї. Я дивлюся в него – мій батько – не мій. Мій батько селянин, вертає тепер з плугом домів… Над високим чолом вінець темного волосся, ясність світить з лиця. Глибокими лагідними очима з-під густих чорних брів глядить той чоловік на мене. Притягає глибиною духового спокою. Я приступив і питаю:

– Чому у тебе синій обруч посеред чола?

Він гладить мене і хитає в задумі головою.

Так, се той самий чоловік з діточого спомину, тільки старший тепер. Дивна стріча. Хто се може бути?

Він прижмурив очі, але не дрімав, його душа була чуйна.

Я задивився в ватру і згодом вчув голос, від якого вся кров збігла мені до серця. Не був се звичайний людський голос, але нечувана мелодія терпіння, пісня далекого відлюдного скитальця, що давно покинув і забув людську мову. Не годен я передати тої сили писаним словом, ось лише її марний відблиск: «Пекло життя страшніше, ніж пекло смерті – те, що ми в пробудженню бачимо мигом крізь шкалубину правди, – тяжче, ніж мука вічності».

Дрож проймила мене від тих слів, мій гість повів оком по мені, я бачив ще тілько, як він тремтів в лихорадці і переживав наново несамовиті, злочинні події і пекельну муку, врешті світ сколотився мені в очах, і я впав омлілий горілиць.

Досвіта прокинувся я з тяжкого сну, таємного гостя вже не було, ватра спопеліла, тільки в душі остав спомин глибокого стогону з далечини.

II

Життя і працю кристалізував я все на свій окремий лад.

Перечитуючи заграничні часописи, попав я протягом літ на одну цікаву прояву. Оце в зовсім незамітних місцях, у відрубних і маловідомих органах стрінув я твори вправді під різними прибраними іменами, які мали в собі духа одного і того самого автора. Головно зацікавив мене багатий досвід поета та його виїмкова наукова-психологічна глибина. Дійшло врешті до того, що творчість невідомого митця зробила переворот в науково-артистичних поглядах і вивела на тім полі багато голосних назвиськ, тільки їх властивий батько остав далі в тайні.

Годі описувати мого дива, коли я вичитав раз поему під наглядно штучним псевдонімом, де був представлений образ нашої стрічі при ватрі, а в іншім, дуже далекім тижневику стрінувся з поемою під іншим іменем про короля-скитальця зі знаком від важкої корони.

Минуло знов кілька літ, я вибрався на чужину і по дорозі станув в одній історичній гірській місцевості. Була се гарна, затишна околиця, й я задумав провести тут якийсь час для втихомирення душі.

Вчасними ранками вибирався відлюдною стежкою в ліс за містечком.

Був тут старий двір, і він цікавив мене. Стояв пусткою і подобав на захист для тих, що пережилися серед світового гамору і великоміської юрби та шукали тут полегші.

Раз зайшов я на велике пусте подвір'я, доглянув на кінці крила вхід під дашком, як до монастиря, і потягнув за ручку старого дзвінка. Заскрипів заржавілий дріт, далеко в коридорі загомонів дзвінок, а по кількох хвилях вчув я рип дверей, стук дерев'яних капців і старечий кашель.

Назустріч мені вийшов похилений дідуган, усміхався і щохвилі клонив головою. Я питав, хто тут живе, він всміхався далі і здіймав водно капелюх. Я крикнув йому в вухо, він порозумів і відповів, що крім него, старої невістки, вдови, не мешкає тут ніхто, тільки часом раз на кілька літ приїздить якийсь пан і перебуває тут пару тижнів. Саме в тім часі надіється старий приїзду того пана.

В кілька днів потім переходив я знов біля сего двора. Було се напровесні, сніг лежав ще на корчах, смереки махали тінями в глиб старих покоїв, в однім вікні увидів я при столі старого чоловіка в плащі і капелюсі, насуненім на чоло. Переглядав папери, оскільки міг я побачити, були се рукописи.

Як вернув я на свою квартиру, почала непокоїти мене думка, що старий чоловік як з'явився, так само може щезнути нечайно. Передовсім тягнула мене до нього моя власна самота. На другий день зайшов я до двора. Блукав сутінним довгим коридором, не міг зміркувати, котрі двері ведуть до дивного чоловіка, і взяв стукати по черзі від одних до других. Серед тишини і тіней мурів відповідали кімнати на мій стук порожнім гомоном, я стратив вже надію на успіх моїх відвідин, аж врешті вчув з-поза одних дверей рух. По хвилі скреготнув ключ, двері відчинилися, напроти станув старий чоловік. Дивився на мене студеним, допитливим поглядом понад окуляри, відтак відступився трохи набік і рухом руки попросив мене досередини. Відложив окуляри на папері, станув в капелюсі і витертій пелерині і чекав на моє слово. Худощава постать зі стрипіхатим, обвислим вусом.

– Вибачайте, – повідаю, – як видите, я також відлетів від комедій сього світу і вас не безпокоїв би тепер, але вража природа має невилічимий вплив на мене та й от нині, в ту сіру пору провесни – тут вказав я рукою крізь вікно на темне небо, – придавила тягарем своїх хмар, що ради собі дати не можу і тому заходжу на хвилю до вас в тій надії, що відведу свою душу, а може, й вам розірву трохи нудьгу.

– Гарно! – відповів старий. – Тільки простіть, що не здіймаю капелюха, – се вже така моя звичка від давніх літ.

Показав мені місце на бічнім фотелі, сам сів при великім столі, закиданім паперами і книгами.

Задумався, я помітив, що його темний зір, спрямований в мій бік, не видить мене, лише вдивлений в далекий світ.

– Ви не критик? – спитав він спокійно.

– Ні.

– То ще краще. Я так і розпізнав. Питаю не тому, щоби не терпів критики, але волю творчість.

При тих словах впала мені одна ідея. Я переміг своє зчудування і почав говорити півголосом.

– Даруйте, добродію, ви, певно, той а той…

– Може бути, – відповів старий.

– Чи знаєте, що ваші твори викликали переворот й отворили новий шлях для молодого покоління, а вашу особу мають за пропавшу в подорожі до Африки?

– І се буває на світі, хоч не маю часу заниматися всім, що там дієся. Життя закоротке, як самі певно знаєте, а коли б чоловік заблудив в ту гущавину, що про него плещуть, то не вийшов би з неї ніколи. Коли воно дійсно так зі мною, то не забувайте, що і скалозубі вороги певно мусять бути, інакше не стало би рівної ваги, яка відвічно як фізичне правило панує у всьому.

Тут старий відложив капелюх на стіл.

Ясність била з його прегарного чола. Достойне терпіння сяйвом окружає голову. Я вдивився в обличчя мого господаря і попав у захват.

Серед чола йшов синій знак.

Я встав і кликнув з одушевлениям:

– Тямите нашу ніч при ватрі?

Він усміхнувся.

– Там далеко в вашім краю?

Ми звиталися сердечно, як старі приятелі. Серед духового пиру прохав він мене, щоби я далі заховав його в тайні перед світом і людською цікавістю.

– Спокою ради, якого мені до смерті все буде треба до розсліду нових прояв. Не нарікаю на людей, вони, що вміли і мали, те дали мені. Я творив їх навіть кращих, ніж були вони з природи, але нині не маю часу бавитися ними. Наше звання найтяжче. Жоден артист не переживає стільки, що письменник. Лепський брат з нашої парафії мусить орудувати наукою і всіма галузями штуки… Ми мусимо переживати з нашими постатями всякі муки, злочини, втіхи, і се ломить нас в буденнім життю і знеохочує до людського матеріалу. Учений орудує системою, маляр і різьбар площиною, музик сферою, актор рухом, а ми тим всім і ще чимось більше. В мертвім слові маємо воскресити краску, пластику, тон, рух, ідею і ще щось більше, і се наша тайна. Тамтівсі творять хвилі життя – ми духа епох.

Між іншим сказав він ще оце:

– Найкраща власна святиня. Кого на неї не стати, нехай не йде в комірне молитися чужим богам, бо гіркий буде його податок. Самостійність духа – найвищий скарб і тому лакомий для злодіїв і повій в критиці.

Старий митець задумався і спитав:

– До якого часу сягають ваші вісті про мене?

– Остання з-перед півроку. Від тої пори переходив я багато горя і мало читав вашу пресу.

Він слухав уважно, потім сказав:

– То ви не знаєте останніх подій. Оце шукають за мною, хтось пустив поголоску, що я живу, і ладяться вбити мене ювілеєм. Не маю нічого проти гарної волі, але ходить о мої життєві історії. Правда, се було давно… Моє слово свистало, як божий бич, я прожив міщанську підлоту, та коли переконався, що вгорі ще більші зло дії, – дав спокій. Але давні «приятелі» не сплять. Як вмру, передам вам в завіщанню свою історію, відкрию свої тайни. Старайтеся дочекати тої хвилі, ручу вам, що не пожалуєте. Тим часом порадьте мені, молодий товаришу і приятелю, де би мені скритися?

Я подав одне місто, старий встав, проходжувався по кімнаті, врешті спитав:

– Там, в тім захисті по графі Н.?

– Так.

– Глухонімий льокай є ще там?

– Так.

– Се гарно. Спробую. Задержуся тут ще якийсь час, відтак поїду Лишіть мені свою постійну адресу. Будете, може, переїздити коли туди?

Я потакнув.

– То заходьте вечором до мене.

Він подав мені нове прибране назвисько, я лишив свою адресу, й ми розпрощалися.

III

В кілька місяців опісля задержався я в умовленім місті. Вечором вибрався до захисту графа Н. і задзвонив. Вийшов глухонімий, понурий слуга з сивими заличками, я написав на картці псевдонім митця, слуга глянув на мене, зробив в воздусі хрестик пальцем і повів мене за собою.

На першім поверсі, в кімнаті, оббитій чорним саваном, лежала на ступенях закрита домовина, в головах блимали три свічники, збоку стояли два пани. Подобали з вигляду на співробітників часописів. По часі прийшли слуги з похоронного заведення і винесли домовину на караван. Репортери розійшлися, я зі старим слугою віддав останню прислугу покійному до самої могили.

З важкою душею вертав я під ніч з того похорону. Так завершилася ще одна трагедія – скінчилася мандрівка короля на вигнанню – запала завіса за поетом-самотником.

IV

У найсильніших, вільнодумних характерів бувають нераз хвилі забобонної віри. До сумніву в останні події причинилося головно те, що на мої запити до місця, де подав я свою постійну адресу, приходили відповіді без успіху. В такім ожиданию минуло знов кілька місяців, мене морочили знов безсонні ночі, я губився в здогадах, думав вже, що ціла історія розвіялася прозаїчно без останньої дії, як примара, і се незвичайно боліло мене. На запити по відомих редакціях діставав я лише потвердження смерті старого приятеля, стрічав некрологи, писані на швидку руку, з замітним здержаним тоном, а в одній часописі стрінув увагу, що про життя того поета не дасться нині ще нічого сказати, і хто б поважився розбити хмару суперечностей, то скоріше затемнив би справу, ніж роз'яснив її.

В сім випадку проста правда, яку я пережив і знав досі, мала для мене більше принади, ніж всі сентиментальні вісті газет.

Все ж таки останній акт був одною з головних причин мого смутку, який почав вже був розвиватися в духову недугу, аж несподівана нова подія відновила мою силу.

Одного вечора вибрався я на бульвар в далекім чужім місті. Чому мене саме в ту пору зібрала охота вийти на місто, донині не можу вгадати. Знаю лише, що ніколи не люблю перечити свому підсвідомому голосові, він ніколи не обманув мене, а все дав щось нового. Але сим разом зайшла одна перешкода. По дорозі пристали до мене два принагідні знайомі і се попсувало правильну послідовність цілої події. Я хотів позбутися їх, говорив мало, скручував навмання з одної вулиці в другу, нараз станув око в око з моїм старим приятелем.

Він підіймив палець до капелюха, якби в осторогу на моє поведения, я оглянувся за своїми обома знайомими, старий помітив, що я в товаристві, і перейшов набік, я відлучився від тих обох і побіг за ним, доглянув його мигом ще раз в юрбі прохожих і в тій хвилі він пропав мені з очей як під землю.

Захват і розпука обгорнули мене. Мені видалося, що він пішов в противнім напрямі, мав враження, що станув і озирнувся, як би чекав на мене. Я побіг за ним – нема.

Метнувся в один бік вулиці і в другий – по старім ні сліду.

Схвильований і змучений до краю, вернувся я пізно вночі на квартиру, ліг не роздягаючися і по кількох місяцях уперва заснув твердо.

Рано встав я здоровий і веселий.

Так, старий поет не спочив, творить, ми ще побачимося не раз, його п'ята дія ще далеко!..

Орест Авдикович

(1877–1918)

Народився в с. Сороки біля Бучача на Тернопільщині. Вчився в Гірничій академії в м. Леобен (Австрія), згодом – у Львівському університеті. Вчителював у гімназії в Перемишлі, займався громадсько-культурною діяльністю.

О. Авдикович з 1898-го по 1901 р. написав понад півсотні оповідань, ліричних поезій у прозі й гуморесок. Видав у Львові «Нарис одної доби» (1899), збірки «Поезія і проза» (1899), «Метелики» (1900), «Нетлі» (1900), «Демонруїни» (1901), «Моя популярність» та інші оповідання» (1905).

З балу

I

Стрінулися на вулиці.

– Добрий день, докторе! – заговорив Бешко. – Добре, що я тебе здибав: маю щось важного сказати.

– Що ж таке? – спитав байдужно доктор Олександр.

– Та… коли, бачиш, забув в сій хвилі… Ага… де так ідеш?

– Я – до редакції, як кождого дня.

– А на баль ідеш… розуміється… що?

– На який баль?

– Касина.

– Ей, лишаю молодшим… забаву.

– Ото сказав, що знав… Який мені старець. Чоловіче, тобі треба ще вражінь…

– Чи мало я їх пережив… та… шкода говорити… Де так летиш?

– Іменно мав я тобі се сказати… їду на дворець…

– Ну, то їдь здоров.

– Та-бо не перебивай… Має приїхати моя кузинка… панна ВіраМертинська… знаєш її… що?

– Трохи.

– Отже, прийди на вечерок – буде забава… Пам'ятай, зроби то для мене… Ну, що? Прийдеш? Кажи!

– Може.

Розійшлися.

«Страшно здивачів хлопчисько», – думав Бешко про товариша. Всів на трамвай і поїхав просто на дворець – по кузинку.

Своячок і знайомих наїхало більше. Бешко поклав собі, мабуть, за задачу студіювати, як то виглядають в «будній день» ті, що у свято тріумфують, як королеви балу…

І панна Віра приїхала з вітцем – очевидно, на бал. Покликуючися на своє «свояцтво», впросився Бешко на фіакра панства Мертинських і вже по дорозі мав охоту ангажувати кузинку до першого лансьє…

II

У велично пристроєній залі йшов уже другий з черги танець. Доктор Олександр сидів в буфеті і… нудився. Між тим прибіг до нього Бешко і сповістив, що на залі явилася панна Віра. Доктор нервово поворушився у своїм кріслі. Його обняв дивний неспокій радості чи невдоволення – а може, й… болю. Поневолі піднісся з місця й, оглянувши в дзеркалі умучене своє лице, пробурмотів: «Старий я вже, а ще досі – дитина…»

– Бешку, заведи мене на салю і представ.

Бешко взяв товариша під руку і з шармантським поклоном порекомендував панночці:

– Маю честь представити: мій товариш… доктор…

– А, дуже мило… знаємося від «дитинних літ», – перебила панна Віра святочний акт рекомендації.

Бешко відійшов і полишив Олександра з Вірою самих. Довга хвиля немилої мовчанки і взаємних, несмілих обзорин, споглядів і вижидання… Лице панночки паленіє… Олександр, зворушений, мовчить також і підкручує чорнявий вус… Обоє вдивляються собі несміло в очі…

– Ви не гуляєте, пане докторе? – спитала найперше панна Віра.

– Дотепер я не гуляв.

– Чому ж?

– Не виджу приємності в танцях.

– Колись ви так дуже любили гуляти.

– Так… колись… я пропадав за танцями.

– Зміняємося…

– Очевидно…

Підійшов Бешко і попросив панну Віру в танець.

– Змінився той пан доктор.

– Дарма, всі зміняються з ходом часу… І ви, тіточко, змінилися…

– На гірше чи на ліпше?

– Не знаю, бо не кажу того від себе.

– А в чиїм імені?

– Пан Олександр… звірився.

– Як? Розкажи.

– Будете гніватися?…

– Ні! Прошу тебе, розкажи всьо докладно. Що казав доктор про мене?

– Говорив, що ви… змінилися.

– З якого згляду? Кажи щиро.

– Казав, що ви збридли…

– Так… а що більше?

– …Що у вас ніс задовгий… і що псує симетрію лиця.

«Підлий, – подумала з гірким жалем панна Віра, – а я цілих п'ять літ думала про нього…»

– Чи ще що казав? – спитала.

– Нічого більше. Я виджу, що ви вже обидилися, хоч силуєтеся укрити свій гнів… Простіть мені… ви самі…

– Спасибі вам… я й сама знаю про се, що я негарна…

– Але ж… тіточко кохані, не титулуйте мене так… «політично». Даруйте, признаю, що я стрілив дурницю, але… ви казали, я… слухав… Ні, він мусить вас перепросити… Ви… простите йому… правда? І мені… Що?… Він вас перепросить…

– Не потрібно. Я зовсім того не вимагаю. За що? Він прецінь сказав лиш правду… Але… скажи мені, Бешку… що він тепер робить, де він дівається? Від чого він такий чудний тепер?…

– Він… він тепер є співробітником при нашій часописі… Нікуди не буває, втікає від людей, і… трохи здичів… От бачите… на салі забава – а він в буфеті при порожній склянці. Не є він… відлюдьком?…

– Та чи не заостро ти осуджуєш його?

– Я – ні… Щоправда, він в основі річі добрий хлопець, лишень… бідний. Некорисні умови життєві зробили з нього «оригінала» і дивака. Але… ви вже на мене не гніваєтеся, правда, кузинко?

Весела забава йшла своїм ладом. Ні одна панна не могла вимовлятися історичним болем голови. Комітетові вже постаралися о те заздалегідь. Зрештою, танечників було числом багато більше, ніж панночок, і красавиці могли сміло «мліти на руках дансерів» від умучення.

Тим паче, своїм звичаєм відплачувалися нерівною мірою поганому полові, іменно за те, що поміг їм станути на височи: ні слави і тріумфу, і дразнили мужчин, що нині продають «хрін»[103] на велику скалю. Здемасковані бідолахи мусили сяк-так рятувати захитане становище домінуючого свого авторитету і, відгризаючись завзято, обставали при своїм, вірні традиції, що курс хріну не спаде ніколи до рівня казочно низької ціни, яку настановили фахові знатоки за найліпший навіть сорт «сезонової петрушки».[104]

Лишень Олександр не брав участі у воєнних передирках конвенціонального маневру. Та прибіг до нього Бешко і з лукавою усмішкою на лиці заявив йому, що панна Віра просить його «на слово». Рад-не-рад мусив відійти від свого столика.

– Чим можу вам служити? – спитав якось сумовито. Мабуть, мучила його розмова з панночкою.

– Я хотіла просити, щоб ви були ласкаві гуляти зі мною кадриля. Не маю дансера, тож вчиніть мені ту прислугу.

Подав дамі рам'я і попросив до променади по залі. Позволив собі заглянути в карнетик дансерки.

– Даруйте, добродію, моїй смілості. Я, властиво, сказала вам неправду. Бачите, я ангажована вже на цілу забаву. Бешко записав своїм іменем цілий мій карнетик. Але я просила, і він позволив мені анулювати його підпис бодай в одній рубриці. Був так чемним… для вас. Отже… гуляйте кадриля… добре?

– Для вас готов… Коби лише не довелось мені мати яких переливок з Бешком. Бо, знаєте… за таку річ можна увійти в конфлікт.

– Не бійтеся. Бешко мусить узгляднити волю, химери й авторитет своєї… тіточки.

– Позвольте, яка ж ви йому тета, і звідки він приходить до такої ласки й довір'я у вас?

– Він доводиться мені далеким свояком, добрим знайомим, а не раз і моїм повірником. Коли я у веселім настрою, позволяю, що собі «тикаємо», а як він знов мене о що просить, то зве мене тіточкою. Але… я рада би поговорити з вами. Не маю нині охоти «вертітися», волю з вами спокійно побалакати. Скажіть мені, прошу вас, як проживаєте, що дієте? П'ять літ ми не видалися з собою.

– Так, – відповів коротко, якби не мав уже сили сказати щось більше.

– Ну, ви нині поправді дуже маломовні. Колись були ви такі говіркі, а нині… дорожите кождим словечком… А прецінь, скажіть мені одверто, чи не жаль вам було… за весь час?…

– Не можу й не хочу про се поки що думати. Згадка про се мучить мене і… болить.

– Хто знав вас передше – не пізнав би нині. Ви страшно змінилися…

– В якім напрямі?

– Ну… ви змужніли… посумніли, споважніли, збайдужніли і так далі.

– Кажуть люди, що ми всі зміняємося…

– А щодо мене… я рада би почути окремо ваш суд про мене…

– Ви… для мене завсігди однакові, незмінні…

– Зручно викручуєтеся, а я… хотіла би замучити вас моїми питаннями…

– Даруйте, пані, щиріше сказати я не міг і не вмію… Чи ви хотіли, може, почути від мене вашу сильветку?

– Спасибі, знаю вже її… чула перед хвилею.

Панна Віра засміялася кокетно, мовби з видимим тріумфом…

– Бешко вам сказав?

– Так, іменно.

– І ви гніваєтеся? Помітуєте мною, як клеветником, інтригантом…

– Зовсім ні, бо се сказали ви… Знаю вас і вашу оригінальну вдачу… Але все ж таки я радила би вам бути на будуче… огляднішим.

– Ах, і ви… тілько женщина, я позабув…

– Не зачисляю себе до виїмків.

– Даруйте, але я зовсім не хотів вам ухибити.

– Вірю вам.

– Я сказав се лиш приватно. Мій суд подав я зі становища об'єктивного обсерватора… Бешко виговорився…

– Я сама його о те просила і… рада з того. Від вас почула я перед хвилею інший суд – се для мене… дуже великої ваги.

– Чи ви мали який сумнів щодо мене?

– Ні, я знала, що ви… чесна людина.

– Спасибі.

Хвилина мовчанки.

– Ваша сестра не ласкава була приїхати?

– Вона? Таж ви знаєте, що вона… уломна.

– Після мене, то ви повинні були взяти її з собою. Я був би перший постарався о те, щоб ваша сестра добре бавилася…

– Се не моя річ… Зрештою, вона вже на посаді… учителькою… може, й не приїхала би була…

– Ви, панно Віро, часом трохи застрогі і не ласкаві для других… Егоїстка з вас…

– Може бути, що заслугую часом на такі докори, але не сим разом… Та скажіть мені радше дещо про себе… чи ви пишете ще що тепер?

– Політичні статті.

– Чи се таке інтересне для вас?

– Я не смію завдавати собі такого питання… Але… я з «політики» хліб їм…

– Білий, питльований?

– Ні, разовий… і то краяний на малі крімки.

– Сумно, коли так.

– Чому? Кілько ж то людей на світі раді би цілий свій вік мати лишень чорний хліб. І я вийшов з такого гнізда, де не забагають білого хліба.

– Так, але… щоби їсти чорний хліб, на те не треба тілько літ учитися і мозолитися…

– Практичний ваш погляд, але годі мені згодитися з ним. Зрештою, мій хліб не такий дуже чорний, лиш часом не дуже смаковитий і… наче в зуби коле…

– Ну, то лишім сю квестію… Я хотіла спитати, чи ви не пишете… поезій!

– Ні, Богу дякувати. Мої вірші мусили би бути відбитком внутрішньої картини мого «я». Отже, самі осудіть, як би вони виглядали? Зовсім некорисно.

– Чому? Се не було би чей нічо злого, коли б вони виходили з-під вашого пера сумними. Чи лише те подобається, що «весело написане»?

– Так, світ бажає за всяку ціну утіх і розкошів, хоч бий штучних, а мої сатири заостро торкали б о струну людських нервів.

– Але вам полегшало би, якби ви поділилися зі світом вашою журбою.

– Ні. Жаль не меншає від того, що його «слухають» люди, а я не маю права жадати, щоб люди загалом слухали те, що мене болить. Часом здається, що нам «легше на душі», коли нашу печаль відчує дорога нам людина. Але й та полегша є лиш хвилевою ілюзією… Всяке горе треба доконче переболіти й перетравити у собі самім.

– Може, й так… Та колись я любила ваші поезії. Ви відчитували їх з рукописів, а я уважно слухала… Шкода, гарні були часи… колись…

– Гадаю, що не ліпші теперішніх. Хіба що більше було в них омани, дуреня самого себе, більше мрій… і терпінь.

– І то щось варто.

– Що? Терпіня? Такого добра й тепер мені не брак.

– Я мала на думці лишень… мрії. Прецінь ліпше бодай мріти про кращі часи, чим заедно гризтися сучасністю, тим більше, коли знаємо згори, що зарадити її хибам ми ніяк не в силі.

– Такого правила придержуються, мабуть, усі женщини, і оскільки мені відомо, то добре на тім виходять.

– Може.

– Зрештою… мрії ще й тепер не покидають мене, лиш я стараюся позбутися їх якнайскорше, бо мрії… мучать мене.

– Як ви се розумієте?

– Подам вам приклад. Ще донині була моєю далекою мрією можливість, щоб ми колись знов стрінулися і наблизилися до себе. Я думав про таку мрію і… боявся її. Уявіть собі мою мрію уперсоніфіковану… коли б вона так мала загостити до мене, я… не спроможний дати їй хоч би закутину в моїй уяві.

– То ви жалуєте, що ми пригадалися одно одному?

– Панно Віро, звідки у вас таке питане?

– А чому ж так говорите, що я не годна вас добре порозуміти? Як загадочні ваші слова, так само мрачна ваша думка. Звідки-то у вас якийсь песимізм і зневіра до себе і вередуваннє на світ і на людей…

– Умію бути також веселим і можу ще й других забавити. Учуся віддавна не виявляти на зовні моїх душевних почувань і можу сказати, що в маскованю дійшов я вже до якої-такої вправи.

– І на що придасться вам таке студійованнє?

– Житє вимагає від нас комедії і з кождим днем більшає число паяців, у котрих в душі смуток і біль, але на лиці й у словах радість, веселість і… щастє.

– Волю все ж таки те, що правдиве і природне.

– Я зовсім не мав наміру зачисляти вас до клубу тих «декадентів»… але, бачите, світ любить комедію й одобряє… дурниці…

– Ну, я вислухала спокійно вашого викладу, але скажіть ви мені, чи ви завсігди такі нудні, їдкі і терпкі, як нині?

– Я? Навпаки. Не годиться сумувати… на балі. Противно – хочу бути веселим і… «приємним».

– І нелегко се вам приходить?

– Бавлюся дуже добре.

– Таж ви не гуляєте.

– Може, якраз для того… Не мучуся, бо… я вже утомлений… морально. Зате ви були так добрі вислухати мою сповідь, і мені тепер полегшало… спасибі.

Заграла музика… Почався кадриль. На залі рух, веселість, життя.

Невеличка громада молодих знатоків дівочої вроди зійшлися на довірочну нараду: котрій красавиці признати вінець першої краси? Нелегка то річ. Кандидаток на балеву царівну було кілька; одною з них могла би бути і панна Мертинська.

– Ніс завеликий, – сказав критик.

– Як капець, – докинув другий.

– Ну, пересада… зрештою – річ смаку, – заключив оборонець. – Вона мені подобається… може, лиш для того.

– Для носа, – підхопив іронічно «прокуратор».

– Хіба очей не маєте! Вимазати геть з лісти кандидаток! – кричав завзятий критик.

– Так, так, замкнути дискусію! Нема часу. Хто там слідує далі?

І так передискутували цілу лісту панночок, але першої премії не признали жадній. Щоби нікому не ухибити – царівни балу не іменовано, але… було їх кілька…

Хитрий і проворний нарід – ті «фахові професіоністи», а деколи й на дипломатії знаються!..

Між тим забава, у кого щира, у декого лиш «офіціальна» й вимушена, пливе своїм ладом… Плаксива скрипка так і бадьорить оспалого духу втомлених танечників. Гробовим голосом зове несамовитий бас і розбурхує дрімучі хвилі балевої атмосфери, надаючи вечоркові неприродної веселої закраски.

У молодіжи «самі ноги зриваються до танцю». Старші мило згадують літа своєї молодості. Пережиті песимісти самохіть зрікаються завчасно постарілої думки-ідеї і з жалем нагадують часи, коли то, «дуріючи», не були ще песимістами. Годі бути байдужим на чар живої краси… Годі спинити розбурхане життя, що потекло вже живою струєю… Хто не затямив невгомонного шалу молодечих літ?…

Боже!.. Дрібку щастя, хвилину… заснути в солодкім нетямі! Коли ж немає правдивого щастя на світі, так бодай хоч би тіні з нього… хоч би тільки того трійла, що задурманює голову, усипляє людські нерви… щоб серце бідне стаяло у п'яних розкошах сонної уяви, завмерло в обіймах зрадливої нірвани…

…В кипучім вирі гулящого життя метушаться знадні грації о лебединих шийках, електризуючих, алебастрових раменах, з утомленими лицями, усміхненими очима… Розкішне арома розколисаних цвітів і шал солодкого забуття, омана щастя, чар живої весни і тихі шепти любовних слів.

Боже милий, а декому плакати хочеться на вид комедії… Чого ж такі йдуть на вечорок? Нащо затроюють красу хвилевого упоєння розбурханої душі? Сила то з тих жвавих танечників «в тісних черевиках» забувають прикрий біль і в несамовитім одурі уносять свої красавиці… легонько, що й землі не доступають. А прецінь «черевик давить шалено». Нічо не вадить. Усе даруємо за хвилину чарівної ілюзії, щоб тільки забути… буденне життя.

«…Музико грай! Щоб душа відчула розкішний шепт любовних слів… Заколиши мене, чарівна пісне, до солодкого сну, а я потопчу колючі цвіти, що зросли на ниві житєвої прози, і пригорну сонне марево мого щастя до палкої груді, унесу його в країну мрій, поезії, ідеалів. Там ми заживемо новим житєм, раю мій, мріє, осолодо страдань».

Доктор Олександр бавиться у своїх мріях-дратуваннях. Лишень задумане лице зраджує його печаль… Байдуже. Приголубив свою дівчину і рад би, щоб та хвиля омани була вічною.

– Чи гарно грає музика?

– Я не слухав її. Любі слова з уст ваших чарували дужче мій слух, чим найкраща гра вишколеної оркестри.

І дівчина вдивляється цілою душею в лице хлопця і слідить, чи правду говорять отсі втомлені очі… Ні, вони не лукавлять, хоч гірко їм доводиться… казати правду. «Очі дівочі… не мучте мене, не крайте хорої душі… не губіть весни молодого житя»…

У вікна зали зазирає сірий досвіток…

– Світає вже! – каже панна Віра.

– Жаль мені ночі… Я її дуже мило провів. Навіть… вигулявся…

– А на вечерку «Клубу» будете?

– Не знаю поки що.

– Прийдіть – я вас прошу.

– А я знов прошу вас не ставити до мене ніяких вимог. Може, я й не буду в силі того зробити, а так я мусив би, коли б що ви мене обов'язали. Прошу вас дуже – будьте ласкаві цофнути ваше слово просьби.

– Най буде – відкликую. Але як лиш можете – прийдіть.

– Спасибі – обіцяти не можу.

– Чому?… З якої причини?

Завагався. Його голос почав якось дивно фалювати.

– Я не хотів би мати перед вами… тайни… Річ проста… Конець місяця…

Змінився на виду в тій хвилі. Лице скривилося як до судорожного плачу.

– Не вмієте, як бачу маскуватися, пане докторе…

– Панно Віро, не звіть мене так, прошу вас, – сказав з жалем, зі сльозами в очах. – Те слово досі не заплачене…

– У вас, друже, добре серце. Поважаю вас за те. Чому ж ви здавали той докторат?

– Може… щоби декому заімпонувати моїм титулом, – відказав, силуючись на гіркий усміх.

– Не вірю тому… Ви не з таких, що їм пустяки в голові.

– Ну, то скажу правду… Наша часопись потребувала… фірми…

– І вам те не оплатилося?

– Найшовся хтось… з поважнішим іменем, а мене взяли… наразі на… помічника…

– А відтак?

– Стараюся о ліпше і постійне місце.

– Будете ласкаві… сповістити мене, коли направите своє становище.

– Позволите, що сам особисто завезу вам сю вістку і попрошу вас о…

Подала йому руку, він підніс її до уст…

– До побачення… небавом, – сказала на відхіднім.

– Не можу собі так само пожелати.

– Старайтеся… Віднині за дві неділі.

– Дуже радо… але… не обітцюю…

Розійшлися:…вона «на квартиру» відпочати по невиспаній ночі, він… на снідання, відтак – до редакції.

III

Минули два тижні. До редакційного бюро вбіг… Бешко.

– Добре, що я тебе застав. Маю щось важного сказати.

– Що таке?

– Ей, до лиха «вилетіло»… Що робиш?

– Пишу, як видиш.

Бешко прочитав: «Розоруженє європейських держав», ч. IV (далі).

– Ти сам то фабрикуєш?

– Так… розуміється… Як там випав вчорашній вечерок?

– Знаменито… Надзвичайно… Сто двайцять чотири пари… Забава… non plus ultra.[105]

– Була, може, панна Мертинська?

– Були зразу обі; але забралися зараз по першім кадрилю… Вже й від'їхали…

– Певно, «петрушкували»?

– Але де… Ага. Я мав тебе запитати, чому ти не був? Я іменно по те й прийшов.

– Як хочеш доконче знати, то скажу: я не мав за що купити… білету…

– Бійся Бога… така дрібниця.

– Для мене се головна перепона й одинока причина… Конець місяця… числюся…

– Шкода… останній баль сих м'ясниць.

– Тим ліпше для мене… не буде спокуси…

– Чи ти направду так нужденно «стоїш»? Сила маєш місячно?

– Сорок чотири і п'ятдесят шість нових.

– Всього-на-всього?

– Було би більше, але… обтягають мені в щомісячних ратах за… рестанції.

– За що?

– За всілякі «гріхи»; головно, за мою докторську таксу, що заложив за мене мій шеф.

– І довго ще маєш сплачувати?

– Вже лиш два місяці.

– А потім?

– Від першого мая покидаю публіцистику.

– Ну і…?

Олександр подав йому «рекомендуючий лист».

– Що се? Декрет? Гратулюю… То, певно, зараз женишся?

– Так, вліті.

– Ну, то славно! А не казав я, що ти надзвичайно спосібний хлопець?! Може, пійдеш зі мною на друге сніданє?

– Де?

– До Пікенса.

– Ні, не маю часу ані грошей.

– То вже моя голова в тім. Я тебе прошу.

– Спасибі, не заходжу ніколи до Пікенса.

– Дуже мені прикро… Мушу йти сам. Я лиш там маю кредит.

Розсталися.

Час минав поволі, але весело й не скучно. Лише панна Віра вижидала вісті з дня на день: приїде чи не приїде? Вуйна Людвіка стала їй у пригоді і виложила карти. «Кабала» виходила ніяково… четвер… недобрий день. Зате йшов пасьянс, що… приїде. Ну так, але… коли?

Антін Крушельницький

(1878–1937)

Народився в м. Ланьцут на Ряшівщині (Польща). Закінчив філософський факультет Львівського університету. З 1905 р. вчителював у Станіславі, Коломиї, Бережанах. У 1919р. – міністр освіти УНР Один з редакторів газети «Прапор» (1907–1912) – органу укр. нар. учительства в Галичині; видавець та редактор журналів «Нові шляхи» (1929–1932) і «Критика» (1933). Виступав у різних жанрах: оповідання, повісті, романи, драми, літературно-критичні статті. Видав кілька збірок оповідань, автор понад десяти повістей і романів, десяти п'єс. У 1934 р. виїхав на Радянську Україну, де був репресований з усією родиною. Його разом із синами розстріляли на Соловках.

У пітьмі ночи

Блідий півсумерк продирається крізь шиби вікон до кімнати, палахкотить у повітрі, бореться із останками денного світла. Раз-у-раз садять нові його верстви знадвору, діляться на дві части – одна становиться на горішнє становище, укладається до спочинку при стелі, одна вкриває долівку і там розміщується вигідно на цілонічне панованє. І тут і там втихає вже боротьба і лише грубі, важкі верстви пітьми віддихають поважним, отяжілим сном, сном безжурним і спокійним… Не спить іще середина кімнати. Заколот, хвильованє, колотнеча не вгавають там. Хвилі-боввани пітьми, що товпляться із щораз то більшою силою, у щораз то більших масах, ведуть іще завзяту боротьбу із останками дня, боротьбу розпучну, з нерівними силами. Вони припізнилися. Останні влетіли у кімнату, а вдосвіта перші покинуть її, перші зроблять місце нинішньому свойому ворогови… Швидше, швидше покінчити із ним, прогнати, знищити, здавити… І чути шум крил обох борців… зразу прискорений, грізний, гострий… а далі поважний, тяжкий, глухий… нарешті все втихає, німіє… І вже лише здавлений, блідий шепіт, шепіт прощання на добраніч, шепіт, що хвилює хмаркою по всіх верствах нічного пана, по сусідніх верствах пітьми.

І тихо, і глухо, і німо…

І чує Юстишин, як новий гість присів і його, чує, як приляг своїм важким тілом його ноги, руки, груди, чує, як спустився йому на лице, на очі. Ті очі, що иньшим разом боронилибися проти такого нападу, байдужні нині на все. Не заслонюються повіками, але, противно, пронизують глуху пітьму, всверлю-ються в неї, шукають у ній розради.

У кутику в розі кімнати зарисовується легонько у пітьмі чорна постать… бліда, жовта на лиці, далі виринає із сеї пітьми, як біла хмарка із голубих, безкраїх просторів неба… наближається.

Ганна!..

У мізку родиться одно-одніське слівце – Ганна.

Розпливається у тисячні струї, рветься до очий – і сльоза починає на них мерехтіти… зразу дрібонька, як атом… росте-росте… наливається кров'ю серця, покриваються білим невинним серпанком любови… Не в силі дивитися на Ганну, не в силі знести її виду… Кап… Скотилася по мертвім лиці, заховалася у сивих сплетах бороди…

А струї не спиняються. Плинуть далі. Плинуть нервами до рук, до ніг… Юстишин схоплюється із ліжка, сідає на ньому: ноги спадають безсильно на долівку. Повертає очі туди, відки виринув привид…

Немає нічого.

І стогін глибокий вилітає з грудей, глухий, придавлений. Голова повисає на грудях, повисає безнадійно.

Знов ліг на ліжку.

Його вуха поразила німа тишина, що залягла кімнату. Вслухається в неї, чи не долетить до нього слабий віддих із сусіднього ліжка. Уриваний се був віддих, нездоровий… Прислухається йому, а думка так і не злітає з мізку:

Чи довго іще?…

А нині?…

Іще раз почути той сухітничий віддих, іще раз відчути, як його теплі струї відлітають із слабої груди, розпливаються в повітрі, сідають на його устах, цілують їх, пестяться з ними… іще раз…

Дарма.

Тепер він цілує холодну землю, мертву… і сам завмирає на ній. Зморозить вона його крила, зітне кров бліду…

Нараз починає щось ворушитися в пітьмі. Чи далекий клекіт гірського потока, чи шум столітніх смерек?… Німий зразу гамір росте, побільшується, набирає сили, строїться у голос – Ганни?

Так, так… се її… її голос… Чому ж він такий милий, такий приємний, такий ніжний?…

– Чи дожиємо, тату, тої хвилі, аби зажити спокійно, безжурно, випочити по трудах?…

– Чому ж би ні, Ганю?… При дітях склонимо свою стару, з бід ов ану голову…

Мав він право говорити їй так?

Крізь горло продерлися глухі беззвучні слова:

– Ні, ні…

Він потішав її лише.

Стрепенувся цілим тілом.

Із рогу кімнати виринула знов жіноча постать у чорній сукні, з блідим, мертвим виразом лиця.

Пізнав її відразу.

– Ганю, Ганусю…

А коли привид щез, здавлений плач залунав по кімнаті, плач, що виривався хвилями розсатанілої гірської ріки з його серця і, як хвилі до побережної скелі, розбивався на піну в устах старця, летів на крилах піни крізь пітьму ночі аж там за місто, на гріб його Ганни, на свіжу могилу…

Утихло в хаті, починає втихати і в душі Юстишина.

Спокій розливається в його серці. Біблійний спокій, який родиться під впливом віри у вищу власть, у тайну руку, що править людською судьбою.

І в мізку панує спокій. Лиш одна-одніська гадка заблукалася у тайні комірки, пронизується з одної в одну, ворушить, непокоїть усі нерви:

Чи довго ще?…

Чи довго ще жити йому без неї?…

А серце старече, що ледве вже б'ється, все шепче та шепче:

Не довго… не довго…

Костянтин Сроковський

(1878–1935)

Народився на Львівщині. Закінчив Львівський університет. З 1899 р. працював у газеті «SlowoPolskie». Обирався послом до галицького сейму. Вважається одним із найвидатніших польських публіцистів, який вирізнявся рідкісною ерудицією і знанням європейських справ. Окремо займався проблемами Росії. Видав польською мовою кілька публіцистичних праць.

Писав також українською мовою. Видав збірку «Оповідання» (Львів, 1901).

Дві цегли

В началі були лемури, відтак був Адам і Єва і т. д., і т. д.

Потім був Іван Воробець, що мав чотири гони поля, хату, пару коней, корову, порося і двоє дітей: сина і дочку.

Щоби прибільшити робочий інвентар, задумав Іван мерщій оженити сина та віддати дочку.

Якийсь час він сварився то з зятем, то з невісткою, відтак вони поштуркували його, а наконець він побачив, що пес Hercules…[106] Поділив, отже, майно, вліз за піч та чекав смерті.

Вона прийшла.

На місці старого ґазди настали два молоді. На місці старої хати станули дві нові. В нових хатах – нові печі. Оба ґазди прирадили вибудувати їх із цегол. Тому привезли шістдесят штук отсього матеріалу. Недовго числячи, пересвідчилися, що на кождого випадає тридцять цегол.

Один із них був роботящий і тому мав більше вільного часу. Він скорше забрався ладити піч.

Але зле обчислився. Бракувало двох цегол, щоби піч була готова.

Зажурений оглядався докола і побачив швагрів червоний стіс.

Оглянувся ще раз, сплюнув, підійшов до своєї печі і ще раз пересвідчився, що бракує двох цегол. Знов підійшов до цегол, оглянув їх, пішов знов до печі, від печі до цегол, а коли вже втретє пускався на ту дорогу, станув серед подвір'я, сплюнув, почіхався за вухом, ще раз оглянувся докола, знов сплюнув, відтак облизався і скоро пішов до цегол.

Узяв дві цеглини та й ішов поволі, спокійно, задуманий.

Із стодоли вийшов швагер. Він зробив півтретя кроку і станув саме на тім місці, що на ньому перед хвилиною надумувався його сусід. Він поглянув на свій стіс, відтак на цегли, що червоніли в руках швагра, побілів, затрясся, підніс із землі дрючок, вхопив його обіруч, сапнув із повної груді, як рубач, і вдарив ним швагра в голову.

Сей глухо застогнав і впав.

Ухами і очима полилася кров.

Убійник кинув дрючок і сказав спокійним голосом: «А то псякров злодій». Сильним рухом руки відіпхнув поваленого, обережно підніс свої цегли, заніс їх на стіс і вернув до стодоли.

Ударений друком лежав у калабані крові.

Люди зачали збігатися. «Забив, забив!»

Через малу хвилину купка, що обступила тіло вдареного, геть побільшала; ті, що прийшли пізніше, чули вже лише: «Ударив по голові і забив! Уже навіть ногою не кивне!»

Внедовзі купка поменшала, громада почала розходитися.

Домашні занесли «убитого» до хати і положили під нову піч, що їй бракувало лише двох цегол.

Зимна вода, що нею обляли удареного, зробила своє. Судорожно покорчені руки хапали щось у повітрі. З ух плила кров, тільки все чорніша і густіша.

– Е! він ще живе! – промовила жінка таким голосом, що в ньому чути було не то жаль, не то докір, – вона збиралася вже голосити по покійнику.

Розбиту голову обложили йому мокрими шматами, а самі поклалися спати.

Другого ранку пересвідчилися, що «хорий» справді не живе.

– Отто, вже убитий, вже не жиє! – говорили собі в хаті з відтінком якоїсь пільги.

Убійник курив цигаро і сидів на плоті. Прохожі здоровкалися з ним, і він здоровкався з прохожими. Ніхто не питав ні про що, кождий спішив до своєї роботи.

На дорозі явилися два жандарми. їх когутяче пір'я та лискучі багнети принадили товпу сільської гулящої дітвори.

Жандарми йшли просто до хати убитого. Один із них запитав убійника, що все ще сидів на плоті:

– А де ж той, що забив?

– Я не знаю! – відповів запитаний.

Другий жандарм запитав:

– А де ж сей, що вдарив?

– Ну, то се я! – була відповідь.

– Отже ж то ти забив?

– Я?

– Ну, а хто ж? Преці не я! Ти бив, ти забив!

– Я не бив – я йно раз ударив, бігме! От кум Петро бачили.

– Ну і що з того, що раз? Раз, але добре! Ходи сюди!

– То я його забив? – питав він не то сам себе, не то жандармів, злазячи з плота та підходячи до них.

– Так, небоже, підеш із нами до суду!

Убійникові заложено на руки кайдани. Здавалося, він немов зовсім не чув і не бачив тих ланцюжків. Стояв тихо, меланхолійно та шептав ледве чутно: «Нещастє, нещастє!»

В тій хвилі з хати вийшла жінка убитого. В руках двигала цебрик з кормом для свиней.

Коли побачила жандармів і скованого брата, кинула цебрик і хвилю стояла нерухомо. Нараз заломила руки і страшним якимсь нелюдським голосом зачала плакати за чоловіком і кидатись на убійника, що стояв недалеко.

Він попросив, щоб йому позволили ввійти в хату. Жандарми позволили. Убійник увійшов, укляк при тілі вбитого і молився довгу хвилю, не обтираючи сліз, що густо плили йому по лиці.

Вийшов. Йому наложили шапку на голову і посадили на віз.

До громади дітей прилучилися вже сусіди та поважні ґазди.

Кождому крутилися сльози в очах. Кождий щиро жалував за вбитим. Був се добрий приятель, зичливий, тверезий, роботящий чоловік.

– Тому, що його тепер везуть, – шибениці мало, – говорили собі всі голосно й тихо та громадою тиснулися в хату, щоби за небіжчика відмовити молитву…

В началі були лемури і т. д., і т. д.

Острів. В липні 1898

Катря Гриневичева

(1875–1947)

Народилася у с. Винники. Дитячі й шкільні роки минули у Кракові, тут Катря закінчила польську вчительську семінарію й розпочала писати польською мовою. А що у семінарії викладали також українську мову для тих учительок, які мали працювати в Галичині, то К. Гриневичева починає вивчати рідну мову. Зустріч з В. Стефаником схилила її до української літератури. Після закінчення семінарії К. Гриневичева повертається до Львова, де й прожила майже усе життя. Крім літератури, займалася редакційно-видавничою справою, стала однією з активних діячок жіночого руху в Галичині. Редагувала дитячий журнал «Дзвінок».

К. Гриневичева видала збірки «Легенди і оповідання» (1906), «Непоборні» (1926), історичні повісті «Шестикрилець» (1935) та «Шоломи в сонці» (1928), де описані події на Галицько-Волинській землі у ХІІ-XIII ст.

Дивна ніч

Ще досвіта вилетів вихор із свого гнізда у глибокому Бескиді і лютий, як те голодне вовчище, ганяв по розіграх, по кручах, плаях та дорогах. Десь там з Попової обочі струхнув віковічний камінь, на Довбушевім верху звалив старенезну ялицю, що ціле своє життя була там зачіплена одним кігтем за мох і скелю, порозмітав дочиста десяток, як не більше, пастуших колиб на Чорногорі.

Мало того, – кожній смереці по дорозі зірвав з голови ту білу снігову перемітку з рубцями аж червоними від сонячної заграви, добре, як не пообчмихував омлілого від стужі галуззя.

Йно що вилетів на царинки, як йому навперейми хатчина, така вбога, що мало не гола. Одно віконце в ній, та й то поранене, дверці в латках.

Загуляв вітер по шкалубинах, попід лавки, поміж пусті бербениці, залопотів у паперових квітках над богоугодником, зморозив до кості Юру чередаря, що там сидів край шибки і стругав ложки. Ще раз, другий облетів кругом хату і заспівав юнацької в напіврозвалених челюстях, відки висів копоть, як борода у цапа.

Юрина баба стулилася на печі гей мушка і заплакала:

– Ой, рве мою душу, Госпідку! Не сила моя! Коби хоч чим тепленьким занестися…

– Не гомоніть, бабо, може, надстане! – розважав її Юра. (В хаті ніде нічого…)

Баба замотала головою і запищала ще дужче:

– Коли мені май лекше тоді, Юрчику, як я галасую…

Обтесав Юра послідню ложку, дранку на плечі, шапку на вуха, побіг аж над сю ріку, оброслу ледом. Осторонь, почерез дорогу, учителева хата.

– Гафіє, гей! Відбери ложки!

Вийшла сама пані, винесла мисчину борошна.

– Гладкі твої ложки, Юро, погожі!

Роздякувався хлопчина, біжить. По твердій дорозі йде ляск, на серці так весело! А вітер чимдалі за дранку скубле, то праворуч, то ліворуч. Погерцював, скрутився – і пропав хто знає де!

Проміряв Юра ще одну, другу кучугуру, тільки б уже у хату, ватерку розкласти під гарячу страву, коли як не вискочить з завалищ під лісом той сам вітрисько, йно ще буйніший, ніби стокрилий, як не розмете муку світами!

Ні пилинки не осталося. Вилизав чисто.

Небо заволіклося сумерком, тільки над головою Юри моргала купка зірок. Ішов вечір, але який вечір! Вітер ніс сніг на Юрину муку, сипав мрич, як з курильниці, за смереками торчали чорні тіні.

Постояв Юра як хмільний, а далі поправив свою сиву жовнярську шапку, окутався тугіше, заков'язлі руки у рукави – і гайда! Здоганяє вітер.

– Віддай, нелюде, кажу тобі по-доброму!

Але вітер де-де!

Нічого не поробиш! Треба йти до відьми Хими на Сикитуру Вона знає всі вітри як свої, громів не боїться, з веселкою говорить.

– Бабусю Химо, пустіть!

Хтось майнув за жовтою шибкою, – в хаті блимала тонка, як прутик, свічечка.

– Чого тобі, Юро, а?

Оповів, задиханий, що і як.

Відьма підперла наморщену бороду рукою і таке сказала Юрі:

– Заки що зачнеш коли, зроби кому-будь стрічному добро. Хоч маленьке, хоч таке, що другий посміється. А вітер – той самий лютий, північний, він сидить зимою в Сліпому Яру, там, де торік опришки убили ґазду з Космача. Йди просто туди, і як він загуде, засвистить, дихне ледом, скажи йому, що тебе посилає Хима з Сикитури. Він буде над тим хвилю міркував, а ти швидко додай, щоби не зараз отямився: «Та сама, що, як ти сорочку латав, держала тобі один її крайок». Побачиш, не йно дасть тобі усю муку, ще й над дасть!

Уклонився Юра до землі, пішов.

Йде квапно, дорогу знає, нітрохи йому не банно. Коли – глянь! – над стежкою голий гліг у три прутики – кожним прутом клонить в іншу сторону. Скрипить, тужить гліг, аж у Юри під серцем ссе.

Зупинився, висмикнув гарасівку з ковніра сорочки, обв'язав нею всі три прутики, щоб було їм у купці легше жити.

Добре діло, маленьке, аж смішне. Зате до серця Юри приплила ніби тепла, весняна струя, у якій видно небо.

Далеко до Сліпого Яру, ой далеко! Над світом схилилася вже глибока північ, коли знеможений, оголомшений і голодний Юра станув над урвищем, кудою літком овеча стежка сходила у Сліпий Яр.

Подумав, як йому туди зійти по ожеледі, коли унизу, під самітнім дубом, побачив дідугана з зеленою плісню у кожній вижолобині грізного обличчя. Борода з ледових сосульок падала йому аж на стопи. На дідові була ледяна сорочка до колін, пояс з галуззя змерзлої скорушини. Гу, якою стужею віяло від дідугана!

Він зігнувся саме, щоби зняти з ніг онучі, позіхнув і… сколихнулися бори, зашурхотіла по своїх норах лісова твар, а Юра від удару воздуха упав над самим збочем яру та так уже й остав. З глибин скелі, саме під ним, озвалися могутні чиїсь голоси, а громовий відгук поніс їх далеко в Бескид.

– Розказуй, вітре, пора кидати наш сон? Може, хвиля наспіла? Булатні мечі ждуть не діждуться пори визволяти рідну країну!

З глибин гомонів дзвін металевих панцирів, глухий брязкіт оружжя і протяжні оклики, якими сплячі у підземеллі лицарі будили один одного.

А вітер розвів руки з корчавими пальцями, тряс сивою головою з зірками моху у жмутках волосся.

– Не час, лицарі, не час!

– Що ж ти бачив? Що чував?

– Бодай не говорити! Оноді налетіла ворожа хмара над міста й села, кругом грабіж, пожари… Пав поклик: «До зброї, сини поневоленого народу!»

І зачорніли бескидські ліси від тих, що ховалися… від заклику помочі рідній землі…

Знову ж голос якийсь, горючий як сонце, глумливо поспитав:

– Що ж далі, вістуне здалека?

– І ще бачив я, – стогнав вітер, – як люди торгували споневіреною ненькою, – в розкішних убраннях, за трапезою, де пили сяйливі вина, зацитькували совість…

Тепер з нутра скелі прилетів голос ніби соловія. (Мабуть, юнак, що напровесні в бою поляг, так говорив…):

– А могили, вітре, могили борців? (Голос розплився в болючому дрижанні…)

Буйний не зараз відповів:

– Нарід ваш, лицарі, не знає вдячності… Могили його наилучших синів чорніють забуті по полях, при дорогах. Стежок до них не видно, і хрести повалилися…

У відповідь на слова дідугана з глуші підземелля залунали оклики гніву і болю; здавалося, грім котиться по склонах сонних гір… А потім – брязкіт мечів, твердий стукіт ніби старинних щитів, оббитих ремнем, дзвін панцирів та копій: бескидські лицарі клалися на свої узголов'я з опоки, дожидати – нового покоління.

Стихло, – ще тільки протягло зашуміла лісова гуща і мов град вилискнів: то великі посипалися з гілок ледяні сльози.

І був би Юра вернув мовчки, відки прийшов, з тернем у серці від діймаючого стиду і тим рум'янцем аж по брови над стривоженими очима, коли б нараз не почув на собі вигрібущого погляду дідугана… Серце Юри на хвилю стануло тихо…

Але зараз він отямився і бадьоро поздоровив діда:

– Бог вам на поміч! Мене посилає тут стара Хима з Сикитури. Віддайте мою муку, будь ласка. Ви взяли її у мене коло церкви на Зеленім куті.

– Хто такий з Сикитури, а-а? – дивувався дід.

– А Хима, що, як ви сорочку латали, один її крайок вам придержувала.

– Ге-ге-ге! – сміявся дід, аж земля дрижала. – Крутії ви, крутії, ти і твоя Хима! Проте бери свою муку, трохи вона з снігом і чатинням, та паляниці будуть! А тут оріхи, що вивірка нащадила, зерно, що хом'як приніс… Давай сюди бесаги, гей!

Бесагів не було, Юра скинув свитину з себе та й униз.

– Ось тобі в дорогу мій кінь щонайбистріший! – жартливо вигукував дід і швирнув уверх ялинкою, видертою в яру. До верховіття прив'язав добре навантажену і завузлену Юрину дранку.

Тепер підніс корчаві ручища над сивою головою у зірках моху та шпильках ялиць і закликав:

– Розступіться гори, хмари, най сонечко сходить!

Зовсім як у пісні.

Метко сів Юра на свого зеленого коня, погнали стрімголов! То майнув верх якийсь, а над ним рудий серп місяця, то зачорніло жахливе провалля і щезло, або ріка блакитна, як дівоцька бинда, залисніла між горами і згасла.

Се була подорож!

Серце мліло від сього бурхливого лету і у рамен чередаря ніби виростали крила, сильні і лопотливі, мов у кречета.

Рання заграва червоною стрічкою опливала схід неба, коли Юра, не спиняючись ні на хвилю у своїй величавій подорожі, станув перед латаними дверми своєї хижі край потока.

Перш ніж увійти туди, він кріпко вгрузнув у сніг перед порогом, зняв шапку, а тоді глянув округ на сю мряками сповиту землю і прошепотів з чуттям:

– Не обманю я твоєї віри, рідна, ні! І по Юдин гріш руку не простягну, хоч який я убогий! А коли стріну опущену всіми могилу, що до неї стежок не видно, оберу її з бур'янів, квітками закосичу і спом'яну сю дорогу кров, що тобою, земле, протікає. Може, скорше побачу приспаних лицарів, як чорними вірлами грянуть з Бескиду у бій!

Поміж нічні хмари заблистів у сій хвилі ясний вирізок поранного неба. Се глядів на Юру чередаря сам Бог, отулений в світло.

Літературні казки

Леопольд фон Захер-Мазох

Казка становить уривок з повісті «Опришок» і подається у перекладі з німецької Наталі Іваничук за виданням: Леопольд фон Захер-Мазох. Вибрані твори. Львів: Літопис. 1999. [107]

Довбуш і Смерть

Довбуш ще у колисці мав незвичайну силу та міць, якою не могла похвалитися ж` одна людина до нього, та й після нього, за винятком хіба Самсона, про якого розповідається у Святому Письмі. Якось голодний вовк увірвався до хати його матері й скочив на немовля. Бідолашна жінка закричала й кинулася боронити свою дитину, готова пожертвувати собою, але це було зайвим. Довбуш обняв вовка своїми дитячими рученятами й задушив.

Іншого разу у віконце хатини хтось постукав. Мати підійшла до вікна й побачила двох жебраків, одягнених у лахміття старців, що стояли серед ночі та снігової хурделиці й просили прихистку. Мати їх охоче впустила до хати, накрила стіл, поставила на столі усе, чим хата була багата, ще й вибачалася, натрусила їм сіна, щоб було де лягти, і просила не гребувати прийняттям. Тоді обидва старі злиденні жебраки усміхнулися, скинули з себе лахміття й постали перед нею у своїй небесній красі. Бідна жінка впала злякано перед ними на коліна. А один заговорив:

– Я Син Божий, що прийшов, аби взяти на себе гріхи усіх людей.

А інший мовив:

– А я апостол Петро. За те, що ти нас так гарно прийняла, тоді як польський пан вигнав нас з дому, ще й собак спустив, попроси, що хочеш.

І Довбушева неня побажала, аби стара груша перед її хатою знову зацвіла й зазеленіла та родила влітку і взимку. Святий Петро вийшов із жінкою на подвір'я – там зеленіла стара груша, геть усипана чудовими плодами посеред зими.

Тоді знову заговорив Господь:

– Я також виконаю твоє бажання. Кажи.

Бідна жінка попросила:

– Аби ніхто не крав моїх груш, пане, дай дереву таку силу, щоб воно цупко тримало кожного, хто на нього видереться, а відпустило тільки з мого наказу.

Господь хухнув на грушу, так воно і сталося.

Знову постукало щось у вікно. Коли добра жінка відчинила двері, то побачила на порозі Смерть, правду кажу, живісіньку Смерть. Жінка злякалася не на жарт.

– Якщо ти прийшла за мною, то я мушу приготуватися.

– Ні, любонько, – відказала на те Смерть. – Я прийшла забрати хлопчика.

Бідна жінка заплакала, затремтіла усім тілом, а Смерть тим часом взяла дитину на руки і вже хотіла йти з ним геть, але Довбуш відважно почав боронитися, пручатися й кричати. Мати підбігла заспокоїти маля. Раптом Смерть помітила грушу й усміхнулася.

– О, – мовила вона. – Що за чудові грушки серед лютої зими.

– Ой, люба Смерте, з моїми старечими кістьми я вже не годна вилізти на дерево. Полізь і зірви одну грушку дитині, щоб вона заспокоїлася. І собі візьми скільки хочеш.

Смерть не довго роздумувала, віддала дитя матері, а сама подряпалася на дерево, наїлася грушок, нарвала з собою, та коли захотіла злізти, дерево її не відпустило, міцно тримало гілляччям, немов залізними руками.

– Попалася, голубонько, – зраділа матір. – Будеш сидіти там так довго, аж доки подаруєш вічне життя моєму синочкові.

Не про себе думала добра жінка, а про свою дитину.

Але Смерть і чути про те не хотіла, аби пощадити Довбуша. Тоді жінка зайшла до хатини, а Смерть покинула на дереві на цілу ніч, і та стукотіла кістками від холоду, як калатало. А вранці Смерть уже готова була укласти мир з бідолашною жінкою.

– Вічне життя я нікому не можу подарувати, – сказала вона. – Але твого сина не візьме ні вогонь, ані вода, ні бартка, ані шабля, тільки замовлена куля. Згода?

Матір була задоволена такою обіцянкою і відпустила Смерть. Ось так, Довбуша не могли убити вогонь та вода, не брала ні бартка, ні шабля, ані звичайна куля.

Іван Наумович

(1826–1891)

Народився у с. Кізлів на Львівщині. Закінчив Львівську духовну семінарію і до 1883 р. був священиком в селах і містах Галичини. 1885 р. переїхав в с Борщагівка коло Києва. Помер 1891 p. y Новоросійську, похований у Києві.

Клерикальний діяч, «москвофіл», видавець журналу для селян «Наука». Як священик і автор моралізаторських та повчальних оповідей, спрямованих проти негативних явищу житті галицького селянина, здобув чималу популярність в народі. Наумович опублікував чимало повістей та оповідань, «писаних не без таланту, та все-таки, задля своєї аж надто виразної тенденційности, позбавлених літературної вартості» (І. Франко).

З1849р. опублікував багато поезій, оповідань, нарисів і статей. Твори його вийшли у 1927 p. y Львові (в трьох томах, вісьми книгах). Для дітей писав п'єси, байки, а також видав велику збірку казок.

Фляшка

Давнішими часами, коли то ще межи народами бували всякі дивні дива, жив в однім селі під Львовом один дуже бідний, но чесний чоловік Прокіп Іванишин з жоною своєю Мартою і кількома дрібними діточками. Потягнули тоді тяжкі роки, і вони обоє, хоча щиро від ночі до ночі працювали, не годні були нічого придбати, щоби вбрати й виживити і себе, і діточок. Цілим їх маєтком був лиш невеликий город і одна корова, котра живила їх своїм молоком, і вони всі любили її, як не знати що.

Біда, як знаєте, мало коли ходить сама, а все в парі, так і їм лучилося, що до всього недостатку треба було ще Марті заболіти, і Прокіп мусів звозити, як то давно бувало, знахарів і баб зо світа, видав на ліки, що мав, і затягнув великий борг. Прийшло до того, що уже іншого способу не було, лиш ту одну коровицю продати, і борг заспокоїти.

Плакала Марта, плакали і заводили небожата діти, коли тато взяв, гей другу маму, красулю на мотузок, та й вів до міста на торг. Но плачі не помогли, бідна красуля йшла за своїм господарем сумна, невесела, ще і оглядається до діточок, як би їм сказати хотіла, що і їй жаль за ними, що вони її доглядали і бур'яни до подою збирали.

Веде Прокіп корову, веде, днина була красна і тепла, жайворонок співав у воздусі, а соловій тьохкав у корчах, всяка птичка веселилася, бо Господь Бог милосердний кожній дав спосіб живити свої діти, лиш Прокіп слухав їх пісні та дрібненькими сльозами скрапляв рукав від сердака, коли згадав собі, що нині єго діточки не будуть уже мати вечері.

Уже недалеко від Львова, дивиться Прокіп, росте над ровом бузина, а під бузиною, як вірили колись люди, живе той з рогами та з копитами – антипко!

– Гей, гей, – думає собі Прокіп, поглядаючи на бузник, – коли б я мав тоті гроші, що там під ним закопані, не була би ти, красулечко, нині на торзі, годувала би ти діточки мої!

Ледве він се вимовив, аж тут щось із бузини гей зашуміло, та й він лиш оглянувся, а там щось, гей чоловік, гей не чоловік, мале, сухе, погане, криве, зубате, кострубате, та повідає до него:

– Процю, а ти де ведеш тую корову?

Прокіп перепудився, дух в нім заперло, но якось набрав одваги, бо то білий день був, і птички співали, та й повидає:

– Таж видиш де – до міста на торг.

– Ой, – каже той малий кривий, – продай мені або заміняй, на тобі за ню тую фляшку – А чи ти від розуму одійшов? – повідає Проць. – Та за фляшку щоби я корову дав?

– Дай, небоже, бо ти не знаєш, яка то фляшка. То така, що ти лиш поставиш її на столі і скажеш: «фляшечко, зроби, що треба та що знаєш», – будеш мати все, що схочеш і єще другим даси.

Здоймила нашого Проця охота до тої фляшки, та взяв і проміняв. Малий (Дух Святий при нас хрещених) взяв корову, повів просто в ліс, а Проць вертає з фляшечкою домів.

Ледве ступив на поріг, а жінка прискочила до него і питає: що так борзо вернув, де, кому, та за кілько корову продав?

– Продав не продав, – каже Проць, – лиш проміняв за тую фляшку.

Марта скочила як опарена, думає собі, що, певно, Проць позбавився розуму. А Проць бере скатертку, стелить на скрині, ставить фляшку та повідає:

– Фляшечко, зроби, що треба та що знаєш!

Аж ту і дивляться – чудо! На скрині миски то з пирогами, то з ковбасами, то з душениною, а краєм фляшки з вином, і медом, і з карампампулем (так давно звали горівку з медом). А всі миски не череп'яні, а щирого золота та срібні.

– їж, пий, жінко, голубочко моя, іжте, пийте, дітоньки пташенька! – каже Праць та дивним дивом дивуєся, що то за чудо!

Уже тепер він став паном, нічим не журиться, миски носить до міста, золото-срібло продає, купує що душа забагне; уже тепер рівняється з яким паном дідичем.

Кличе єго пан до двору, та повідає, щоби ему продав тую фляшку. Проць не хоче, а пан не жартує:

– Мусиш, песій сину, продати, а ні, то сам візьму. Бо я пан, а ти підданий.

Думає, думає Проць, ба, іншої ради нема, продав за сто червоних. Но червоні проїлися, а що він уже до добра привик, то небавом знов присіла єго біда. До року знову веде послідню корову на торг. Веде, веде, тою самою дорогою, та як прийшов попід самий той бузник, згадав собі за того малого, то аж розплакався, що такий дурний був – мав щастя в руках, а продав. Аж ту знову зашуміло, і явився той малий з фляшкою, і знову хоче її за корову міняти. Аж підскочив з радости Проць, поміняв, еще подякував, жене домів бігцем, щоби чим скорше принести жінці таку новину та нагоститися пирогів, ковбас і всяких присмаків з медами, з винами. Марта, як побачила тую фляшку ще здалека, то уже і нову чисту скатертку стелить на скрині. А радість така велика в хаті, що діточки аж підскакують, що будуть ковбаси, і пироги, і всякі присмаки в золотих та срібних мисках.

Но лиш поставив Проць на скрині фляшку і промовив:

– Фляшечко, зроби, що потреба та що знаєш.

Аж тут із фляшки як вискочить двох антипків з ріжками та хвостиками, і з дротяними нагайками в лапах, як стануть смарувати Проця і Марту, то геть списали ціле тіло басаманами, а як уже добре їх набилися, знову вскочили до фляшки.

– Ой-ой-ой! Ой-ой-ой! – заводять вони обоє. – Ото малий нас покарав!

Но зараз і спам'ятався Проць та каже жінці і дітям:

– Цитьте, ша! Ані мур-мур. Пождіть не довго, а знову будемо панувати.

Та бере Проць, збирається, кладе фляшку за пазуху, йде до двору.

А в дворі пани шаліють, позапрошували гостей зо світа, фляшка достарчує їм вина і всяких марципанів, їдять, п'ють, співають, танцюють, аж двір ходить. Входить Проць до покоїв, побачив пані і склонився, та повідає, що приніс ще одну таку фляшку, і показує, що така самісенька як тамта. Пан бере фляшку, дивиться, правда, така сама.

– Добре, – повідає, – дам знову сто червоних.

Бере, ставить на стіл, повідає:

– Фляшечко, зроби, що треба та що знаєш.

Та лиш вимовив, а ту як вискочать тії антипки, як візьмуть обкладати і пана, і панію, і панночок, і паничів, і всіх гостей, яки лиш були. А ті як візьмуть вейкати, кричати на слуги, щоби рятували, а тоті антипки як стануть і лакеїв, і слуг смарувати, то там судний день був!

– Ой, Процю, – кличе пан, – бійся Бога, бери тую фляшку назад! То не така, як тамта!

– Не годен я її взяти, – каже Проць, – хіба враз із тамтою. А ті ще дужче б'ють.

Панові не хотілося давати тамтої, но видячи, що тії антипки ему такой смерті зроблять, каже:

– Бери, бери, лиш життя мені не відбирай.

Взяв Проць свою фляшку назад, а ту другу поставив під бузник під панським городом. А з тої пори вже добре пильнував фляшки, та знов став панувати, панував, гараздував, а пан уже не забагав тої фляшки, рад був, що життя тогди не позбавився.

Данило Жужля

У місті нашім Галичі був королівським ковалем Данило Жужля.

Мав славну кузню, в якій не лише залізні, але й срібні і золоті підкови підбивав під коні королівські і багатих руських бояр. Король Данило дуже любив свого придворного коваля Жужлю і брав його з собою, куди світами їздив і воював.

Та по смерті короля Данила уже не так добре велося Данилові Жужлі. Мав, правда, свою муровану хату, мав кузню, мав город і поле, мав усе, що йому було потрібно, лиш тяжко було забути за свого добродія, короля Данила.

А був він собі і письменний, і побожний чоловік, знав читати Псалтиру, знав у крилосі співати і, хоч як любив, бувало, свого короля, таки не похвалив його за те, що покорився ворогам Христової віри і руського народу.

Одного разу, повідають, був він у своїй кузні при роботі, коли над'їхав маленьким коником старий чоловік із сивою бородою, став перед його кузнею, привітався і попросив, щоб коника підкував. Жужля, побачивши, що то бідний чоловік, підкував та не хотів від нього брати заплати.

А той чоловік сказав ковалеві:

– Коли ти такий милосердний чоловік, скажи мені три речі, що б ти собі бажав?

– Ой, – повідає Жужля, – що ж я маю сказати? Грошей не багну, лише маю ворогів. Перші – то хлопці, що мені грушки обносять іще зеленцем; другі – то злодії, що до комори мені дібралися.

– А пам'ятай, – каже старець, – що-бись не забув за найважливішу річ.

– Ой, не забуду, – каже Жужля, – найважливіша річ у мене – то добрий труночок. Тож я бажав би-м собі отеє: щоби, хто вилізе на грушу за грушками, назад не годен був злізти, щоби ніхто ні до моєї хати, ні до моєї комори чужий не міг зайти куди-інде, лиш через дірку від ключа, щоби тая плящинка з тим труночком все повна була і ніколи, не випорожнилася.

– Шкода, – сказав старець, – що ти розумний чоловік, а за найважливіше забув. Но, як сказав-єсь слово, так тобі буде.

Теє сказавши, сів на свого коника і поїхав.

Тішився Данило Жужля, що уже йому хлопці грушок не обносили, злодій уже не шкодив, а труночок в пляшці додавав веселості і кріпості тіла аж до глибокої старості.

Але прийшла і на нього година, що смерть присунула і заков-тала (застукала) до дверей. Хоч який старий був Жужля, а все жаль йому за світом.

– Смертенько моя, пані моя, – каже Жужля, – як вже іти з тобою, то іти, але дозволь іще з дітьми та з працею моєю зробити порядочок хоч нині до вечора.

– Нудно ждати буде до вечора, – повідає смерть, – ходи зараз.

– А диви, – каже Жужля, – які у мене на грушці прекрасні грушки, а я старий, не годен вилізти, щоби хоч одну собі зірвати. Будь ласкава, зірви мені одну грушку, най в послідню годину іще розкушаю, який в неї смак.

– То не велика річ, – сказала смерть і, як стій, видряпалася на грушку.

Зірвавши грушку – злізти назад, а ба, не годна, сидить гей прикована.

А коваль Жужля, змудрувавши смерть, живе собі далі, а смерть, небожище, об'їла всі грушки, а як грушок не стало – і листя, а як листя не стало, пообкусувала галузки і голодом зсушилася так, що остали з неї самі кості.

Коли ж так три місяці потримав її коваль на груші, в цілому світі не умер ні один чоловік; попи, дяки не мали що ховати, столяри не мали для кого домовини робити, і всякого лиха і сварки між людьми намножилося, бо люди вже смерті не боялися.

Цілий світ забанував за смертю, та й приходили люди зі всіх сторін до Жужлі з просьбою, щоби смерть могла назад у світ повернути.

– Пущу тя, – каже Жужля до смерті, – но аби ся закляла, що до десять літ по мене не прийдеш.

Заклялася смерть на слово Жужлі і, злізши, погнала по містах і селах, а куди лиш ступила, уже й трупи падали, і люди каялися.

Та, маючи злість на коваля, смерть підмовила на нього чортів, щоби йому через тих десять літ добре докучили.

Найшло чортів до нього, але що ж? Не доступиш інакше, лиш через дірку від ключа.

Спостеріг коваль чортів, скликав челядь з міхами, і що котрий чорт через дірку від ключа перепхався, челядники підставили міх, в котрім упавшого чорта зав'язавши, брали в мішку по одному на ковадло і різали молотами з цілої сили, аж мазь з чортів по кузні порозливалася. Відтак, щоби чортам іще ліпше допечи, Жужля покропив їх свяченою водою і так довго кропив, аж доки чорти не заклялися, що уже ніколи до Галича не прийдуть.

Коли ж минуло десять літ, вже старому Жужлі наскучилося по правді жити, тому, коли прийшла смерть, з доброї охоти пішов уже з нею. Прийшовши до неба, заковтав до дверей, а святий Петро, через двері на нього подивившися, сказав:

– Жаль мені тебе, Даниїле, ти добрий чоловік був, але коли тобі оставлені були три речі, пам'ятаєш, ти за одну найважнішу забув, себто, за спасіння вічнеє.

Подивився Жужля на святого Петра і пригадав собі, що то той самий був тоді у нього, що то він йому коника кував і що тоді пригадував: пам'ятай, аби-сь за найважніше не забув!

Завстидався Жужля і, коли двері неба перед ним заперлися, з тяжким смутком пішов собі іншого місця глядіти, та гадає собі: піду до пекла, чей там мене приймуть. Але ба! Чорти, побачивши, що Жужля іде до пекла, зсередини затарасували, чим могли, двері. Такий страх мали перед Жужлею, бо не забули йому його збитків в кузні.

Коли ж ні до неба, ні до пекла коваля не прийняли, повернув він назад до Галича, а ідучи, його душа вночі попід замок галицький здибала душу свого давнішого любого короля Данила, котрий, спізнавши його, сказав:

– Се ти мій коваль Данило Жужля?

– Я самий той, ваш покірний слуга, королю мій, – відповів Жужля.

– А де ти тут назад взявся? – поспитав його король.

– Ой, не хочуть мене ні до неба, ні до пекла приймати, – відказав Жужля, – мушу іще по земленці ходити і покутувати за свій нерозум, що пильнував земського добра, пильнував трунку, а за спасіння вічнеє забув.

– Ой так, – каже князь, – сталося і мені. За те, що я ворогам мого народу покорявся і їздив з поклоном до невірного бусурмана. Тож ходи, будемо разом покутувати доти, доки наш народ не прийде назад до своєї слави і руська земля не прославиться на весь світ своєю вірою, багатством і наукою.

Повідали старі люди, що на горі галицькій в котрийсь там день чути було з-під скали голос молота і ковадла і що ніхто, лиш коваль Жужля заклятий кував королеві Данилові бистрі коні, і так довго покутувати має враз із князем, доки на мури галицького замку будуть прилітати галки і ворони або доки наш руський народ не прославиться в цілому світі.

Байка байкою, а правда правдою, що ми Бога повинні просити о три речі: о добро земське, о премудрость і о спасіння вічнеє, та за се посліднє аби-сьмо ніколи не забули так, як забув коваль Жужля.

А іще друга правда, щоби ворогам Христа і народу нашого ніколи не кланятись, ласки від них не просити, а правду свою боронити всіма силами своїми, а хоч би і життям своїм.

Корнило Устиянович

(1839–1903)

Син Миколи Устияновича. Народився у Вовкові біля Пустимитів. Вчився у Віденській академії мистецтв. 1863 р. повернувся до Львова і працював у різних місцях Галичини як художник, переважно розписуючи церкви. 1867 р. поїхав до Петербурга, де здобув високу оцінку своїх картин, але скоро повернувся в Галичину. У 1882–1883 pp. редагував та ілюстрував сатирично-гумористичний львівський двотижневик «Зеркало». Писав поезії, історичні драми.

Сини царя Нарзана

У далекому царстві за сімома горами та сімома морями жив собі цар Нарзан. А цар той був дуже старий і ослаб на очі. Кличе він своїх трьох синів: Персня, Берла і Меча – та я каже:

– Сини мої любі, сини мої дужі, витязі славні, занедужав я, сини мої, на очі, а чую, що десь там в світі серед темного моря є скляний острів, а на сьому острові смарагдовий замок з рубіновими заборолами та сапфіровим дахом. У сьому замку є водиця-живиця. Хто з вас її мені принесе, сей буде моїм наслідником. Ідіть, сини мої любі, а Бог вас нехай благословить.

Йдуть царевичі, йдуть, аж вкінці зупинилися на розпутті. Шлях їх розділився на три стежки. Одна йшла на схід сонця, друга – на захід, а третя – прямо на полудень.

Стали вони та й задумались. Потому промовляє словами найстарший брат до молодших братів:

– Браття мої любі! Перед собою маємо три шляхи. Не всім нам йти одним, а потреба нам поділитися ними. Я піду вправо, другий – вліво, а останній піде прямо перед собою. Кожен з нас нехай устромить в бік своєї стежки кинджал з напоясником. Котрий же з нас верне, витягне кинджали, огляне їх. Як побачить чисті, то се знак, що браття в дорозі; як не знайде їх, то брати вернулись додому. Чий же кинджал запливе кров'ю – се знак, що брат є в небезпеці і тому треба йти його дорогою на поміч.

Розпрощалися брати, і кожен пішов своєю дорогою. Наймолодший, Меч, пішов прямо на полудень. Його дорога йшла все лісом та лісом. Два тижні йшов він лісом, стріляв дичину, живився нею, а кожного вечора й ранку складав Богові жертву, молячи та просячи його за здоров'я очам свого батька.

Третього тижня почув він страшний крик. Пішов за голосом і побачив ведмедя, що стояв над приголомшеним пустельником. Лапою здер шкіру з голови і хотів уже гризти його зубами.

Прискочив Меч до нього і проколов ведмедя наскрізь своїм ратищем. Обернувся ведмідь до свого нового ворога, заричав з болю і повалився перед ногами Меча.

Приступив Меч до кров'ю облитого пустельника, що лежав без пам'яті біля джерела, з котрого випливала чиста, холодна вода, почав змивати кров з нещасного, перев'язав його рани і заніс його до печери, де знайшов постелю з сухого листя.

За якийсь час дав пустельник малесенький знак життя, відкрив свої очі, ніжно вдивився в царевича, перехрестив його і сказав:

– Господи Боже, благослови царевича, сина Нарзана. Вирятував ти мене від смерті, поможу я тобі за се дістати водиці-живиці, по котру послав тебе батько. Йди тепер на схід сонця, скоро побачиш поляну, серед котрої пасеться білий кінь. Плесни в долоні, коник прибіжить і дасть на себе сісти, але тримайся добре, бо одним скоком стане він біля підніжжя скляної гори, а другим, ні разу не ковзнувшись, буде він на її верху і стане перед замком. Проти тебе вискочить зі страшним бреханням пес з чотирма головами. Ті зернята, що тобі даю, кинеш псові в очі – від них він засне, а ти зможеш увійти в замок. В ньому буде дванадцять покоїв. В десятому найдеш два дзбани з водою, переставиш їх місцями, бо знай, що в однім з них, що переставиш під праву стіну, є водиця-живиця, а у другому – мертвиця.

Опісля вдариш тричі в дзвін, що стоятиме у вхідних дверях. На сей клич з'явиться змій, той страшний сторож водиці-живиці і зачарованої принцеси, що її знайдеш в дванадцятому покої. Як будеш вертатись, пам'ятай: не оглядайся.

Царевич вклонився низько пустельникові, поцілував його руку, подякував та й відійшов.

На поляні знайшов коника, звабив до себе, сів на нього, а той поніс його на замок. Царевич усе зробив, як радив пустельник, а вкінці вдарив тричі в дзвін, на звук якого відчинилися з громом з одинадцятого покою двері і з'явився страшний змій та й засичав:

– Чого тут хочеш, Нарзанове щеня?

– Водиці-живиці, – відповів сміливо Меч, – водиці для недужого батька.

– Дістанеш тоді, – просичав змій, – коли мене побореш. От стань там біля тої посудини, біля правої стіни, а я стану при лівій – напиймося з тих дзбанів і борімся, – сказав так змій, та на своє лихо, бо не знав, що дзбани переставлені.

Змучений дорогою царевич радо вхопив дзбан та й напився з нього. Вода оживила його. Він вхопив хутко свій лук і сміло випустив стрілу в груди змія, але стріла відскочила від грубої луски, якою було покрите його тіло. Змій зареготався та й каже:

– Почекай-но, почекай, пив ти, нап'юся й я, то побачиш, що одною лапкою тебе уб'ю і роздавлю.

Сказавши теє, напився із дзбана, але як же він зачудувався, коли замість того, щоб покріпити свої сили, відчув слабість в суставах і дрімоту.

– Перехитрив ти мене, песику Нарзана, і намість тебе я тут здохну із-за твоєї зради, але не смійся і не веселись дуже, знай, що і тебе жде скора зрада і підла смерть.

І простягся змій по помості й здох.

Царевич, боячися все-таки зради, встромив йому меч у серце, відрубав голову, а сам пішов у дванадцятий покій. Відімкнувши зачинені двері, побачив там на лелійному ложі прекрасну дівицю.

– Встань, – каже, – немає вже того, що тебе неволив.

Але дівчина не відзивалася, а папуга з вікна крикнув:

– Дурень, дурень. Поцілуй її, дурню!

Меч зрозумів, поцілував її в чоло, а вона відкрила очі і зітхнула глибоко.

– Ходи, ходи звідси, – промовив принц, – змій убитий, а водицю-живицю візьмемо з собою.

Тоді дівчина сказала йому:

– Візьми й мертвиці, вона нам придасться, а з сеї скрині – перед і золота, скільки понести можеш.

Царевич так і учинив, і вони вийшли з замку, взявшись попідруки, й сіли на коня.

Та щойно стали спускатись вниз, почало за ними гриміти, блискати, кидати камінням. Меч хотів уже обернутись, але дівчина закрила йому очі рукою і сказала:

– І не думай, бо загинеш.

І кінь піднявся в повітря, а за другим скоком став на розпутних стежках і сказав:

– Злізай, царевичу. Далі з тобою не піду. А он твій кінь пасеться недалеко.

Царевич пустив білого коня і пригадав собі заповіт братів. Вийняв ножі, а обидва були залиті кров'ю! Тоді свиснув він на свого коня і поїхав дорогою найстаршого брата.

їде ж він, їде, аж зупинився перед воротами міста, доми котрого були покриті чорним киром.[108]

– Що се таке? – спитав він перехожого.

– Король вмирає, – відповів сей, – а там є дві шибениці. Король прийняв двох королевичів, що зайшли сюди, як своїх, а вони змовились короля струїти, царство його між себе поділити. Зрада вдалася, і їх мають повісити.

Царевич скочив на лобне місце й побачив там багато людей, а під двома шибеницями своїх обох братів.

І жаль йому стало братів дуже, тож крикнув до катів:

– Не вішайте, даруйте мені отсих двох, а я вам виздоровлю короля.

Тоді прискочив до нього народ і каже:

– Се якийсь спільник. Нехай ті повиснуть, а він, коли не оздоровить короля, піде за ними.

Тоді встромила дівчина руку в дзбанок з мертвицею і почала бризкати на людей. Де найменша крапля водиці впала, там люди від неї завмирали. Заснули й кати, а царевич розкував своїх братів і велів їм ждати його за воротами, а сам пішов до королівського замку.

Дав умираючому королеві напитися водиці-живиці.

– Ти хто такий? – спитав король, який відразу одужав.

– Я син Нарзана.

– То ти – брат отсих двох, що мене хотіли струїти?

– Брат. Я їх випросив собі за те, що тебе оздоровлю.

– Бери, – відповів король, – але й стережись, бо хто раз за ласку платив зрадою, той і вдруге се учинить. Вовка де стрінеш, то бий.

Багато обдарований королем, зустрів Меч своїх братів за воротами і взяв їх на повіз, запряжений шістьма королівськими кіньми.

Оповів братам свою пригоду, а вони присягались, що тільки злоба челяді короля і суддів зробили з них злочинців, а вони зовсім не важили на життя короля, бо струївся сам рибою, якої забагато наївся.

Меч повірив їм, і в любій згоді їхали далі, аж зупинились у темному лісі біля корчми, де стали вони на ніч.

Дівчина приготувала вечерю, а коли наймолодший брат оглядав коні і їх напував, вийшли Перстень і Берло надвір і почали пошепки радитись, що зробити, бо як брат привезе батькові водицю і тую принцесу, то стане наслідником престолу й почне над ними панувати.

– Як же би то нам його позбутись?

– Не журись, – сказав до Персня Берло. – Та він має водицю-мертвицю з собою. От її дамо напитись, то й вмре, а ми вернемось додому. За маєток і дівчину кинемо жереб.

– Погано ти радиш! – сказав молодший брат, Перстень. – Я вже не хочу вбивати брата. Він нам лише добро діяв, але, як він засне, бризнем на нього мертвицею, щоб ще лучче заснув, винесемо в ліс та й кинемо в глибоке провалля, що тут недалеко.

Згодився на те Берло, та зробили вони так, як нарадились.

Холод і волога пробудили царевича Меча, і він побачив довкола лише глибоке провалля. Пригадав собі все і гірко заплакав.

Згадав царевич, що колись врятував лиса, на котрого напав гірський орел. Лис той дав йому напам'ять пищик, щоб запищав у нього, коли буде у великій пригоді. Тепер Меч запищав тричі. Відразу вліз якоюсь дірою у його яму лис і каже:

– Здоров був, царевичу, хапай мого хвоста, а я витягну тебе звідси.

Царевич так і зробив, потому пішов до того міста, де царював його отець Нарзан.

Він увійшов у те місто, але лице його так змінилось, що ніхто його не впізнав. Невпізнаний ввійшов у царський двір, зайшов до вівчарні і дався впізнати вівчареві, а той йому каже:

– Мечу наш дорогий, царевичу, велике горе буде. Ото прийшли твої брати, привели з собою панну і принесли водицю-живицю і мертвицю. Кого хотять, того й виправляють на той світ, а твому отцеві повернули зір, і царство має бути поділене між них обох.

На ті слова зняв царевич з правої руки перстень, що його дістав на замку скляної гори від принцеси, і каже:

– Іди, дай сей перстень принцесі, що з моїми братами сюди приїхала, але не кажи ні слова, а вертай назад.

Вівчар пішов, а царевич чекав його приходу.

Аж тут відчинились двері і показалась Лелія, принцеса з замку скляної гори, і кинулась царевичу на шию.

Коли царевич оповів їй свою пригоду, побігла вона до старого царя Нарзана і розповіла про зраду братів. Цар скликав всіх людей і запитав обох своїх синів:

– Сини мої любі, ви мені дали світло очей моїх, а вам за те належиться заплата; межи вас розділю я царство своє, але скажіть мені, що я маю вчинити з такими людьми, що свого брата, котрий вибавив їх від смерті, кинули у провалля на роздертя вовкам і ведмедям.

– Для таких мало шибениці, – сказав Берло.

– Таких колесувати, – сказав молодший, не знаючи, що він сам на себе видає осуд смерті.

Цар тоді вернувся в покої, взяв за руки свого сина Меча, вивів перед весь народ. Тоді сказав наляканим двом старшим братам:

– Не хочу вас колесувати, не хочу, щоб ви гинули на шибениці, але геть з-перед мого лиця, з мого царства: Меч і його жінка Лелія успадкують по мені моє царство.

Весь народ одобрив справедливий осуд царя.

Данило Лепкий

Русалка

Івась та Маруся мали люту мачуху, що над бідними сиротами знущалася та ще прискаржувалася перед вітцем, мов то Івась та Маруся неслухняні, ліниві та непокірливі.

– Нема що таких лихих дітей держати дома, – казала не раз люта мачуха до вітця, – нехай ідуть у світ та між людьми набираються розуму!

– Та де у світ? – пита зажурений батько.

– Се твоя, а не моя річ! – цокотить мачуха.

Старий батько підопре голову на руку конець стола та важку думає думку: що почати з дітьми? А діти, як можуть, стараються приподобатись мачусі. Маруся і водиці чистенької та студененької принесе з кринички, і начиння помиє, і хату позамітає, і дитину малу заколише, і випере. А Івась? Господоньку, такий маленький, блідий, з білявими кучерями, а вже і дровець принесе, і коні попасе, і корови заверне. Та що ж? У мачухи тільки «нероби» та й «нероби»!

– Роби собі, що хоч, з дітьми, а ні, я кидаю хату та йду в світ за очі, – кричала майже щодня мачуха до вітця.

Остогидла сварка старому, жаль було дітей, жаль було і жінки; не знать, як порадити, а рад би щиро якось приголубити і дітей до серця і утихомирити люту жінку.

Була весна. Сонечко ясно-красно засвітило над землею. Забриніли бджілки понад зеленою травою, ліс розвився, як вінчик на голові дівчини.

– Збирайтеся, діти, поїдем в ліс по дрова, – сказав батько Марусі та Івасеві, запряг коні, вложив кусень хліба в торбину та поклав сокиру і довбеньку на віз… Маруся та Івась зібралися скоренько, посідали разом на фіру, батько вдарив конята батогом, і віз покотився, як кинений вправною рукою м'яч, по сухій дорозі до недалекого густого лісу. Діти роздивлялися, тішилися ясною дниною, вслухалися в дрібненьке щебетання жайворонків, що розливалося в пахучім, веснянім повітрі.

Приїхали до лісу, а в лісі розкішно, як в раю: цвітуть синенькі дрібні лісні фіялочки, жовті первістки, блискучий лотос, кує зозуля, а зі всіх сторін доноситься запах свіжого листя, живиці та вологи. Коні похнюпили голови та скоренько дрібочуть чимраз далі крутою доріжкою в густий ліс. У лісі щораз темніше, тихіше та лячніше: дерева підіймаються все вище та вище, земля стає щораз пустішою, ні цвіту, ні зеленої трави, лише зсохле гілля та дрібні шпильки щетини.

– Гов, тпру! – сказав батько та здержав конята. – Злізайте з воза, будете оттут збирати хмиз на купочку, а я поїду трошки далі та зрубаю яку ялицю. Лише ніде не відходіть з того місця, щоб я вас надвечір міг знайти.

– Добре, таточку, – сказала Маруся, скочила з воза, здійняла ще Івася, та й обоє почали збирати та зносити на купочку сухий хмиз. А батько поїхав далі, лишаючи коло дітей торбинку з куснем чорного черствого хліба.

Діти втомилися, посідали під високу гіллясту смереку, вийняли з торбинки хліб, розламали, їдять та надслухають, чи не над'їздить батько, але в лісі тихо-тихо, лише десь далеко-далеко чути якийсь голос: ковть та ковть.

– Ходім, Івасю, будемо шукати тата, – сказала Маруся.

– А як заблудимо?

– Все одно. Вони мусять бути десь недалеко, чути прецінь ковтання сокири.

– Може, се не вони?

– Хто ж би інший? – відповіла дівчинка та й потягла хлопця за собою. Ідуть, ідуть, а ліс все густий та темний, аж вкінці блиснуло ясне світло через прогалину, і діти опинилися на невеликій полонині. На горбочку біля потоку стояла береза, а до берези геть-геть під самими гіллями прив'язав батько довбеньку, вітер злегенька шумів, береза скрипіла та гойдалася то в той, то в сей бік, а довбенька «калать» та «калать» об пень берези. Побачивши прив'язану до берези довбеньку, Маруся зрозуміла відразу по що привіз їх батько у ліс, – вона посумніла, однак нічого не говорила Івасеві, бо не хотіла йому завдавати жалю.

– Дивися, Івасуню, ось слід наших коней і коліс татового воза! – крикнула, зрадівши.

– Ая, може, за ними втрапим додому, – озвався хлопець.

– Втрапим, чому б ні!

І діти, взявшися за руки, швиденько пішли за двома рівнобіжними лініями коліс.

Вечір. На небі розсипалися звізди, неначе ясні, лискучі краплі золота, а над землею повисла тиха, супокійна задума весняної ночі. Мачуха наварила пирогів, наляла молочної каші у миску та припрошує батька:

– їж, старий, не журися, нема чим!

– Ет, якось мені ані твої пироги, ані молочна каша не лізе до уст!

– Чому?

– Бо страшно. Чого я тебе послухав та позбувся дітей?

– Старий, май розум, нема чого лякатися та жалувати, або ж то діти такі, як у людей? Се непотріби, нероби – їх би лише потопити!

– А преціж вони мої діти!

– Та що ж з того?

– Що з того? Вони десь голодні, оплакані та перестрашені десь би також з'їли пирогів і каші! А може, може, де вовки пороздирали бідних дітей?

– Ні, батечку, не журіться, ми осьдечки, отворіть! – закричав під вікном Івась своїм щебетливим голосочком та застукав у вікно.

Старий зжахнувся, бо погадав, що се, може, душа його безневинних дітей майнула поперед вікна його хати невеличкою пташиною та затріпала крилоньками об вікно. Мачуха станула коло стола ні жива ні мертва, зблідла як папір.

– Чого стоїш? Отвори дітям, – сказав по хвилі старий, – хай ідуть до хати.

Мачуха отворила з пересердям сінні двері, а діти тихенько ввійшли до хати.

І знов минуло кілька літ серед колотнечі мачухи з батьком, мачуха стала ще більш лютіша, ще більше гнівлива та сукриста. Не раз як заверне своїми сивими очима, як розпустить язик, то начеб вода падала на млинські колеса, так котиться завзята, страшна бесіда з її запінених уст, – а деколи її з великого пересердя щось потисне за горло, вона ціла почервоніє, як кармазин, закусить губи, затисне кулаки, кричить якимись дивними голосами так, що і діти, і старий втікають з хати.

«Нема ради! Не знать, що почать на тому білому світі», – думав не раз старий батько.

– Діти, збирайтеся, поїдем ловити рибу! – сказав якось у самі вівсяні жнива. Івась тішився, бо любив дуже ловити рибу, але старша та розумніша Маруся не дуже радувалася тою дорогою, бо знала добре, що ріка далеко-далеко від їх хати та що батько вибирається з дому на кілька днів.

«Хтозна, що з нами статися може за кілька днів, коли понад рікою лугами та лозами волочаться голодні вовки. А може, знов мачуха намовила батька що злого зробити», – думала собі.

Однак зібралася, якнайліпше та найкраще.

Старий запряг коні, кинув на віз вершку, ковбелю, а в кошіль взяв хліба, сиру та каші, забрав діти – Марусю та Івася – і поїхав геть-геть далеко, аж за той довжезний вільховий луг, що купався серед погідного дня у синявій імлі. Там, де луг звужується, а зачинаються густі зелені лози, переїхав батько убрід ріку та й пустився довгими непроглядними степами, що маяли зеленою травою, якби зеленою шовковою китайкою. Сонце вже спустилося до самісінької землі, а ціла земля з зеленим степом, с густими лозами, з озерами і рікою купалася в жовтім, яснім світі згасаючого сонця. Батько став над невеликим озером, оброслим високою тростиною, шуваром та татарським зіллям.

– Злазіть, діти, – сказав батько остро, але весело.

Маруся та Івась поскакали з воза, старий припняв коні, щоб не повтікали, поскидав верші на землю та озвався:

– А ти, Марусю, дістань з соломи горшок, зачерпни води, розложи огонь та зладь вечерю.

– Добре, таточку. Лише, Івасю, назбирай зісохлої осоки на огонь, – сказала дівчина, забираючися до своєї роботи.

Батько ж пішов на ріку, щоби у воді заставити сіті. За кілька хвилин палахтів ясний огонь та тріщала суха осока.

Уже сонце підбилося вгору, коли Маруся збудилася зі сну. Дівчина оглянулася, але коло неї не було ані воза, ані коней, ані батька, лише Івась спав на в'язанці сухого сіна.

– Вставай, Івасю! – сказала Маруся, будячи хлопчину та роздивляючись уважно вкруг себе. По дрібній зеленій траві, по корчах лози, шувару та зілля блищала роса дрібними краплями та мигтіла ясними проміннями; вода на озері та в ріці ясніла, наче блищала довга плахта, у котрій відбивалися небо, і сонце, і корчі, і трава, і луг.

– Де тато? – запитав Івась сестрички.

– Нема, десь поїхали далі!

– А нас самих лишили?

– Таж лишили.

– Що ж ми почнемо самі тут на бездомнім, широкім степу, далеко від хати та людей? – залебедів хлопчина.

– Не журися, Івасечку Бог-батько, якось ми собі дамо раду; не згинули ми в лісі, не загинем і в степу!.. Збирайся та ходім далі!.. – І потягнула за собою хлопчину.

На третій день під вечір Маруся і Івась дуже утомилися. Вони йшли та ішли степом, та не стрічали ні живої душі; лише від часу до часу поперед їх очі перебіг який бусол, перелетів великий степовий орел або каня, мигнула яка дрібненька птиця. Сонце вже зайшло, небо посумніло, а на землю спустився сірий сумрак. Івась почав плакати, його боліли ноги, горло стискав голод, з утоми умлівало ціле тіло та крутилася голова.

– Цить, Івасю, гляди, от в лузі видно світло. Певно, знайдемо хатину, а може, і яку щиру людську душу, – потішала Маруся і потягла хлопчину за собою до недалекої маленької хатини, що стояла на краю густого вільхового лугу. У хаті блимало на припічку бліде світло каганця та освічувало невеличку чорну, закоптілу хату з одним віконцем. По хаті крутилася стара, суха чарівниця в якійсь чорній хустці на голові, в довгій мальованці та полатаній сорочці. На печі грівся великий чорний коцур.

– Добрий вечір, паніматко! – сказала Маруся, входячи до хати та ведучи за собою братчика.

– Здорові, голубчики, – облесно відповіла чарівниця та глипнула на Марусю своїми зіркатими очима так страшно, що аж по дівчині мороз пішов. – А де ж ви аж сюди зайшли? Чи блуд, чи мана вас привели?…

– Бог зна, – відповіла Маруся несміло.

– Та вже ж, вам, певно, ніде переночувати?… Добре, добре, голубчики, у мене куточок знайдеться, – і водичка, і пшеничка, і хлібчик, і огник, і… Ану-но, ясочко-ласочко, сідай з братенком-паничиком, – припрошувала стара та присунула ослін. – Зараз вам і вечеренька буде, і м'ягенька постілонька! – лебеділа та наливала на поливану миску якоїсь страви. – Підживляйтесь, голуб'яточка мої, – казала, саджаючи дівчину і хлопця за стіл.

Маруся і Івась не далися довго припрошувати, голод дошкуляв їм добре, тому сьорбали страву та заїдали, що аж за вухами лящало.

– А може, вам водиці студененької? – питалася стара. – Мені ні, – відповіла дівчина.

– Але мені дайте, – сказав хлопчик.

Стара взяла ріжок баранячий, скрипнула дверима і вийшла надвір. Маруся та Івась тим часом роздивлялися по хаті. На печі чорний кіт підвівся на всі чотири ноги, витягнувся, наїжив шерсть і засвітив очима, як двома жарівками.

– Пий, синайку, – казала стара, вернувши знадвору та даючи хлопчині воду з баранячого ріжка.

Івась пив і пив, вода смакувала йому дуже. Однак, напившись, хлопчина почав шкрябатись по чолі, ціла голова свербіла йому, начеб її хто пожалив кропивою.

– Братчику, а що тобі?! – закричала Маруся, глянувши на Івася. – Таж у тебе ріжки баранячі на голові!

Але Івась не міг уже нічого відповісти, чарівниця перемінила бідного хлопчину на біленького баранця.

На другий день дуже раненько стара чарівниця пішла в луг, а Маруся зірвалася з постелі скоренько, вмилася, розбудила братчика-баранця, що лежав під лавою, та зібралась виходити з хати. Але перед самим порогом зайшов дівчині дорогу чорний кіт. Наїжившись та засвітивши очима, кіт скакав до очей, м'явкав, дряпав пазурами та пирскав. Маруся настрашилася, глянула у вікно і лише тепер побачила, що ціла хатка чарівниці стала на курячій лапці і на ній після подуву вітру оберталася. Через вікно видно було густий, чорний вільховий луг, а до вікна дзьобала маленька пташка та била об невеличкі шиби маленькими крильцями. Дівчина легенько підступила до вікна, вийняла чорну хустину, що то ним чарівниця заткнула діру у збитій шибі, а через шибу влетіла пташина до хати.

– Не бійся, Марусю, – озвалася пташина, – я людська душа, мене чарівниця перемінила у пташку. Я не дам вам марно загинути.

– То порятуй нас! – залебеділа Маруся. – Виведи з тої нечистої, страшної хати!

– А киш! А киш! – крикнула пташина на кота, тріпнула крильцями, пурхнула по хаті, а кіт сховався під піч… – Марусю, ось тобі три зернятка! – сказала пташина і з дзьоба випустила три зернятка завбільшки пшеничних. – Бери і сховай їх добре. Коли вийдете з хати, ідіть попри луг геть-геть, лише не оглядайтеся, щоб не пожерла вас чарівниця. Вона буде вас доганяти, але ти не бійся нічого. Як луг скінчиться, ти кинь одне зернятко; як згубите в степу ріку, кинь друге; а як стане над тобою чорна хмара, кинь третє.

Втішена дівчина взяла від пташини три зернятка, загорнула у хустинку, сховала за пазуху і вийшла з хати разом з братчиком-баранчиком.

Маруся йшла довго, а за нею дриптав братчик-баран. Коли луг скінчився, дівчина кинула за себе перше зернятко – і зробився густий, чорний, понурий ліс. Перед дівчиною рівним степом блищала ріка, наче срібна стрічка, звиваючися у різні кривульки та згини між зеленою травою. Дівчина трималася ріки, ішла берегом, відпочивала та спала під розлогими вербами, їла ягоди і так змучилася, що знемагала на силі. Раптом щось страшно зашуміло, ріка повернулась кудись, а Маруся почула за собою страшний голос чарівниці. Одначе дівчина ще завчасу вхопила друге зернятко, кинула за себе, а з нього зробилось широке море.

Сонце світило ясно, море спочивало тихо-тихо, а перед очима Марусі вились степові чайки, орли та кані. Дівчина з останніх сил ішла далі, тягнучи за собою прив'язаного на стяжку брата-барана. Десь з полудня Маруся дуже утомилася, густий піт великими краплями спадав з дівочого чола, щічки почервоніли. Дівчина сіла під копицею сіна, вийняла з-за пазухи гребінь, розпустила довгу косу і почала позчісувати її. Братчик-баранчик ліг біля її ніг. Легенький вітрець повівав від далекого моря та злизував краплю за краплею гарячого поту з дівочого лиця; сонце перебирало золоті волокна Марусиного волосся, купало його в ясній повені світла та прикрашало своїм вогняним блиском.

Братчик-баран схопився на рівні ноги, замекав, а над Марусиною головою повисла чорна, грізна хмара. У хмарі було видно чарівницю з розпущеними сивими кудлами, з лопатою та коцюбою. Вона спускалася просто на баранця та дівчину. Однак Маруся вийняла третє зернятко, кинула його за себе, а за нею стала висока льодова гора. З гори повіяло холодом, дівчина встала і сказала до братчика-баранця:

– Ходім далі…

Однак баран нічого не відповів, лише дріботів за сестричкою та скубав зелененьку травичку.

– Дівчино-рибчино, де йдеш? – несподівано запитав лицар, що не знать звідки станув перед Марусею на вороному коні в золотій збруї.

– У білий світ! – сказала перелякана Маруся.

– Не бійся, я царевич-лицар, полюю на тури в степу, а ти, певно, заблудилась, не знаєш доріженьки? – промовив так ласкаво, що аж дівчина засоромилася, опустила очі і ледве-ледве відповіла:

– Так, лицарю, я заблудила.

– Ходи ж за мною, я заведу тебе у мої палати, нагодую смачними стравами, напою медом-вином, – сказав лицар, скочив з коня та почав припрошувати дівчину, щоби вона сіла на вороного, бо він піде піхотою. – А у тебе що се?… Баранець? – запитав її лицар.

– Се мій братчик! – відповіла Маруся та взяла розказувати про лукаві вчинки чарівниці.

…Господоньку, Марусі ніколи не снилося, щоби коли вона була у княжій палаті!.. Тепер же завів її лицар до прехороших, ясних, просторих кімнат з великими вікнами, з багатою заставою, прибраних багряними парчами та шовковими поволоками, замаєних квітами, заставлених зеленими вазонами та засланих тяжкими різнокольоровими килимами.

– Ходи собі, куди хочеш, голубко! – припрошує молодий лицар.

– Та де мені в палати? – соромиться Маруся.

– Не говори таке! Прецінь люди всі рівні, всі однакові. Нема ані у княжни іншої душі, як у тебе, нема кращих очей у царівни над твої, нема гарнішого лиця і у королівни над твоє!.. – приговорює царевич.

– Та що ж з того? Мені якось тісно в тих палатах! Я воліла би працювати в полі, робити мою просту роботу, ніж в безділлі жити.

– Або ж думаєш, що в княжих палатах не можна нічого зробити доброго? – питає князь. – Не можна любити людей та бути корисним?!

– Та як?… Коли з тої палати не видно людської праці, не видно людського горя і сліз!

– Побачиш! Не журися! – каже князь та припрошує Марусю, щоб стала його жінкою-княгинею.

– Лицарю, лебедоньку, лиши мене, – з плачем говорила Маруся, – я не рівня тобі, шукай собі дружини у княжих палатах, в царських кімнатах!.. Глянь, як твоя мати зависним та недобрим оком дивиться на мене, вона не злюбить тебе через мене!.. Відпусти мене звідси, я не хочу, щоб ти через мене, сироту, занапастив свою долю!

– Не говори таке, стара цариця подобрішає, чей же не схоче, аби я, її єдиний син, марно пропадав, бо як не будеш моєю, мені і жити на світі не схочеться, – казав царевич.

А стара цариця, удова, ходила похмура, невесела та зажурена, як темна осіння ніч. Рідко коли і глянула на Марусю, а коли з нею стрічалась, то відверталася скоренько і йшла в другий бік. З сином була непривітна, нічого не говорила до нього, не обзивалася і тижнями, лише нищечком наглядала, куди її одинак ходить, що робить та як поводиться.

… Війна. Матінко Божа, хто би розповів все те, що тоді на нашій Русі-Україні діялося. Люті, дикі татари палили села, мордували старих і дітей, а дівчат брали на аркан, прив'язували до коня та тягнули у далекий ясир аж геть-геть за Перекоп. По Русі-Україні розлягався тільки біснуватий крик татарської орди та стогін конаючих. Молодий лицар лишив свою Марусю, зібрав військо та поїхав на карому коневі воювати татар. Воював довго-довго, Маруся свої очі видивила, чи не вертає суджений, але його не було, всі пісні виспівала, всю роботу зробила, свої ноги виходила на горбок над річкою, та що ж? Не було видно на степу коня вороного, ані збруї золотої, ані лицаря молодого.

А стара цариця ходила як сова. І словом не обізветься до бідної Марусі. У неї в очах був гнів та задум якогось лукавого вчинку тому дівчина аж дрижала перед самим поглядом цариці.

Була тиха, ясна маєва ніч. Місяць світив ясно, а в його блідім світлі купалися степ, палата, ріка і недалеке озеро. Маруся вийшла на свій улюблений горбок, щоб послухати, чи не почується стукіт кінських копит лицарських коней, чи не заірже карий кінь, чи не заблисне золота збруя… Але навкруг було тихо-тихо, як в могилі; лише лилик перелетить, хлюпне у річці риба або затягне пугач своє протяжне «пугу»… Втім, щось зашуміло, плеснула вода у річці, нахилилося гілля верб, зашелестіла тростина, а перед Марусею стала стара чарівниця, кощава та обросла мохом.

– А, ти тут, голубко? – зашипіла та показала до місячного світла свій єдиний зуб. – Не втечеш тепер, стара цариця віддала тебе мені. Годі, годі, душенько, силоміць пхатися в пани: вони кого-будь так легко не приймуть до себе!

– Та де ж я пхаюся в пани? – ледве промовила дівчина.

– Не пхаєшся?… Га, добре! А чого забрала ти красу у ранішньої зорі, свіжість у роси, ясність та погідність личка у сонця, а задуму у місяця?… Га?… Чого, чого взяла ти стрункість і стан у тростини, а красу очей у чистої водиці?…

– Я не брала, мені се Бог дав!

– Цить, ти будеш панувати!.. У скляних палатах спочинеш на лелієвому ложі, на золотому піску, рибоньки-сестриченьки розплетуть коси, хвилі розчешуть волосся і заквітчають трійзіллям.

– Що ви, бабусю, кажете? – дрижачи запитала Маруся.

– Що чуєш, голубко. Ходи, ось я покажу тобі лицаря золотій збруї, на карому коні, з срібним сагайдаком, з каленими стрілами.

– Де він, де він?! – крикнула Маруся.

– Ось, ось, ходи!.. – прошепотіла чарівниця та потягла дівчину на берег глибокого озера…

Хлюпнула вода, неначе покотив хтось до неї тяжкий камінь; зашелестів шувар, зойкнула дівчина, а сполошена циранка пурхнула з очерету та, тріпаючи дрібненько крильцями, закрутилась понад озером і знов сіла на воду. Все втихло, щезла чарівниця, лише опівночі з лелієвого ложа підвелася Маруся, вийшла з скляної палати на берег гарною Русалкою.

…Прекрасно благословилося на день. Ген-ген на далекому східному рубці небо почервоніло, наче його хто облив ясною карміновою фарбою; нічна пітьма опускалася на землю; денне світло рожевими рученятами чіплялося погідного неба, гойдалося на вершках дерев, а опісля зненацька опускалося на землю, тягнучи за собою ясне сяйво сонця та випиваючи краплі роси з кінчиків трави, з квітів та кущів.

Крутою доріжкою їхали лицарі на вороних конях, вертаючи з війни; несли вони здобуті у татар бунчуки та вели визволених з неволі бранців. Попереду на карому коні їхав князь-лицар. Над самісіньким озером при дорозі стояв братчик-баран.

– Івасечку, що чувати вдома? Здорова Маруся? – заговорив лицар.

Баран замекав, дві грубі сльози покотилися з його очей, а з шувару пурхнула та сама циранка, що сполошилась вночі. Лелія похилила голову до самісінької води, а вода захлюпала об берег, та показалась Маруся Русалкою.

Князь-лицар завернув коня, махнув степом, як птах, далі воювати ворогів… Однак колись і лицар вернеться, і Русалка станеться дівчиною, і баран – хлопчиною, і Русь-Україна свобідною.

Стефан Ковалів

Киселиця

Жив собі раз багатий та могучий князь Самоволя в своїх золотоверхих палатах і мав дуже гарну донечку Яргордійку Гордився він своїми багатими, вірними боярами, хоробрими воєводами, а над усе любив свою первородну донечку княжну Яргордійку. Величався її чудесною красою, її мудрими дотепами і часто говорив своїм боярам:

– Наша люба доня, княгиня Яргордійка, достойна єсть зістати наслідницею нашої великої держави.

Бояри, воєводи притакували завсігди на це своєму князеві, навіть і сам блазень, що мав дерев'яні калаталки коло своєї баранячої кучми, навіть і він признавав, що Яргордійка зовсім подібна до свого батька князя: і ростом, і рисами лиця, і честолюбною вдачею, і що вона достеменний другий батько князь Самоволя. Самоволя-князь хоча любив свою гарну донечку над усе, та часами гнівався на неї дуже за те, що не хотіла їсти його двірської страви киселиці. А мусите знати, що він був дуже рішучим владикою, не розумів слова «годі». Коли казав:

– Ми так по нашому повелінню хочемо, – то так зараз мусіло все точнісінько зробитися; не було ні брата, ні свата, ні дочки, ні сина, лише все мусіло повинуватися княжому хотінню.

Не хоче Яргордійка їсти киселиці. Вона, князева дочка, не хоче навіть покуштувати князевої страви, вона – краса, гордість і подоба князя Самоволі – не повинується найвищому повелінню. Прикликав князь Самоволя аж з чорної гори, аж з-за десятої води найстарішого та й мудрішого чарівника Кочергу до свого золотого престолу і каже йому:

– Ми з нашими могучими боярами і хоробрими воєводами казали тебе в наші золотоверхі палати закликати і о совіт просити: що нам робити, щоби наша найгарніша зі всіх дів, княгиня Яргордійка, полюбила нашу страву киселицю?

Славний чарівник Кочерга був дійсно мудрим і хитрим чоловіком. Він довго вдивлявся своїми чарівними очима в княгиню Яргордійку, довго розважав своїм умом-розумом і навпослід повідає:

– Помастімо киселицю перевареною олією, і все буде добре.

Гарна княгиня Яргордійка показалася ще мудрішою, ще хитрішою від самого чарівника Кочерги: вимачала масні очка, що плавали поверх киселиці сухим ощипком, а княжою стравою погордила, навіть не покуштувала.

З десять макухів олії поварили і з цибулею пересмажили, та все те на ніщо здалося.

Розгнівався князь Самоволя, що чарівник виставив його княжу повагу на позорище світу. Він у своїй ярості забув на свою княжу достойність і кинув цілу жменю скалубиння з горіхів чарівникові Кочерзі межи очі. Він, бачите, сидів тоді на своїм золотім престолі і розгризав дуже тверді лісові горіхи.

Заплатив віщун-чарівник Кочерга князеві повною міркою за таку образу. Він також в своїй чарівничій державі був собі князем-владикою поміж чарівниками, тож переобразив гарну княгиню Яргордійку на довгохвосте мишенятко, а сам забрався та й утік з княжої палати.

Яргордійка, як тільки стала мишкою, так відразу полізла в кут до княжого дяка, витягла з його калитки якийсь кусничок шкірки зі солонини і почала з нею бігати на посміх усьому княжому дворові, по всіх кутах, та шукати мишачу дірку. І знайшла під самими сходинами золотого престолу малесеньку дірочку і в тій дірочці сховалася, пропала.

Самоволя-князь так дуже зажурився, що розсипав всі горіхи на підлогу, і не дивниця, що розсипав; його однісінька наслідниця могучої держави, краса всіх дворів княжих, ходяча мудрість, достеменна подоба старого Самоволі, сталася пакостливою довгохвостою мишею і сама полізла десь по норах глядати за мишачим товариством.

Повелів князь шукати чарівника по всіх усюдах: велів оголосити по всій державі, що дасть Кочерзі золоті гори, наділить його княжими та богатирськими почестями, щоби тільки повернув та відчарував його гарну донечку. Та й тим, що мали Кочергу придибати, також приобіцяв великі дари. Тож ратні аж позасапувалися, так дуже швидко бігали; де хто приповів, що бачив щось подібного до Кочерги, так зараз всі в ту сторону стрімголов бігли. І все дурнісінько бігли.

Кочерга, горда людина, ні другим не давав себе до князя припровадити, ні сам не показався, пропав безвісти.

Сумує, горює, суятить князь Самоволя і вдень-вночі: не їсть, не п'є, лише постійно думає про свою зачаровану доню. Постійно зазирає в ту дірочку під східницями золотого престолу і щось розважає. Дивні гадки рояться в його голові, дуже дивні; не раз збирає його охота розвалити тоті ступені-східці, щоб заглянути глибше на спід, що там миші поробляють, як його донечка проживає, та боїться, щоби золотий престіл не завалився.

«Де вона тепер перебуває? – роздумує князь. – Вона, бідненька, тепер мишею, більше нічим, лише звичайною докучливою мишею; коти, пси, пастки, словом, смерть всюди грозить їй; хто-небудь придибле хоча б у мізерних висівках і задушить, роздавить ногою найгарнішу князеву дочку, просту пакостливу миш. Навіть і добросердний дяк обезвічить княгиню-мишку, коли знайде її поміж своїми карбованими грамотами. Що робити? Що гадати? Треба лихові якось зарадити».

Щоби остерегти свою донечку від такої поганої мишачої смерті, повелів князь Самоволя видати закон і оповістити його по всій державі, що заказано миші умертвляти, якої би вони не були породи: чи хатні, чи польові, чи лісові, чи водяні, словом, всяка довгохвоста сіра, руда, біла або інша миша всюди може вільно собі гуляти; а хто наважиться одну хоч би пальцем мізинним зачепити, того зараз ратні мають ув'язнити і в диби закувати.

Аж тепер князь трішки утихомирився: гадав собі, що його донечці Яргордійці уже не грозить небезпека, коли новий закон прийняли усі без ремствування і кожен міщанин шанував миші і в дружбі з ними їв з одної дерев'яної миски.

Але ж послухайте, яка з того нова чудасія зродилася, послухайте далі!

Розмножилися миші, як пісок у морі, як зірки на небі: по полях, по лісах, по городах, по садах нічого не видати, лише всюди миші та й миші; гризе сатана все, гризе і боярські лани, і мужицькі прилуки, нищить все до остатку; з соломи – січка, із зерна висівки, з трави – потерть, навіть в князевім городі лишилася, мов на сміх, одна головка капусти і ця зверху ніби головка, а в середині кількадесят кіп молодих мишенят і голих, і уже трохи оброслих, мов мурашки в купині снуються.

Нечувана, непригадана пошесть; голод в державі могучого князя Самоволі! Народ ридає: «Горе нам, горе!», але щадить мишей, шанує мишачий закон.

– Треба лиху зарадити, – пригадав князь і скликав всіх звіздарів в золотоверхі палати на вседержавний собор, та в союзі з боярами, воєводами почав радити.

Сам князь Самоволя на золотім престолі держить в руці скіпетр з цукру і каже:

– Ми скликали по нашому княжому хотінню всіх вас, славних волхвів нашої держави, до золотого престолу; радьте, що нам робити в нашій крайній нужді?

Піднявся з лави боярин, що бував послом всюди від князя Самоволі, поклонився князеві, а потім на схід, на північ, на південь і на захід, тобто усьому радничому собору, і промовляє:

– Наймилостивіший наш батьку князю, наше сонечко ясне! В далекій від нас державі живуть звіздарі, що не карбують своєї мудрості кременем на дереві, як, приміром, наші дяки, лише чорною маззю мажуть на віслючих шкірах; знаються вони на скотах, на гадах, на пернатих птицях, на рибах і на всяких звірах. Приклич тих звіздарів до нашої держави; вони, напевне, відшукають нашу княгиню Яргордійку поміж мишнею і вернуть нам наслідницю нашого золотого престолу.

Піднявся з лави і другий боярин, обстрижений, обголений весь, з великим залізним ножем при боці. Він заблукався перед літами на княжий двір, вчив боярів тим ножем володіти, тож був за славного богатиря і посідав довір'я в князя Самоволі. Він і не кланявся так, як всі, чотирьом сторонам світу, лише вдарив непомітно поклоном самому князеві і сказав:

– Прикличмо з далекої півночі людей, що розуміються на ремеслі воєннім; вони навчать наших мишей нападати на чужі держави, нищити дотла їх садиби, перетворювати в січку, потерть, висівки все їх майно, а тоді загорнемо в свої руки все-все, і ти, князю, будеш владикою цілого світу.

Встав і третій старий боярин, що не любив дуже того обстриженого, з великим залізним ножем при боці, поклонився статечно найперше князеві, а відтак всьому радничому собору та почав говорити:

– Пощо нам чужих грамотіїв-звіздарів, пощо чужих воєводів з ратними? Маємо своїх дяків-карбівників, що викарбують не знати яку грубу шкіру. Пощо грабувати чужі краї, коли своєї землі доволі? Краще побудуймо великі комори на наших незмірених степах, наповнім їх вудженою солониною і сушеною рибою, позвольмо переселитися мишам з нашою світлою княгинею Яргордійкою в ті степи, а потім уже будемо щось далі радити.

– Ні, не так, – сказав четвертий, уже дуже близький свояк князя Самоволі. – Повиколюймо мишам ніжненько очі, повириваймо їм передні зуби, і перестануть вони нам пакостити.

Зірвався з лави як ошпарений і п'ятий, дуже незгідливий боярин, що постійно бився навкулачки з тим обстриженим пройдисвітом, і каже:

– В мене коротка справа: палкою всі миші без жалю на прах винищити, і буде святий спокій в державі.

Треба було бачити, яким злим оком дивився князь Самоволя на обох останніх радників.

– Також мудра порада, – муркотів собі дяк під носом. – Один велить нашу княгиню осліпити і зуби повиривати, а другий – палкою убити.

Він хотів уже коло карбів двох останніх видовбати по дві великі дірки, тобто зазначити, що обоє сказали дурницю, як зненацька зашуміло у повітрі, наче градова хмара, і до палати прибули нові радники: мільйони та мільйони мишей захопило княжі хороми, почали гризти все, що трапилось під їх гострі мишачі зуби: тисові столи, лави, боярські шуби, княжі ризи, і навіть княжий скіпетр з цукру чортівня погризла, тільки золоту верхівку з нього лишила. Диво нечуване, князь зостався без скіпетра, бо ж сама верхівка, хоча золота, без держала нічого не вартувала.

Саме коли бояри обганяються від мишей і руками, і ногами, і самі не знають, чи себе пильнувати, чи князя, прибігає блазень, затарахкотів своїми калаталками на високій баранячій шапці і говорить:

– Як позолотиш мені, князю, мої дерев'яні калаталки на моїй кучмі, то я тобі допоможу відшукати княгиню Гордійку поміж мишами.

– Говори! Ми тобі повеліваємо, – каже князь Самоволя. – Як знайдеться наша вельможна княгиня, ми позолотимо тобі дерев'яні калаталки на кучмі.

– Кажи наварити багато нашої улюбленої страви, сиріч киселиці, – каже блазень, – і дати мишам, щоби їли; котра миша не схоче їсти, та є нашою княгинею Яргордійкою.

Сто кухарів заметушилося коло княжої ватри, вариться киселиця у святкових горшках, мов на величний бенкет. Зварилася киселиця, наливають в миски і студять, щоб мишки язики собі не попекли. Кинулися миші всі юрбою, хлебчуть, сьорбають киселицю, лише одна між ними довгохвоста мишка наїжачила сіреньку шерсть і – шусть! – сховалася в рукавах княжої шуби.

Зрадів князь Самоволя, що так все легко і дешево вдалося. Піймав свою возлюблену Яргордійку і став її ніжненько гладити пальцем по сірій м'якій шерсті.

Швидко змінено мишачий закон: стали тепер губити мишачу породу ножами, стрілами, колами, палками. Мертвив кожен чортівню без пощади і не дурно мертвив, бо князь Самоволя обіцяв за мішок мишачих голів землі з полями, луками, сіножатями, лісами, медовими колодами, ставками, ріками, потоками, ручаями і «зо всіми пожитками».

Вигирили мишачий рід до останку, лишилась одна мишка – княжна Яргордійка.

Хоч і визволив блазень від загибелі державу князя Самоволі, але дерев'яні калаталки на його високій баранячій шапці остались таки не позолочені.

Князь забув у превеликім своїм гаразді про те, що обіцяв блазневі, та й не дивниця: він журився тепер, яким би то чудом-дивом можна свою найгарнішу донечку Яргордійку відчарувати, щоби вже перестала ту мишачу оболонку носити.

Скликає князь різних знахарів, ворожбитів до себе, аж тісно стало у дворі. Цілими днями зливають «на олово» чари, тих чорних духів проганяють на ліси, на хащі, та все нічого не допомагає: Яргордійка не міняється ні на трохи, а далі є все тією ж самою сіренькою мишкою.

Сидить князь Самоволя на своїм престолі, споглядає на тих чарівників, знахарів, не бачить ніякої відради.

Прибігає блазень, затарахкотів своїми дерев'яними калаталками і заспівав:

Білоголовий лицар,

Як принесе княжні дар —

Рукавички з мишиної шкірки —

І на лапки Яргордійки

Застібне їх жемчугами,

Тоді буде гаразд з нами:

Щезне чарівнича пліва,

З княжої мишки стане діва.

Слухає князь, слухають бояри, дивуються.

– Що це значить?… Що він таке співає? – питають.

Може, блазень що й путнього вигадав, треба спробувати. І стали голосити по найвищому княжому повелінню на цілу державу, що коли знайдеться юний лицар, боярин, воєвода з білою головою, нехай зразу рушає на княжий двір і приносить зі собою з мишиної шкірки рукавички для княжни-мишки, то дістане пів княжої держави і в додатку ще щось більше.

Розтрубили цю вість по всіх усюдах, ждуть один, другий місяць – не з'являється лицар з такими прикметами. Біла голова ще нічого такого великого, але рукавичка з мишачої шкіри – то не будь-що… В цілій княжій державі жодної миші не знайдеш, так вигирили ратні і не ратні за княжі діла наділи.

Затрубили одного дня перед княжими вратами, затарабанили сторожі, з'явився навпослід і пожаданий лицар з білою головою, як найбіліша головка капусти.

Засів князь Самоволя на своїм золотім престолі. Поставали коло князя бояри, воєводи, всі дивляться на двері, ждуть на білого князя головача. Яргордійка-мишка на батькових колінах сидить, також жде.

Вступив білоголовий лицар до княжої палати. Коли ж поклонився третій раз нижче пояса, затарахкотів блазень своїми дерев'яними калаталками, зачепив ними білі лицарські патли, і сталося чудо: білі кучері злетіли на землю, а на лицаревій голові лишилося тільки руде кострубате волосся.

Яргордійка так дуже з того сміялася, мало на ній мишача шкіра не тріснула. Розгнівався князь Самоволя на лицаря за його нелицарську поведінку, велів самозваного білоголовача завести до перукаря, а той йому так гарненько тупою бритвою обголив голову, що пізніше і руде волосся не хотіло рости.

Заїхав і другий лицар з мишачими рукавичками.

Рукавички насправді були не з мишачої, а з лиликової шкіри, але він думав, що на княжому дворі того не пізнають. Коли третій раз поклонився лицар до землі перед престолом і не міг підвестись, бо був на диво повновидий, тоді вхопив блазень за кропило, змочив у воді – і хлюсь! – лицарю межи очі та й каже:

– Зіпріли, могучий білоголовий лицарю, вода вас прохолодить, зараз буде краще.

Не покращало, лише погіршало білоголовому гладкому лицареві: дивляться всі, а йому по вилицях, по чолі, по носі, по бороді спливають білі басмани і капають на світлі тисові помости; і жупан повапнений, і сорочка повапнена, все довкола нього повапнене. Придивляються ближче: ані одного волоска на голові нема білого, лише чорне як сажа волосся. Пожди, любчику, за це заплатиш ти. І дійсно, дорого заплатив він: князь велів його завести до цирульника, а сей обритвив йому голову так чистенько, що пізніше тільки над вухом виднівся малесенький кусничок волосся.

Побоялися другі пробувати щастя на дворі князя Самоволі. Без справжньої білої голови і справжніх мишачих рукавичок ніхто не відважився приходити. Довго тепер ждали на третього, дуже довго. Одного разу загостив зі сходу не лицар і не мудрець, лише багатий купець. Приніс він до княжої палати кілька мішків з самими рукавичками.

– Купуй, князю, рукавички всім боярам, щоб на весілля нашої княгині Яргордійки не розносили короваю голими руками, – говорив блазень і потрясав високою кучмою.

Самоволя-князь не зважав в тій хвилі на блазневу пустословність, лише спитав сторонського купця, чи не має випадком рукавичок з мишачої шкіри.

– Миші тепер не будь-що, – говорив купець. – Я був далеко по світі та тільки в одного боярина трапилося мені знайти мишачу родину; звідти я придбав для себе одну пару мишачих рукавичок.

Витягнув сторонський купець пару маленьких рукавичок. Блазень, як побачив ті рукавички, затарахкотів дерев'яними калаталками на високій баранячій кучмі і почав співати:

От білоглавий лицар,

Що приносить княжні дар.

Рукавички з мишої шкірки,

І на лапки Яргордійки

Застебне їх шпіночками,

Тепер уже гаразд із нами:

Щезне чарівнича пліва.

З княжої мишки буде діва.

Потряс блазень баранячою кучмою так сильно, що зачепив калаталками за ту верету, якою купець замотав собі голову. Стягнув верету, а на голові купця волосся, мов льон, буйні білі кучері вкрили його спину.

Яргордійка-мишка, як це побачила, принишкла на батькових колінах, прижмурила мишачі оченята. Всі помітили, що їй це дуже сподобалось, лише не знали що – рукавички чи білоголовий купець.

– То правдивий лицар-пан, що приносить щастя нам, – говорив блазень і тарахкотів калаталками.

Князь Самоволя розгнівався дуже за таку блазневу балаканину, аж не знав, що коло нього діється. Він забув в тій шаленій люті за княже достоїнство і вдарив блазня міцно по обличчі.

Блазень схопився руками за щоку, тряс баранячою кучмою, тарахкотів з досадою калаталками і верещав:

– Купуй, князю, купуй нині, бо се жених для княгині.

– Нагайку добру на тебе куплю, – відповів князь грізно, а далі питав купця: – Що хочеш за рукавички?

– Ті рукавички – моє найбільше щастя на землі, – каже купець. – Я їх на продаж не маю і не продам за ніякі скарби світу. Одначе я можу ті рукавички проміняти за одну річ: за одну мисочку моєї улюбленої страви.

– Яка ж то має бути страва? – питав князь.

«То ймовірно вуджена солонина або крупи гречані», – подумала мишка Яргордійка.

– Може, пироги зі сметаною або голубці з перевареною сім'яною олією? – питав блазень.

– Ні, братчику, ні, – перечив купець. – Моя улюблена страва – то киселиця і то добра киселиця.

Яргордійка-мишка аж стряслася на слово «киселиця», мало що не впала в корчі, так їй ця страва опротивіла.

Наказав князь варити киселицю.

Перший князів кухар забрався до діла: зварив киселицю точнісінько за приписами княжими, поставив перед купцем і усміхнувся щасливо. Він був впевнений, що купець в житті не їв ще такої чудесної страви. Покуштував купець киселиці, скривився.

– Недобра, – каже. – Квасна, густа і пересолена.

«Що за лихо? – думає князь. – В мене, на дворі княжім, недогода купцеві з киселицею, то щось нечуване».

Варять ще раз киселицю, але самі бояри варять. Зварили і знов невдало: зробили ніби чир, ніби стиранку, а в додатку добряче підпалили.

– Доле моя нещасна, – ридає князь, а з ним і весь княжий рід постогнує.

– Чей же то не велике діло – зварити киселицю, – говорить мишка Яргордійка. – Ось спробую сама…

Полізла мишка Яргордійка до княжої ватри, веліла кухареві розчинити киселицю, вилізла на горщик, бігає по ньому, доглядає, щоби добре викисла. І князь і бояри подубіли, постовпіли, не знають, що думати, що казати. Мишка Яргордійка сама з кухарем варить киселицю і сама мішає, і то проворно мішає, щоби киселиця не прикурилася.

Зварила миша Яргордійка киселицю, веліла поналивати в мисочки для князя батька, для боярів, а собі і купцеві одну велику миску. Вона перша покуштувала і каже:

– Тепер, може, буде добра киселиця, бо я її сама варила. Куштує князь, куштують бояри, і всі кажуть, що добра. Зачерпнув купець ложку, хлебнув відразу і говорить:

– Не добра, а дуже добра киселиця, – моя мати вдома кращої не варила.

Так мовивши, скинув з себе довгий чудернацький каптан і в цей же час перетворився на гарного білоголового князя-лицаря. Він одягнув на лапки мишки Яргордійки мишачі рукавички, застебнув їх перловими шпіночками, і вона також стала найгарнішою дівчиною-княгинею, достойною наслідницею князя Самоволі.

Настала велика радість в золотоверхих княжих палатах, всі раділи, а найбільше блазень. Він приспівував:

Щира любов, дитя гоже,

Все на світі переможе;

Навіть і горду царицю

Навчить їсти киселицю…

Остап Василенко

(1867–1931)

Справжнє прізвище – Остап Макарушка. Народився в м. Яворів на Львівщині. Закінчив Львівський університет 1894 р., потім учителював у Львові та Коломиї, а з 1910-го став директором Львівської жіночої учительської семінарії.

Остап Василенко – відомий мовознавець і педагог, автор підручників з античних мов. Писав також критичні статті й оповідання.

Казка про трьох братів-орлів і четверту сестричку Любку

Було то дуже а дуже давно: ще тоді, як в нас зими не знали, поля не орали, дерев не садили, бо земля сама родила, як в нас ще ані жовнірів, ані суддів, ані адвокатів не було, бо люди землі не ділили, на чуже не нападали, воєн не провадили, в згоді і спокою жили, мов в одній родині. Прекрасні ліси чатинні і листкові, вічнозелені, пристроювали землю. В лісах тих звірини було доволі, а звірята і пташки тоді ще говорити вміли.

На зеленій поляні, серед віковічного лісу, стояла хатина, а в тій хатині мешкали чоловік і жінка. Було в них четверо дітей; три синочки-соколоньки: Богдан, Володко і Роман, а четверта донечка-горличка, Любка. Щаслива то була родина: життя їм плило, як в раю. Батько виходив щоднини полювати: візьме лук на рамено, вложить стріли в сагайдак та блукає лісами; увечері вертає з убитою дичиною; мати трудилася дома, а діти бігали цілими днями по гаю та збирали ягоди та лісні горіхи.

За тим лісом-пралісом було велике багно, а в тім багні на самім дні сиділа стара-престарезна баба Морана і радила раду з відьмами, чарівницями та старими чортами. Страшна була баба Морана; її ніхто не бачив ще, а всі знали, як вона виглядала: суха, мов тика, запалі, в глибоких ямах очі світили порохном; довге, розхристане волосся, пальці на руках, мов ті зубці в граблях; крила при раменах; чорним плащем оповита і чорна хустка в руках. Куди пролетить, куди хусткою повіне, там люди вмирали, мов мухи, птахи і звірята падали, води псувались, а ліси всихали.

Бабу Морану гнівало дуже, що люди на землі живуть праведно і в згоді. Кілька разів пробувала вона людей порізнити, так ні, не вдавалось: і сама вилізала з багна, пакостила людям, і чортів, і опирів, і відьм, і чарівниць посилала, і навіть тую Бабу Ягу, що вічно в пеклі з чортами сварилась і все на своїм поставити мусіла, – та дарма: люди все були праведні, добрі, згідливі.

Одного дня зібрала Морана раду: сама сіла на престолі з дубового порохняка, а тьма-тьмуща злих духів і відьом окружила її зі всіх сторін. І Морана сказала:

– Віднині будемо інакше до роботи братися. Досі хотіли ми зіпсувати всіх людей нараз, і нам не вдавалось. Зачнім тепер псувати одного чоловіка по другім, одну родину за другою, ачей діпнемо свого. Зачнім від тої родини, що мешкає в хатині на поляні серед нашого лісу. Я була там вчора: жиють, мов ангели, в згоді, любенько. І вони так, як всі люди, служать доброму Богові, а нам не служить ніхто. А однак ми мусимо мати таких людей, котрі би за життя нам служили, а по смерті до нашого темного царства приходили. Треба лише до себе людей принадити, треба їм якусь розкіш показати, якої вони досі не знають. Мені така думка прийшла до голови: люди тепер всі межи собою рівні. Обіцяймо одному з них запанувати над іншими, обіцяймо йому багатства, достатки, силу надлюдську, а певно він стане нашим слугою. Чи чарівник Хвостатий є тут?

– Тут! – храпливо крикнув чарівник.

– Перемінися в лиса, – приказала Морана.

З чарівника Хвостатого зробився лис.

– Побіжиш в ліс на схід сонця і станеш при крислатім дубі; там відпочивати буде стрілець з поляни; тебе він побачить, але стріляти не буде, бо він лисів не стріляє. Спека буде велика – йому пити схочеться. Заговори до нього облесно, так, як лис уміє; скажи йому, що ти знаєш джерело зимної, погожої водиці. Над джерелом в камінній печері я на вас чекати буду, перемінена в молоду, гарну царівну.

Красотою і багатством приваблю його так до себе, що він все зробить, що я йому скажу. Виведу його з лісу, покажу йому кришталеву палату, що в горах на захід сонця блищить, приобіцяю, що палата тая буде його, що вся земля довкола зі всіма людьми і всім, що на ній є, буде його, коли він мені одно маленьке бажання сповнить. Я йому скажу, що мені дуже подобалася пташка-красноворонка, і попрошу його, щоби він одну таку птичку застрілив і приніс мені над джерело при камінній печері. І він так зробить: застрілить красноворонку, прийде з нею над джерело, але мене там не буде, тож він верне з птичкою додому. А ще йому закажу жінці про мене споминати, бо все було б надармо.

Тим часом полетиш ти, Бабо Яго, до хатини стрільця. Приступиш до його жінки, як вона спати буде, і скажеш їй у сні, щоби вона тую красноворонку, що її чоловік завтра додому принесе, спекла і дала своїм синам. Обіцяй їй, що від того чудного птаха її сини мудрішими, сильнішими і кращими від усіх людей стануть. Так намовлена мати дасть синам спечену красноворонку, але тяжко помилиться – її сини не стануть ні мудрішими, ні сильнішими, ні кращими над всіх людей. Ні! Вони переміняться відразу в орлів і полетять світами. Бо тою красноворонкою, що застрілить їх отець, буде чарівниця Стеха.

На ті слова чарівниця Стеха перемінилася в красноворонку і сіла на рамено Морани.

– Тая сумна пригода в родині стрільця буде причиною до першої незгоди межи мужом та жінкою. Жінка стане дорікати мужеві за його нещирість, а муж жінці – за втрату синів. Згоди вже не буде між ними до кінця життя: вони стануть нашими вірними слугами. А інші люди навчаться від них нещирості і незгоди, і відтак в рід людський кинеться насіння ворогування і ненависті, що вибуяє скоро.

Таку мала надію Морана, але чи її надія справдилась, побачимо небавом.

Раді був кінець. Морана встала зі свого престолу, лис побіг в ліс, Баба Яга полетіла на поляну, а красноворонка пурхнула між дерева. Морана пішла до своєї палати на дні багна перетворюватись в царівну, щоби привабити до себе стрільця над джерелом при камінній печері.

Чарівник-лис Хвостатий справився добре: ще того самого дня пополудні привів стрільця до Морани, перебраної в царівну.

Морана причарувала стрільця красотою і багатством, показала кришталеву палату, обіцяла панування над просторими краями за одну-однісіньку убиту птичку, за красноворонку.

Баба Яга явилась у сні ворожбитою жінці стрільця і сказала їй, що її сини будуть мудрішими, сильнішими, красивішими над всіх людей, як з'їдять спечену красноворонку, котру чоловік рано принесе з лісу додому.

Сталося.

Раненько, щойно світало, вибрався стрілець з луком до лісу. Мав щастя: убив небавом красноворонку. І він не йде, ні, а біжить над джерело до гарної царівни з дарунком. За красноворонку він буде найщасливішим чоловіком на світі.

Приходить до джерела – царівни нема. При печері хлепав лис воду, а побачивши стрільця, порадив йому вернути додому а з красноворонкою прийти вечором, бо царівна лише вечорами в печері являється.

Поволі-поволеньки, поважно та смутно поплівся стрілець до своєї хатини. Жінці не сказав ні слова, бо царівна заборонила, положив торбу з красноворонкою на лаву, повісив лук і сагайдак зі стрілами на кілочку, що вбитий в стіні, а сам, утомлений, сів за стіл.

Жінка подала на снідання теплого молока; сама не їсть, не п'є, а все на торбу ловецьку поглядає. «Чи є там красноворонка, чи ні?» – так собі думає. Чоловік поснідав та каже до жінки:

– Не піду я тепер в ліс, аж хіба по обіді, чогось я утомився, нині піду переспатись.

– Добре, мій мужу, – каже йому жіночка, – іди переспатись. А як час обідати буде, я тебе збуджу.

Пішов чоловік спати, а жіночка хап за торбину. А в тій торбині – красноворонка. Справдився сон: правду сказала ворожка.

Не минуло півгодини, а вже красноворонка, гарно присмажена, лежала на дерев'яній тарілці. Вернулися три сини з ягодами, а сестричка Любка лишилась ще в лісі плести віночок з квіточок.

– Сини мої, соколики, татко вам красну пташку забив, а я вам спекла на сніданє: їжте на здоров'я.

З'їли сини пташку, але що з ними діється? Мати руки ломить: вони вже не хлопці, вони вже в орлів замінились. Крильми злопотіли – і вітер в хатині підняли та вилетіли вікном. Мати кличе, лебедить:

– Верніться, діти мої любі.

Ні, вже не поможе; сини полетіли, сини вже не вернуть.

На крик і плач матері збудився отець. Питає, що сталося; мати з жалю лише плаче та ридає, а слова промовити не може.

Се був перший плач в тій хатині, бо досі все були тут сміхи та і радість.

Батько вже розгнівався з нетерпеливості і сказав голосніше, заломлюючи руки:

– Жінко, не рви мого серця, скажи мені раз: чого ти так плачеш, чого так заводиш?

Се був перший гнів і перше нетерпеливе слово, яке в тій щасливій родині сказав чоловік до жінки.

Жінка ще більше розжалилася гнівними словами мужа, але таки, втираючи сльози, з тяжким трудом оповіла про нещасну пригоду.

Чоловік понурив голову і не сказав нічого: нараз вхопив лук і сагайдак, а його очі загоріли гнівом.

– Чекай на мене тут, жінко, а я йду синів пошукати; не журися, вони будуть знову наші.

Так сказав стрілець, як виходив з дому. Куди ж він пішов?

Пішов до джерела при камінній печері. Йому тепер ясно стало, що царівна – чарівниця, що то вона йому таке нещастя скоїла. А тепер він її застрілить, як вона синів йому віддати не схоче.

Дарма чекав стрілець при джерелі два дні і дві ночі. Царівна не явилась. Сумний, тяжко сумний вернув стрілець додому. Куди йти? Що почати? Де порадоньки шукати?

В хаті жінка ходила мовчки від кута до кута і поглядала на мужа, що сидів при столі, сперши голову на руку. Вони обоє боялись говорити до себе, тихо було в хаті. А донечка Любка, перше така веселенька, сиділа тепер смутна в куточку, в очах сльози, не бавилась, а поглядала з тривогою на батька і матір. Нема братчиків, нема з ким бавитись.

– Ах, мій мужу, – сказала раз жінка, – чому ти мені не сказав нічого про тую царівну, що бачив при джерелі?

– А ти, моя жінко, чому мені нічого не сказала про свій сон вночі і про Красноворонку? Не був би я синів своїх втратив.

Та що помогло сперечатись? Серце боліло і в батька, і в матері; одне другого звинувачувало, одне другому вже тепер не вірило, а синів як нема, так нема.

Минуло багато літ від тої пригоди. Любка вже виросла на гожу панночку. Про братів вона не забувала – все мала надію, що вони колись до неї вернуть, що вона їх побачити мусить. Але брати не вертали.

– Не вертають брати до мене, піду я до них, – сказала собі раз Любка і постановила справді пуститися в дорогу відшукати братів.

Мати спиняла, пустити не хотіла.

– Стратила вже синів, не хочу тебе стратити, доню, єдина моя розрадо, єдина моя потіхо. Ти світу не знаєш; ні, не хочу, не пущу.

Але донька як стала просити, як стала благати, так мати не втерпіла, позволила.

Отець і мати поблагословили Любку на дорогу. Пішла Любка на захід сонця, бо в ту сторону полетіли були її брати.

Йде, йде цілу днину, а надвечір прийшла до хатини в лісі. Дивиться у віконце, а там стіл дубовий, на нім горить свічка, а при столі сидить старець з білою, як сніг, бородою і читає грубу-прегрубу книжку.

Дівчина боялась стукати у віконце, але ще більше боялась темної ночі в лісі.

Відважилась застукати у віконце.

Старець відложив книжку, встав від стола, вийшов і отворив сінешні двері.

– Хто то до вікна мого стукав? – запитав він спокійно, поважно, але не гнівно.

Любці легше на серці зробилось.

– Я заблукала в лісі і не знаю дальше дороги, – сказала вона тихо.

– Ходи ж до хати, переночуєш у мене, а завтра підеш в дальшу дорогу.

Любка увійшла у хатину, а старець спитався:

– Скажи мені, доню, куди ти йдеш і за чим; а може, я раду тобі дам.

– Я йду братів своїх шукати; вони тепер жиють десь в горах зачарованими орлами.

– От добре, доню, що ти до мене зайшла. Бо мусиш знати, що я король над всіма маленькими пташками; завтра рано свисну, вони всі позлітаються, а може, котрий з них знає, може, що чував про твоїх братів-орлів.

Любка і втішилась, і здивувалась.

– То ви король над пташками? – спитала вона. – Як же то може бути? Розкажіть мені, бо я дуже цікава.

– Так, моя доню, я король над всіма дрібненькими пташками, мій середущий брат панує над всіма середущими птицями, а найстарший брат має під собою самі найбільші, як бузьків, орлів, чаплі, струсів і т. д. Спершу жили всі птахи між собою в згоді, але потім одні на других зачали нападати, одні других вбивати. І настала межи ними незгода, настала ворожнеча, боязнь і тривога. Зібрались пташки найменші, що терпіли від середущих і найбільших, і постановили боронитися разом, спільними силами проти нападистих птахів більших. Зібрались середущі, що терпіли від найбільших. Прийшли вибирати короля, що повів би їх на війну, та ніхто з них не мав охоти бути королем. Вкінці вибрали сокола. Зібрались вкінці і найбільші птахи та задумали ще гірше, ніж перше: нападати на середущі та найменші птахи. Та вибрали вони собі королем орла, та назвали його царем всіх птиць.

В той спосіб зробилися між птахами три великі громади: громада птахів найменших, громада птиць середущих, третя громада птахів великих.

В громаді пташків найменших нема короля: вони вибирають собі на раді що кілька літ одного пташка своїм старшиною. Кожний рід пташат вибирає собі послів і висилає їх на раду, де радять над спільними справами і установляють для цілої громади закони; старшина зі своїми найвищими урядниками, міністрами має лише дбати про те, щоби ті закони виконували. Кривди не має тут жоден рід пташків: всі живуть під однаковими правами, всім дається рівна справедливість.

– А що сталося би зі старшиною, якби він кому кривду зробив? – спитала Любка.

– Його би зараз скинули, а вибрали іншого. Пташки дали йому власть над собою, але можуть відібрати і дати іншому, що їх свободу буде захищати.

– Не так вже діється в громаді середущих птиць. Там мають короля з роду соколів: син наступає по батькові, а якби королівська родина вимерла, то тоді з іншої родини вибирають собі короля нового. Король має також своїх міністрів; є там і спільна рада (сойм), як у пташків найменших; але там король може часами не потвердити того, що посли на спільній раді ухвалять. І ще скажу тобі цікаву річ: король має, крім міністрів і дорадників, іще одну дорадницю, що її дуже слухає, а знаєш, що за одна? Є то сова, дуже мудра птиця; вона мудріша, ніж той сокіл, що тепер є королем між середущими птицями. Кажуть, що в них не король панує, а його дорадниця сова.

В громаді середущих птиць перевагу мають птиці сильніші: слабші і спокійніші дізнають не раз кривди і хоч пошукають справедливості, та звичайно надармо; їм все кажуть єдине: будьте такі сильні, як ми, то й ви будете могли других так дзьобати, як ми вас дзьобаємо. Добре, а де ж і коли ті слабші тої сили наберуть, як їх сильніші все дзьобати будуть? А сильніші птиці, що їм добре діється, кажуть перед чужими птахами, що вони справедливо собі зі всіма птахами поступають, «по заслугах», вихваляють порядки в своїй громаді та кажуть, що над них нема на світі ліпших.

Ще гірше, ніж межи середущими птицями, діється в громаді птиць великих. Там орел панує зі своїми орлами-міністрами. Ради сойму, послів від поодиноких родів птахів там зовсім нема: як цар скаже, так всі слухати мусять. Ще більше: недавно видав їх цар приказ, щоби всі однаковою мовою говорили – всі по-орлиному: і чаплі, і бузьки, і лебеді, і гуси. На той приказ лебеді зі страху зовсім оніміли, і тепер кажуть, що кожен лебідь доперва перед самою смертю пісню жалібну проти царя співає, гуси лиш ґеґочуть, бо давно свою мову забули, а бузьки клекочуть; а перше і вони по-своєму говорити вміли.

Під царем-орлом всі роди птахів однако терплять: всі, крім орлів, чують несправедливість і кривду, але бояться виступати за правдою, бо орли – хижі та дужі птахи, всіх би пороздирали.

Не знаю, як тепер між людьми водиться, бо я вже давно з лісу не виходив. Давніше всі люди рівні собі були і в згоді жили. Однак, відай, тепер не так. Був тут у мене один старець, що втік від людей до лісу: не міг вже видержати між ними. Казав він мені, що межи людьми вже є і старшини, і королі, і царі, і міністри, є вже і війська, що війну провадять, кров проливають; полями і лісами поділились між собою люди і вже кажуть: то моє, а то твоє, а перше не так було. Виджу, що і межи людьми настало так, як межи птицями. Ходить чутка, що десь на другій стороні світу, за лісами, за горами та морями, є і царі такі, як межи птицями, як між великими птахами орли, є і королі такі, як між середущими птицями соколи. От біда, та й тільки.

– Ви, дідусю, сказали, що ви є королем над найменшими пташками, ваш середущий брат – над середущими, а найстарший – над найбільшими. Як тото мається розуміти? – промовила Любка.

– Видиш, моя дитинко, птахи не могли собі дати ради: їх розум був таки замалий, щоби самому радитись. І от знаєш, до кого по поміч прийшли? До найтяжчого свого ворога, до чоловіка, що їх часто губить для себе на поживу. Мій батько старенький жив змалку в тім лісі. Одного дня прийшли до нього посли від різних птиць з просьбою, щоби він став їх найвищим царем і лагодив спори поміж ними. Мого батька любили всі птахи, бо він їм ніколи кривди жодної не робив, ніколи жодного з них не застрілив. Батько вислухав їх мови, випитався про їх громади і устрій докладно, прикликав нас трьох своїх синів і сказав: «Пануйте ви над птахами по старшині». Кожному з нас дав оттаку свиставку. Як мені птахів треба, то свисну – і вони позлітаються тутки зі всіх сторін світу. І завтра раненько я свисну на всіх пташків найменших: може, хто з них бачив твоїх трьох братів-орлів. Тепер же, моя доню, іди переслатись на подушках з пуху, бо вже пізня ніч.

Хоч замучена була Любка, а однак спати не могла, чекала ранку: чи вона довідається дещо про своїх братів.

Зійшло сонце – Любка була на ногах.

Вийшла з дідом перед хату. Дідусь вийняв свиставку: свиснув раз – злетілось пташат цілі хмари, свиснув другий раз – злетілось іще більше, свиснув втретє – злетілось так багато, що не мали де поміститись.

– Чи є ви всі тут? – спитався старець.

– Всі, – відповіли різнобарвні, краснопері пташки різними голосами.

– Чи не бачив хто з вас трьох братів-орлів вкупі: може, куди летіли; може, де спочивали; може, здобич доїдали?

– Ні, не бачив з нас ніхто; ми орлів боїмося, – відповіли пташки.

– Летіть же собі тепер, де кому любо-мило. А може, хто яке прохання або скаргу має: нехай одверто скаже.

Але пташки фуркнули в одну мить світами. Ніхто не зголошувався ні з просьбою, ні з жалобою.

– Підеш тепер, моя доню, лісом на захід сонця; вечором прийдеш до хатинки мого середущого брата, що панує над середущими птахами, а на знак тобі від мене даю оцей золотий перстень.

Любка пустилась в дорогу, вечором прийшла до хати середущого брата, показала старцеві перстень, переночувала і вийшла рано з королем середущих птиць перед хату.

І знов той свиснув раз – злетілось птиць що не міра; свиснув вдруге – злетілось ще більше; свиснув втретє – злетілось так багато, що не було де поміститись.

– Чи є ви всі тут? – спитався старець.

– Всі, – відповіли різними голосами птахи, тільки одні голоси були голосніші, а другі несмілі, дуже а дуже слабенькі. Одні птахи, сильніші, тиснулись все наперед, а лишень ближче короля, а других, слабших, випхали взад.

– Може, бачив хто з вас трьох братів-орлів вкупі: може, куди летіли; може, де спочивали; може, здобич заїдали?

– Ні, не бачив з нас ніхто: ми орлів боїмося, – відповіли птиці.

– Летіть же собі тепер, кому де завгодно. А може, хто яке прохання або скаргу має: нехай одверто скаже.

І вилетів на ті слова перед цілу громаду один крук, що мав свіжовидзьобане око.

– Я маю жалобу, королю, – закаркав по-своєму крук. Всі птиці стали цікаво слухати. – Мені мій рідний брат, крук, виколов око. Я найшов собі здобич, а він, розбишака, виколов мені око.

Старець обіцяв справу розсудити незабаром, а тим часом хотів Любку виправити в дальшу дорогу.

– Іди, моя доню, на захід сонця дальше от цим лісом; вечором прийдеш до хати старшого брата, він тебе радо прийме у себе. Поздоровиш його від мене і скажеш, що тепер на світі дуже зле діється, коли вже навіть крук крукові око виколює.

Любка прийшла вечором до хати старшого брата. Переночувала, як перше, а ранком вийшла зі старцем довідатись про братів-орлів.

Старець свиснув раз – птахів великих злетілось що не міра; свиснув вдруге – злетілось ще більше; свиснув втретє – злетілось так багато, що місця не мали.

– Чи всі ви тут? – спитався старець.

– Ні, не всі, – промовили птахи.

– А кого ще бракує?

– Нема ще кривого бузька.

– Зачекаймо на нього.

Не минуло кілька хвилин, а вже прилетів і кривий бузько.

– Чому ти спізнився? – спитався король.

– Помилуй, королю, не сердися: я розмовляв коло скляної гори аж на другій стороні світу з трьома братами, переміненими у орлів. Вони сюди ніколи не прилітають, бо вони – люди, не орли, і все мають надію, що колись ще назад людьми стануть.

Любка то зблідла, то зчервоніла, як таке почула.

– Добре, – сказав старець до кривого бузька. – От ця дівчина – то їх сестра; занеси її на собі на скляну гору.

Бузько простер крила, дівчина сіла йому на хребет і ледве що подякувала старцеві, а вже птах полетів з нею в повітрі.

Летів довго понад луки, понад гори та понад синє море – аж прилетів з нею на другий бік землі та посадив на скляній горі.

На тій горі стояла одна пуста хатина: в тій-то хатині мешкали три брати-орли. При стіні лежали три цегли. На тих цеглах клали вони свої голови до спання. Любка переставила цегли, а сама сховалась за піччю.

Вечором прилетіли брати.

– Хтось тут мусів бути, бо цегли переставлені, – сказали вони. – Хто би то на нашу скляну гору міг дістатись? Шукаймо, може, хто є в нашій хаті?

Любка видержати не могла, вона сама вибігла з-за печі, кинулась на шию наймолодшому братові і почала ревно плакати-заводити.

Брати здивувались і тішилися, що сестру побачили, і жаліли бідної, що вона до них прийшла на горювання та бідування.

– А що там татко, мама, що з ними чувати? – спиталися скоро брати.

– Татко-мати вічно плачуть та тужать за вами, а все не кидають надії, що вас, перш ніж умруть, побачать.

Брати залилися сльозами:

– Ти прийшла нас звільнити, а сама готова згубитись. Чим ти тут живитися будеш? Де мешкати та на чім спати? Тут ніхто не живе, тут пустиня. Скляні гори та кришталеві палати лишень здалека красно виглядають, а як прийдеш до них, то знайдеш там свою погубу.

– Я знаю одну раду, – сказав найстарший брат.

– Яку? – озвалися другі.

– До лісу надолі приходить щодня полювати молодий принц-царевич і відпочиває під нашою горою. Завтра раненько ти, Любко, ходити собі будеш по краю нашої скляної гори. Царевич сподобає собі тебе, бо ти дуже гарна, а як дістанеться до тебе на скляну гору, то обіцяй йому, що вийдеш за нього, як він нас перемінить назад в людей. Він має тут своїх чарівників, а ті потрафлять то зробити.

Рада найстаршого брата сподобалася дуже.

Рано-раненько полетіли три брати в поле, а сестра прогулювалася по краю скляної гори. І от з лісу виїхав на біленькім конику в золотому убранні молодий принц-царевич. Глянув на скляну гору і став, не міг їхати далі: йому здавалось, що якийсь ангел з крилами з'явився на скляній горі.

Але то не був ангел: то була прекрасна Любка.

– Я мушу її дістати, – постановив собі царевич, – але як тут на скляну стрімку гору вилізти?

І казав спровадити таких майстрів, щоб в скляній горі поробили сходи. Тими сходами виїхав на коні молодий, в золото убраний, царевич на саму гору.

Любка обіцяла вийти за нього, як він спровадить чарівників, щоби перемінили її братів в людей. Царевич сказав:

– Мій отець панує над різними людьми; він має під собою людей і багатих, і бідних, учених і невчених, і чарівники є межи ними. Я маю надію, що ще нині твої брати стануть людьми.

Сказав то і від'їхав.

Ще сонце не зайшло, як царевич вернув з чарівниками на скляну гору. Брати-орли вернули і дізналися вже про обіцянку царевича.

Чарівники випиталися братів, яким способом вони в орлів перемінились, шукали в книгах ради, варили трояке зілля, заговорювали, махали руками і паличками на всі сторони світу, завертали очі. А на кінець дали братам напитися зілля.

І брати перемінились назад в людей. Радість їх і Любки не дасть описатись.

Брати, Любка і царевич удалися наперед до родичів принца, а відтак виправились до своїх стареньких. Старий стрілець і жінка від того дня мовби вдруге на світ народились.

Вони покинули свою хатину в лісі на поляні і поїхали з дітьми і царевичем до палати. Там відбулося таке гарне весілля, якого світ не тямить, а як потім цар, що панував так, як орел над великими птахами, помер, то царевич став на його місце царем. Любка стала царицею, і вона-то порадила своєму мужеві, щоби він у себе задав такі порядки, які є, бодай, у середущих птиць. Чоловік пристав радо на то і зробив трьох братів Любки своїми міністрами. Богдана – міністром справ внутрішніх, Романа – міністром війни, а Володка міністром справ заграничних. їх родичі старенькі жили ще довго-довго в згоді і любові, а баба Морана посиніла зі злості, що штука її не зовсім вдалася.

Василь Пачовський

Про князя Коріятовича і жовтого Змія Веремія

Не в десятім царстві, не в тридесятім государству а на нашій Підкарпатській Русі жив добрий цар Володар. Та й не зле тоді людям жилося. Худобу гнали на пасло, а під горами вино росло, а на долах жито, пшениця і усякая пашниця.

Аж умер старий цар Володар, а з широкого степу прийшов новий. Той новий цар витягнув із Дунаю змія Веремія. Та й загнав той цар змія Веремія у мукачівські гори, та й казав нам, русинам, йому дань давати, – що одміниться місяць, по дванадцять діток-малоліток.

Розсівся той змій Веремій на Чернечій горі, на латорицькій воді людям на горе. Сім голів має, діток пожирає, не рік, не два, не три, не чотири. Та й вже наша земля пустелею стала. Старі вже мруть, а молоді не ростуть, тільки душі з діток-малоліток вилітають та й у квіти сідають і плачуть до схід сонця. А на сході сонця, на широкому Подолі володів хоробрий князь руський Федір Коріятович. До нього й долетіла звістка про змія Веремія та про те, як змій малих діток пожирає. Князь подумав, а далі сідає на вороного коня, їде через гори та й приходить до Мукачева.

Опівночі станув на мукачівськім замку. Та й перед зорею з'явився йому старий дід, сивий увесь, та й показав пальцем на Токай та каже:

– Вийди до схід сонця на долину, то почуєш, яке то горе в нашій руській землі!

Вийшов князь до схід сонця на долину та їде конем з Мукачева до Токаю. Сонце світить, а квіти черлені від Мукачева до Токаю тремтять під росою. А з кожної квітки маленькі душі плачуть.

– Рятуй себе, князю, і нас від жовтого змія Веремія!

Перейшов князь аж від Токаю, а від Токаю аж до Маковиць, від Маковиць до Мукачева, та дуже здивувався, що ніде немає дітей, лиш діди та баби в кожній хижі.

– Звезіть мені, – каже князь, – сім бочок смоли і сім возів конопель, піду я на того змія воювати!

Звезли йому не сім, а сім раз по сім, як казав князь, – з усіх сторін до Мукачева. А самі зійшли на замкову гору позирати, що буде. А князь обмотався коноплями, обсмолився смолою, взяв довгий меч і щит з хрестом двораменним та й пішов до змія на Чернечій горі, на латорицькій воді, воювати.

А змій розложився на горі та й гріється до сонця, аж міниться сімома пащеками, іскриться тілом та сімома хвостами, як пава, гордий та лискучий. Почув, хтось йде.

– Ге! – каже, – руський дух пахне!

– Де би то не пах, – одказує князь, – коли я прийшов!

– А що тобі тут треба? Битися чи миритися?

– Куди вже миритися, битися з тобою, гаде ненаситний!

От почали вони битися, аж ліс гомонить. Що розгониться змій Веремій та вхопить сімома пащеками князя – то кусками смолу і жмутками коноплі вириває. А князь мечем махне, то все одну голову зітне. Голова відрубана скаче, а кров з неї ллється – мов річка пливе. А змій як огонь горить, спраготу має, до Латориці збігає і скаче у воду гоїтися, чей полічить йому на рану цілюща водиця.

А князь за той час обмотався коноплями і смолою обсмолився, куди треба. О, то вже вискакує ізцілений змій Веремій. Та що розбіжиться проти князя, а князь тільки мечем мах! та й мах! – аж вітер гуде у лісах. А за кожним махом одна голова відлітає та скаче, а нова річка крові пливе у долину…

А тут на горі у дзвони дзвонять, молебні правлять. А народ упав на коліна, ні живий, ні мертвий.

Вже шість голів змія Веремія відрубаних скаче, а кров з них ллється шістьма річками в долину. А та долина від Мукачева до Токаю червоними квітками вкрилася, аж міняться від сонця. І з кожної квітки маленькі душі слухають і кличуть:

– Рятуй нас, князю, рятуй від жовтого змія Веремія!

Аж знову вискакує змій сіркастий, жовтий, як гірчиця. Вся людська кров сплила з нього, лем жовч залишилася і смертю дихає. Біжить проти князя, пирхає жовтою пащекою, як пекельне жерло сіркою. Кинувся до князя, вхопив у зуби щит з хрестом та грим тим щитом об землю! але князь мечем по голові чах! – не відскочила. Князь замахнувся мечем, чах по голові вдруге – не відскочила, тільки жовчею захлинається. Накинувся змій на його голову, князь підскочив та й мечем по голові втретє – чах! – як рубанув, а змій бабух! – аж земля затряслась, – повалився, проклятий! А з нього жовч так пливе в долину, як жовте море!

Народ, що стояв на мукачівських горах, так і сплеснув руками:

– Слава тобі, Господи!

Та й кинувся з гір, хто з вилами, хто з сокирами жовте падло на дрібен мак порубати та й веречи (шпурляючи), аби несла його Латориця далі у Дунай до Чорного моря.

А на черленій долині з кожної квітки вилетіла маленька душка з краплю крові, і стала дитинка. Скільки квіток, стільки діток вкрило долину, усю свою кров од змія Веремія відібрало, зостало лиш жовте озеро його жовчі. А довкола діти, як макові квіти процвітають, в ручки плещуть та співають тисячами голосів:

– Слава тобі, князю, що звитяжив змія Веремія!

Подивився князь на тоте поле дітей, загублених серед моря змієвої жовчі, та й зажурився: хто тих дітей пестовати, виростати, научати буде, як нема кому в цілому краю, – лиш старі діди та баби, як гриби горбаті?!

Сів князь на коня і знов вертає в своє Поділля, у свій прекрасний Кам'янець. Вертає по людей.

І заграно, забубнено в княжім дворі рано:

– Збирайтеся! – кличуть княжі окличники. – Збирайтеся, хто хоче мати сад під виноград і землицю під ярицю, виряджайтеся за гори Карпати! Візьміть жінки-молодиці – малі діти годувати, черців і черниць – в школах научати, князеві на радість, а Русі на славу.

Через тридцять три дні і ночі йшли з дружиною з Подолля газдове руські синове, жінки і молодиці, черці і черниці за гори Карпати. І дав князь ґаздам триста сіл від Мараморошу аж поза Маковицю на тото, аби їх молодиці малих діток годували. А черницям поставив монастир на Сороцькій горі по лівому боці Латориці, аби вони сих діток виховали. А черцям збудував другий монастир на Чернечій горі по правому боці Латориці, аби їх у школі научали. А святому Николаю змурував церков з трьома верхами, кращу раю, аби там руськую службу Божу служили, відпуст учинили від того часу до віка людям на радість, а Русі на славу.

І почало тоді те жовте море із змія під Мукачевом Латорицею у море відпливати, а з Дунаю в Чорнім Руськім морі потопати. А діти, як ярі квіти, ростуть, як бджоли гудуть та співають пісень:

– Радуйся, радуйся, руська земле!

В'ються срібні руські співи по Дунаю та й на березі Чорного моря вгору Дніпром до золотоверхого Києва вертають.

І я там був, ті пісні чув і звідти приніс вам, діти, сю казку, як бубликів в'язку. А в кожній казці і правда буває, а де вона? Хто відгадає?

Катря Гриневичева

Цар Соломон і пчілка

Пчілка, про яку говоримо, була найвеселішою цокотухою царських пасік. Вона мала чепурну голівку крильця розмальовані синіми пружками, мохнате тільце і лапки рухливі, як живе срібло.

Славна була пчілка.

Лежав раз цар Соломон у холодному саду, чорний невільник з Фінікії розстелив пухкий килим на травах під оріхами і віялом з павиних пер освіжував лице володаря. Сей, простягнувшися горілиць, роздумував півсонно над причинами всього, що сотворене Богом.

У саду була тиша. Далеко десь, одною і тою самою ноткою, скрипів колодязь, тож цар Соломон схилив чоло на руки і непомітно для себе задрімав.

Тільки що став снити, як тридцять тисяч кметів рубає кедрину на Ліван-горі під храм Господові, тільки що став він чути грюкіт кедрового брусся, кладеного будівничими на стовпах святині, тільки що у сні мов за імлою спостеріг на морі кораблі, повні золота з країни Офір, як пчілка, отся найвеселіша з цілої царської пасіки, ужалила його в лице, і заки прокинувся, відлетіла без сліду й вісті.

Цар Соломон ліг, постогнуючи, у своїй кімнаті; голова в нього завита вогким ряденцем. Слуги чимраз віялами прохолоджують опухлу і наболілу щоку, вважаючи, щоби нічим тяжко гнівного не обідити. Приносять у срібних чашах цілющі ліки, спалюють на лопатках нард і цинамон, раді принести царю забуття, та все даремно.

Цар Соломон устав нарешті, сів на своему одрі з рожаного дерева і велів слугам:

– Ідіть до цариці пчіл і поспитайте, яке ім'я сеї негідниці, що ужалила мене? Вона, цариця, весь свій рід, що при дворі живе, знає по імені. Коли б зборонялася виявити, хто є винуватицею, горе їй! Викурю димом усі двірські пчоли, нехай пропадають до одної на дощах і вітрі!

Цариця пчіл зблідла, як почула сю страшну новину. Вона сиділа саме у своєму улію, на престолі, зліпленім з воску, прозорого, як алебастер. Пробувала оправдати збиточницю її молодим віком, несвідомістю двірського етикету, незнанням високодостойної особи царя Соломона…

Ніщо не помогло. Коли побачила, що через одну пчілку з димом підуть тисячі любих, спокійних сотворінь, – рішилася жертвувати тамту і сказала:

– Ся пчілка зоветься Цвітанка.

Найшли її ледве вечором, як, не прочуваючи лиха, сиділа собі на купочці квіття, саме напроти царського вікна, і задніми ніжками чистила крильця, що мелькали в повітрі, як два живі вогники. Одна із служок, метка над усі другі, закинула сітку над комашкою – і зловила, мало не упала з своєю полоненою почерез грядки крокозу та чорнобривця.

Принесли пчілку перед володарем. Він до сеї пори трохи вже прийшов до себе, лице потахло і біль менше дошкулював. Коли побачив таке мале сотворіння, що стало причиною утрати його спокою, вибухнув голосним сміхом, але біль під оком вернув його лицю давню строгість, і він сказав безжалісно своєму почтові:

– Утопіть її в ставі і принесіть мертву перед мене отсю пчілку Цвітанку А тоді нехай комонники запряжуть найменшу мою колісницю. Поїду оглядати, як дарабами пливуть зрубані кедри з ліванських гір.

Затріпоталася з жаху пчілка, негодна найти собі щілки до утечі. Наче той золотий в пасмужки брендяк, завертілася яких десять разів довкола себе, гей на вмиранню. Коли ж почула, що її несуть вже кудись чиїсь жорстокі руки, вона, скільки сил у маленьких грудях, заплакала:

– Не вели мене губити, царю Соломоне! Я тобі можу колись стати до помочі у лихій пригоді.

Тут уже не було направду стриму сміхові…

Всі сміялися, навіть пчілка, мов сим сміхом заразилася, й собі захихотала крізь перлисті сльози. Цар Соломон сміявся найголосніше і сам підійшов до сітки, високий, прегарний, в пурпурній мантії ще й блиску самоцвітів. Він схилився і великодушно випустив малого в'язника на волю.

Помчала пчілка, розтопилася високо в блакиті і довго пропадала здалека від людей, так маленьке серденько билося з тривоги. Аж коли роса зробила її крильця тяжкими, вона нишком вернула до улія і без ніяких снів, як дроворуб, проспала всю ніч.

Від сеї пори цар Соломон полюбив її, шукав, пізнавав між другими, – її одній лиш вільно було бриніти кілько хоч довкола царської палати.

Одного дня знявся великий рух у цілому дворі. Від досвіта служба прибирала кімнати всякими блискальцями із скарбниці Соломона та розстелювала перські килими по теремах. Поміж розвішені по стінах лицарські щити з кованого золота червоніли вінці щонайпахливіших рож. Занавіси, прозорі мов вода, схилялися з вікон, отворених на городи, яким на світі не було рівні. На ставниках з червоного дерева, в посуді з слонової кості курилися: нард, алое і миро. На воротах стояли дворяни у хвалі свойого царя, а були се щонайкращі молодці Єрусалима. Ті, що грали на свирілі, на гуслях, арфах, кимвалах, ждали в повазі, щоби на даний знак трельом тисячі соловейків розколихати людські серця.

Бачила все те пчілка і чула. Вона знала вже, що Савська цариця, почувши про славу Соломона, іде випробувати його мудрість загадками.

У саме полуднє прибула вона в Єрусалим з велетенським почотом. її верблюди везли пахощі і благородне каміння, слонову кість, малпи і пави.

І видав цар Соломон пир, рішаючи миттю кожне питання своєї молодої гості. Не було нічого невідомого цариці, щоб він їй не вияснив.

Пчілка сиділа весь час на вікні, на своєму звичайному місці, і слухала. Савська цариця, виславляючи мудрість Соломона, веліла саме своїй служебці на закінчення пира подати собі дві китиці квіток, взяла їх у обі руки і, як корону питань, звернула до Соломона ось які слова:

– Скажи мені, преславний царю Соломоне, котрі з сих квіток є живі, з корча відтяті, як падала рання роса, а котрі людською рукою учинені?

Цар Соломон знав воєнне діло, умів розпізнавати причини всього, що сотворене Богом, та в сій хвилі він квітками мало цікавився. І тепер, коли в могутньому умі не находив відповіді, – ще хвиля – тьмою поволіклась би слава його мудрості, – він повернув голову до вікна, де залюбки сідала пчілка.

Вона була там, чула все, бачила блідніюче легке обличчя царя і стрепенулася тривогою за його честь. Миттю забриніла малими крильцями понад голови бенкетуючих і усіла, непомітно для цариці, на одній з китиць, що їх вона держала у руках, здивована вже трохи мовчазною повагою наймудрішого з людей.

А він зрозумів тільки тепер, котрі квіти живі, – свободним рухом, усміхнувшися весело своїми повними, рум'яними устами, простягнув руку на одну з квіток і славословив красу, дану їй Богом.

Крізь легіт серпанків, шитих бісером, уклонилася його мудрості савська цариця і сказала:

– Те, що про тебе переказують у моїм далекім краю, є тільки блідою луною твоєї величі, марним відбиттям твого віщого розуму, о царю!

Весело кінчився розкішний бенкет, дудельники, свирільники і всі другі музиканти на арфах, гуслях і кимвалах трельом тисячі соловейків розколихували людські серця.

А пчілка?

Вона усіла на краєчку царської чаші з вином тяжким і сяйливим, як ізмарагд, та на радощах довго пила одну краплинку. Цар, веселий і рад, сказав їй жартливо, здвигнувши в любому почутті свої рівні брови:

– Полонила ти моє серце, наймиліша!

Цариця Саба просіяла від зворушення, понад квітку з пчілкою простягнула до Соломона кінчики пальців, крашені цинобром, – він утиснув їх збентежено, та зараз порозумів усе.

Його пчілка стала свахою, та ще й якою значною!

Був се незабутній день, коли вона поділила славу з Соломоном.

Суд квітів

Легка, як метелик, у своїй білій батистовій суконці, звивалась Дарочка по городі. Бува, на момент засвітять поміж зеленню її ясні кучері, зв'язані блакитною стяжечкою, то знову вона немов пропаде, лише дрібну ручку видко, цілу червону від сонця. Посеред газонів, складених в різнобарвний килим, Дарочка по одному вибирала білі нарциси, що дивились на неї розумним золотим поглядом, і, зриваючи, цілувала кожний у пахучу головку.

– Не гнівайтесь, милі квітоньки, – говорила поважно, – у маминій кімнаті гарніше вам буде, ніж тут. На стінах висять образи і дзеркала, що ви в них обдивитесь з усіх сторін; на столику стоять фігурки, що їх рухати не вільно; а зі стелі звисає мальована лампа зі свічниками. Я би вас радо лишила тут, але завтра мама вертає з далекої подорожі, і мені треба їхати по неї з татком і з вами. Рано вже буде пізно з квітами поратись, краще тепер. Мамця усе кажуть: лише їжу відкладай до завтра.

Вона обірвала майже всі нарциси й побачила, що ясмин починає цвісти, їх квітки були ще в пуп'янках, а пелюстки мали ніжні, наче з білого цукру. Дарочка брала кожну галузку в руки і обривала, кидаючи її в барвистий жмут, що лежав неподалік на землі. Вже мала відходити, але, озирнувши довкола, спостерегла на малій грядці, майже при самих штахетах, пишні лілові пера гіацинтових квітів. На радощах кинулася через клумби, не задаючи собі труду йти стежками, і дрижачою рукою почала їх виривати разом з корінням. Стеблинки були сильні, міцні, і ніяк не можна було їх відламати.

– Се вже вдома я полагоджу, – говорила з серцем, тьохкаючим від радості. – Тепер спішімся, бо сонце зайшло, і за мною Таня шукає по всіх усюдах.

Вона говорила до себе, жваво жестикулюючи, і видно було, що не лиш уста її викидають стільки слів, але також руки, волосся і навіть біла пікова суконка.

Діставшись через вогкі грядки до хати, Дарочка кинула китицю через двері на шафку у спальні, а сама побігла до кухні, де зняла зарошені сандалки. Таня, що саме сю хвилю верталась від учительки, де заходила шукати Дарочки, аж сплеснула руками.

– Куди ж се ти ходила? Де ховалась під вечір? Ах, Господоньку, коби-то вже пані були вдома! Коби я вже не журилася тими дрібницями!

Вона відібрала від Дарочки сандалки і старанно обчищала їх, намагаючись бути гнівною та сердитою. Але Дарочка закинула обидві руки на шию вірної служниці і гладила її ніжно по зморщенім лиці.

– Я вже тебе слухатиму, Таню, – виправдовувалась крізь сльози, – я забула попередити – збирала трохи квіток; та розсмійся, Таню, раз, два і три!

Мала деспотка наказуючим рухом піднесла руку догори, і добра Таня усміхнулась.

Увесь вечір Дарочка не відступала від Тані – накрила стіл до вечері, наклала татові люльку і порахувала білизну, що її принесла прачка Остапова. Відтак пригадала собі квіти – налила у вазу води і, повкладавши їх чепурненько, поставила на шафочці біля свого ліжка. Потому помолилась, як усе при мамі, і лягла у постіль. Було їй дивно солодко на серці, неясно, мов з-за мряки являлись перед нею радісні події завтрашнього дня. Вона усміхалася до себе, наче її вже тепер обіймали мамині руки і ніжні, любі долоні гладили її волосся. Ясмини і нарциси ронили тяжкі пахощі, висока травка з білим промінчиком крізь середину хиталась весело у місячнім сяйві… Годинник цокав тихесенько своє тік-так, наче хто пересилував зернятка срібного маку… Усе навкіл сповилось спокоєм, і думки Дарочки теж. Не знати, як довго спала вона першим міцним сном, але хтось поторсав клямкою дверей, вона зразу ж піднесла голову і уважно глянула поперед себе.

В розхилених дверях стояв гіацинтовий цвіт. Ще недавно у лагіднім світлі сонячного дня Дарочка бачила його в красі здорової молодості, але тепер стояв він перед нею смертельно блідий і дивився на неї поглядом тяжкохворого сотворіння. Його одежа була зім'ята і обдерта, а стеблинка стікала кров'ю.

Дарочка простягнула руки і хотіла закричати. Але гіацинтовий цвіт наблизився легкою ходою до її ліжка і промовив шарудінням, пахучим і тихим, як зітхання:

– Пізнаєш мене? Перед заходом сонця я жив серед моєї рідні, радіючи вітрові, що обтріпував кожну пилинку з моєї одежі; сонцю, що цілувало мене золотими устами; росі, що падала на мене, як рясні сльози Божі… Се ти зробила, що мої квіти-дзвіночки видзвонили вже останню молитву блакитному небу… Ти вирвала мене з корінням із землі – і ось глянь!

Він став проти місячного світла, і Дарочка побачила, що береги стеблинки, на якій стояв хитаючись, кривавлять, мов рана…

Ще він не скінчив говорити, як за дверима відізвався чийсь шепіт, тиха хода, і крізь відхилені двері увійшов у кімнату ясмин.

Він дрижав, немов стримуючись від плачу, і йшов просто до ліжка Дарочки. Заломлював з розпукою свої зів'ялі галузки і з тяжким стогоном кинувся на постіль.

– Віднеси мене, – благав, – віднеси в сю мить до моїх сестер і братів! Вони там з кожним подихом вітру обертають за мною очі, не бачать мене! Чуєш, як тихо? Усі пташки замовкли. Бачиш, як темно? Усі золоті мушки з жалю перестали світити!

Він чіплявся тонкими галузками рук, волосся Дарочки і силою підносив її з постелі. Але Дарочка не могла ніяк встати, її руки були тяжкі, як олово, і ноги відмовили послуху. Крізь розхилене горою вікно побачила вона нарциса, що дивився на неї зором погаслим і бездушним. Його струнка постать, що хиталась, головка, жалібно схилена додолу, були образом такого терпіння, що аж тепер Дарочка заплакала гірко.

Але квіти були невблаганні, їх зайшла в кімнату ціла юрба з грізними лицями, суворим виглядом очей. Вони обступили постелю Дарочки і гомоніли на всі голоси: На суд її! На суд!

Місяць приглядався скоса тому всьому, наче не хотів і знати, що тепер діятись буде… А провідник цілого гурту, гіацинтовий цвіт, що перший увійшов був у кімнату, став тепер на малім столику, де лежало вишивання Дарочки, і задзвонив пов'ялими дзвіночками:

– Заспокойтесь, квіти, суд буде!

Вмить усі замовкли і поставали в ряди, а гіацинтовий цвіт почав вести річ:

– Отсє дівча, що після великого злочину так безжурно лягло у постіль, є оскаржене, що вчора перед заходом сонця накинулось на нас злою рукою і зробило так, що біла днина застала нас мертвими… Збавило нас віку і осиротило наші родини. Се ж не може лишитися безкарно. Я жадаю, щоби-сьмо її закопали в землю сеї ночі, а до схід сонця хай барвистим цвітом зацвіте.

Хай колись зла рука зірве її і збавить гарного життя, хай умирає, як ми!

– Хай умирає! – закричали квіти, кинулися до Дарочки, обнявши її сотнями галузок, і почали тягнути її до городу. В її лице ударив холодний подув вітру, нічного повітря, – вухо підхопило якийсь гамір, глухий, наче відгомін далекої розмови; вона кинулась втікати кудись – розплющила каламутні зіниці…

Над нею стояв незнайомий бородатий пан в окулярах, татко з поважним обличчям, а при ногах бліда, залита слізьми стояла мама. Біля умивальні поралася Таня, викручуючи з води якусь білу хустку…

– Живе! – скрикнула мама і кинулась до Дарочки, але татко відвів її поспішно в другу кімнату, де навколішках упала перед образом Христа. Сам повернувся до незнайомого і помагав йому в праці.

Дарочку довго приводили до притомності: з одного тяжкого зімління западала в друге, але життя, що мало вже втекти з дитячих грудей, втримали насилу.

В полудень, як принесли Дарочці кілька ложок бульйону, вона питала мами слабким голосом:

– Що сталося зі мною, мамо? Я мала страшний сон і, мабуть, з перестраху захворіла?

– Ні, моя любко. Ти поклала на ніч жмут квітів, щонайбільш запашних, при своїм ліжку. Ти душилась від запаху, і ледве привели тебе до пам'яті.

Велика сльоза упала з вій Дарочки.

– Ти плакала через мене, мамо, – промовила ледве чутно і заслонила лице руками.

– Перше плакала, а тепер я радію, що ти одужаєш, моє кохання, мамина робітнице маленька.

І добра мама пригорнула з радісним зворушенням Дарочку.

Примечания

1

«Худою жив соломаху» – ці слова в оригіналі подано українською. Слід розуміти так, що козак живився пісною соломахою.

2

Волошшя – Волощина, Молдавія.

3

Афри – жителі Африки.

4

Ракуська – австрійська.

5

© С. Д. Попель, О. В. Крекотень, правонаступники В. І. Крекотеня, переклад українською, 2013

6

Оршаки – юрби, зграї.

7

З твару – з обличчя.

8

Болонейко – оболонь.

9

Брнула – побрела.

10

Фармага – сіряк.

11

Зелена віха – тичка з віхтем сіна, що виконувала роль вивіски для шинку.

12

Маро – Публій Вергілій Марон.

13

Ex nihilo nihil – з нічого ніщо (лат.).

14

Ut compleretur – для повноти (лат.).

15

Петрівка, Спасівка, Пилипівка, Великий піст – народна назва багатоденних постів.

16

Рибенцаль – йдеться про сілезького дідька Рюбецаля (Лічиріпу).

17

Флямський – фламандський.

18

Чорний Дунаєць – річка в Лемківщині.

19

Соймик – сейм.

20

Опанча – чоловічий плащ.

21

Машталір (з нім.) – старший конюх.

22

Бабинець – приміщення для жіночої служби.

23

Чамара – давній верхній чоловічий стрій, довгий, оздоблений галуном, запинався під шию.

24

Шпиталь Св. Лазаря – перший львівський шпиталь для вбогих.

25

Жур – зупа з заквашеної муки.

26

Палисвіт – Фаетон, син бога Сонця Геліоса; батько дозволив йому один день повозитися своїм возом, але коні понесли, збочили з дороги і були б спалили світ, якби Зевс не вбив Фаетона блискавкою. (Примітка автора.)

27

Предикат – судова постанова.

28

Хворі на жовтяницю вірили, що зціляться, споглядаючи золоте оздоблення у церкві. (Примітка автора.)

29

Кєп – це те ж, що йолоп. – Авт.

30

Фибра – трясця.

31

Див – потвора.

32

Метлиця – бур'ян.

33

Без три дні – продовж трьох днів.

34

Микола Устинович.

35

Achamoth – уособлена мудрість Бога.

36

на скроні

37

© «Видавництво Старого Лева», переклад українською, 1999.

38

Бзина – бузина.

39

Луцаки – вихованці луцької семінарії.

40

Ласо учинилося – аж заздрість бере.

41

Пособкувати – поганяти волів вигуком «соб, соб».

42

Сонмище – натовп.

43

Повали – стелі.

44

Спрятків – меблів.

45

Умегали – утікали.

46

З великої пуги попричикали – з великого страху заціпеніли.

47

Заміть – заметіль.

48

Шпакуватий – сивуватий.

49

Яр – весна.

50

Почитав'єм – поважав.

51

Сметана села – вершки.

52

Френологія – теорія, що обстоює зв'язок між окремими частинами мозку і певними здібностями розуму. Герой твору, очевидячки, має на увазі щось инше.

53

Пікуй, Зелемінь – гірські вершини.

54

Заданя – уроки, наслані лихими людьми.

55

Фуяра – флояра.

56

Мандригула – мандрагора, тут – отруйна трава.

57

Походня – смолоскип.

58

Хованець – виплеканий хатній чортик.

59

Мерва – трухлява солома.

60

Спенцирок – жупан.

61

Чоловічок – зрачок

62

Пекнув – сказав «пек тобі!»

63

Ожеж – отже ж.

64

Реєнтій – регент.

65

Стрілити зизом – глянути скоса.

66

Кабат – мундир.

67

Лиштва – обшивка одягу, підшивка.

68

Конфедератка – шапка, яку носили конфедерати.

69

Фризи – коні з Фризії (край, що займає частину Північної Німеччини та Північних Нідерландів).

70

Галун – оздобна тасьма.

71

Шабельтас – перев'язь, на якій трималася шпага чи шабля.

72

Контракти – торги, які відбувалися у Львові. Супроводжувалися вони гучними бенкетами і балами.

73

Ти розбійник з Михайлевич!

74

Ямарі – шахтарі

75

Нема ніякого відходу – погано горілка в шинку продається.

76

Гарак – арака, ром

77

Москалі – тюлька.

78

Фрицівка – могорич.

79

Зачвав – натравив.

80

Біжниця – синагога.

81

Дараба – пліт зі зрубаних дерев.

82

Астамент – покруч від «тестамент», заповіт.

83

Догурити – зробити прикрість.

84

Стрик – стрийко, брат батька.

85

Їмитися – вхопитися, тут – причалити.

86

Кльоци – колоди.

87

Вифасувати – отримати.

88

Кавалок гонталя – дерев'яна скалка.

89

Громадське добро.

90

Відомий письменник і діяч-москвофіл.

91

Переважив.

92

Дріб – пташине м'ясо.

93

Клячник – спеціальна підпірка для колін при молінні (від «клячати», ставати на коліна).

94

Мандатом – урядовець маєтку.

95

«Debet» було більше від «hebet» – витрати переважали над прибутками.

96

Мутерка – шруби і ґвинт

97

«Папорота» – перекручене від «бокоброди», бакенбарди.

98

Патенталь – інвалідська пенсія.

99

Рецепіс – письмове повідомлення.

100

Втягнув – вписав.

101

«Anmerkung» – примітка.

102

Гієратична – містична

103

Продавати «хрін» – цей фразеологізм стосується чоловіків, які стоять і не танцюють.

104

Продавати «петрушку» – цей фразеологізм стосується жінок, яких не запросили до танцю.

105

До вищого ступеня (лат.).

106

Ні Геркулес… (лат.).

107

© «Видавництво Старого Лева», переклад українською, 1999.

108

Кир – сукно

Content

Львівська антологія
Від давніх часів до початку XX сторіччя
І том

Передмова Перлини літературної Львівщини

Народні казки та легенди

Гнат Карпинський

Переможець змії і дракона

Казки в запису Івана Наумовича Чорт наймитом

Івась, лицар славний

Кобиляча голова

Казки в записах Івана Франка Піп на казанні

Блошині рукавиці

Казки в записах Осипа Роздольського (1872–1945)

Чоловік без страху, вдячний мрець і заклята царівна

Як брат брата визволив і злого духа стратив

Царівна-чарівниця і вдячні звірі

Як умерлий визволив царівну

Дурний Гриць і водяна панна

Данило Лепкий (1858–1912)

Вода в людовой вірі

Вірованя про чорнокнижників

Давня поезія

Григорій Чуй Русин із Самборо (1523–1573)

Еклога (уривок)

Адам Чагровський (1565–1599)

Себастіан Кленовий (1550–1602)

Ян Щасний-Гербурт (1567–1616)

Олександр Митура

Касіян Сакович (1578–1647)

Анонімні вірші з рукописних збірників XVII–XVIII сторіч

Пісні та вірші невідомих авторів

Поети XVIII сторіччя

Левицький

Григорій

Юліан Добриловський (1760–1825)

Бурлескна поезія

Описи Львова і Львівщини

Ян Альнпек (? – 1636)

Опис міста Львова

Юст Юль (1664–1715)

Лемберґ

Ян Томаш Юзефович (1663–1729)

Образа дзвону

Навіть духи покійних єпископів молилися за Львів

Петро Алабін (1824–1896)

Галіція

Володимир Броневський (1782–1835)

Подорож з Трієста до Санкт-Петербурга

Францішек Яворський (1873–1914)

Гуманіст над Полтвою

Дзеган

Давня проза

Анонім

Казаннє руське

Оповідання про бунт Люципера і Ангелів Апокриф XIV сторіччя

Святий Аверкій

Слово од патерика о покуті, як она чоловікові грішному єст пожитечна, хто єї по правді видержить

Томаш з Рави Рутенець

Про те, які чорти бувають

Бенедикт Хмелевський (1700–1763)

Якими є чорти

Слово про створення ангелів і архангелів та інші безплотні сили

Слово о святім Василії Великому, який відняв Євладія від диявола

Як Сатанаїл став дияволом

Всесвітній потоп

Слово о побіді над дияволом, альбо як бесідував Ісус Христос із дияволом на горі

Триста літ як одна година (З Сокольського рукопису XVIII ст.)

Про одного короля, котрий ходив зі злодієм вночі красти Казка з Хітарського збірника 1744 р

Іван Вишенський (між 1545-50 – після 1620)

Книжка

Повість

Стефан Яворський (1658–1722)

Про те, як антихрист іудеями сприйнятий буде замість щирого месії

Різні думки про народження антихристів

Про оманливі антихристові чудеса

Про ім'я антихриста і його написання

Юзеф Максиміліян Оссолінський (1748–1826)

Не тішся, не їж і не спи, бо диявол примчить і вхопить

Фрашки та фацеції

Фрашки з анонімного збірника XVIII ст. «Причина веселощів, сміху і доброго гумору»

Поезія XIX – початку XX сторіччя

Стефан Петрушевич (1772–1859)

Маркіян Шашкевич (1811–1843)

Іван Вагилевич (1811–1866)

Яків Головацький (20.10.1814 – 13.05.1888, Вільнюс)

Миколо Устиянович (1811–1885)

Антін Могильницький (1811–1873)

Іван Гушалевич (1823–1903)

Українською музою натхненні

Мечислав Романовський (1834–1863)

Каспер Ценглевич (1807–1886)

Михайло Грек-Слухоцький

Павлин Свєнціцький (1841–1876)

Іван Франко (1856–1916)

Володимир Масляк (1858–1924)

Уляна К равченко (1860–1947)

Осип Маковей (1867–1925)

Климентина Попович-Боярська (1863–1945)

Михайло Грушевський (1866–1934)

Василь Щурат (1871–1948)

Леопольд Стафф (1878–1957)

Дмитро Вітовський (1887–1919)

Богдан Лепкий (1872–1941)

Петро Карманський (1878–1956)

Степан Чернецький (1881–1944)

Василь Пачовський (1878–1942)

Остап Луцький (1883–1941)

Сидір Твердохліб (1886–1922)

Проза XIX – початку XX сторіччя

Леопольд фон Захер-Мазох (1836–1895)

Мертві ненаситні

Євген Згарський (1834–1892)

Отець Юрій

Іван Гавришкевич (1827–1907)

Страхи

Федір Заревич (1835–1879)

Чудний цвіт

Орест Авдиковський (1842–1913)

Історія черепа

Володислав Лозинський (1843–1913)

Запатан

Омелян Партицький (1840–1895)

Викликуванє духів

Стефан Ковалів (1848–1920)

Дрогобицький найда

Іван Франко

Терен у нозі Оповідання з гуцульського життя

Андрій Чайковський (1857–1935)

З татарської неволі

Лев Сапогівський (1858–1883)

Старий палац

Тимотей Бордуляк (1863–1936)

Нічний привид

Михайло Грушевський

Предок

Богдан Лепкий

Старий двір

Гостина

Михайло Яцків (1873–1961)

Де правда?

Дівчина на чорнім коні

Сфінкс

Орест Авдикович (1877–1918)

З балу

Антін Крушельницький (1878–1937)

У пітьмі ночи

Костянтин Сроковський (1878–1935)

Дві цегли

Катря Гриневичева (1875–1947)

Дивна ніч

Літературні казки

Леопольд фон Захер-Мазох

Довбуш і Смерть

Іван Наумович (1826–1891)

Фляшка

Данило Жужля

Корнило Устиянович (1839–1903)

Сини царя Нарзана

Данило Лепкий

Русалка

Стефан Ковалів

Киселиця

Остап Василенко (1867–1931)

Казка про трьох братів-орлів і четверту сестричку Любку

Василь Пачовський

Про князя Коріятовича і жовтого Змія Веремія

Катря Гриневичева

Цар Соломон і пчілка

Суд квітів

Примечания