Україна-Європа

Олександр Красовицький,

генеральний директор видавництва «Фоліо»

Рік тому, коли видавництво «Фоліо» презентувало на Львівському Форумі Видавців антологію «Україна очима письменників», ми оголосили про наступний проект – антологію «Україна-Європа». Ми жили в зовсім іншій країні, ніж живемо зараз. За цей рік країна пройшла нескінченно довгий шлях: від досить ситої і стабільної авторитарної держави з негативним економічним прогнозом, що поступово віддаляється від усе ще очікуваного європейського шляху, до країни, яка пережила тримісячну мирну революцію з трагічним, але переможним фіналом, втрату частини своєї території, піврічну війну на Сході, яка стала частиною плати за те, що народ відстояв європейський вектор. Упевнений у тому, що цей вектор був обраний правильно, що у країни немає альтернативи йому, однак нас попереду ще чекає багато випробувань. Зараз у нас абсолютно інша країна. Й інший народ. Патріотизм, згуртованість, волонтерство та благодійність, взаємодопомога і відкритість один до одного – ось тільки частка того, що проявилося у сонній до цього часу країні.

Письменники, твори яких увійшли до антології, визначають обличчя нашої літератури. Напевно, читачі недорахуються кількох важливих для себе імен, зате відкриють нові, раніше ще невідомі.

У книзі всього один поетичний твір. І він відкриває видання. Киянка Анастасія Дмитрук стала відома всій країні саме на хвилі трагічних подій цього року. За нею – севастополець Платон Беседін з оповіданням «Полюса» про Антимайдан та його мешканців. Такі ж полюси – у повісті Юрія Сороки, але погляд цілком інший. Так вийшло, що і в кінці книги актуальне і злободенне оповідання Андрія Цаплієнка про збитий Боїнг. До книги увійшли уривки з іще не виданих романів Юрія Винничука, Галини Вдовиченко та Андрія Куркова, героями їх стали французи, поляки та литовці. Ми не могли не включити в цю книгу два уривки про міжнаціональні відносини в Буковині та Прикарпатті: трагічний – з роману Марії Матіос та ліричний (але трагічний у романі) – з книги Романа Іваничука «Торговиця».

І – найнесподіваніше оповідання у книзі – Марини та Сергія Дяченків. «День Виборів». І повсталий з попелу Фенікс – наша Україна.

Анастасія Дмитрук

Небо падає!

Небо падає. Не мовчи,

мільйони нас, ми спіймаєм.

Скільки вистачить сил – кричи.

Нехай кожен у світі знає:

в Україні страшна біда,

земля рідна реве від болю.

Почалася кривава війна,

Україна стає до бою.

Україну мою рятуй!

Хто б не був ти на цьому світі.

Від падлючих сусідських куль

в сиру землю лягають діти.

Світе, милий, допоможи,

об'єднай свою дужу силу,

Батьківщину нам збережи!

Україну навік єдину.

Небо падає. Не мовчи,

мільйони нас, ми спіймаєм.

Скільки вистачить сил – кричи,

нехай кожен у світі знає.

© А. Дмитрук, 2014

Платон Беседин

Полюса

Памяти разделенных

1

– Eхать так, за спасибо, – вытирает капли пота со лба узкоглазый, похожий на якута Орлов, – это ты не дури! Хотя смотри сам, конечно. Ну, давай, взяли…

Вцепившись в хромированную сталь ручек, тащим трансформатор по сырому, зябкому коридору, стены которого – в фотографиях сотрудников и деталей, чинных, безжизненных. Для транспортировки существует тележка, но мы ее не нашли, и прем конструкцию на себе, зарабатывая межпозвоночные грыжи. О них так любит напоминать лысый Засоба с татуировкой «Адлер 73» на левом плече.

Ломит поясницу, и когда мы затаскиваем трансформатор по узкой лестнице вверх, стараясь не задевать стен, усталость от физического напряжения переходит в яростное желание быстрее прекратить эти почти сизифовы муки, и я думаю, что ехать надо: за деньги или без них.

На перекуре, смоля красный «Бонд» в затхлой подсобке, набираю Вениамина Степановича:

– Алло, это Межуев… да, он самый…

Голос в трубке до омерзения энергичный, бодрый, не сочетающийся с плесенью стен и тусклостью люминесцентных ламп:

– Наконец-то! Решился?

– Ага.

Тушу окурок о ребристую банку, приспособленную под пепельницу.

– Вот и хорошо. Напоминаю, выезд завтра. Сбор у Вечного огня.

На следующий день ворочаю мысли тяжко, будто мешки. Но на месте сбора почувствовал себя увереннее.

У автобусов, припаркованных рядом с сердитым зданием администрации, толпятся люди, шарахающиеся от гималайских кедров, под которыми, благодаря щедрым подачкам сердобольных пенсионеров, обитают наглые кошки, чей дух так чудовищно стоек, как бы ни завывал крылатый севастопольский ветер, приносящий с моря запах водорослей и мазута.

– Межуев! – Вениамин Степанович одет в армейскую форму без нашивок, с георгиевской ленточкой на груди. Огрызком бледно-зеленого карандаша он делает пометки в блокноте «Партии регионов». – Тебе сюда!

На лоснящемся боку пирожковидного автобуса – красная надпись «El diablo». Люди внутри, и правда, чем-то смахивают на бесят. Они ругаются, суетятся и возбуждают друг в друге страсти.

– Валера, – протягивает руку бритоголовый парень с голубоватым, словно карандашом чиркнули, шрамом на правом виске. Будет моим соседом. Ладонь у него – вся в наростах и шишках: изнутри – мозоли, снаружи – черные бугорки. Жму, преодолевая брезгливость. – Вместе, значится, за Русь будем!

– Да, конечно, – жалею, что выбрал это место в автобусе.

– Американцы, сволочи, что творят!

Вообще, когда Валера говорит не о политике, то изъясняется просто, топорно даже, напоминая трудного подростка, пересказывающего как всегда не выученный урок, обрывки которого он услышал в курилке.

Его биография укладывается в десяток минут. Родился на Прэксе, рос без отца. Бултыхался в «фазанке», шарахался по конторам. Сейчас у Арсена, в автосервисе. Арсен татарин, но в порядке мужик. Жена его сильно ебкая, а своя – нет. Откуда только спиногрызы нарисовались?

Он сообщает это примитивным, уличным языком, но переключаясь на Януковича, Евромайдан или Путина, превращается в журналиста газеты «Русичи».

– Слыхал, что Тягнибок сказал? Русских через одного вешать!

– Сказал, да?

– Я тебе отвечаю! – Валера, ему бы в сериалах на «НТВ» сниматься, трясет кулаком. Пальцы у него – в крестах и звездах. Видимо, какую-то часть своей биографии он все-таки опустил. – А Янык молчит, бля! Путин бы майдаунов за пять минут разогнал!

Когда автобус трогается, Валера достает бутылку «Хлебного дара» и, залившись, уверенно идет на призовое место в чемпионате по храпу среди пассажиров автобуса «El diablo».

Мне же не спится. По телевизору, подвешенному под крышей, идут боевики – мир спасает то Брюс Уиллис, то Арнольд Шварценеггер, – а мы, так нам сказали, едем спасать Украину.

На въезде в Симферополь – там, где стынет заколоченный ресторан «Крым», – начинается снегопад, и грязно-белая крупа прилепляется к стеклу детенышами медузы. Хочется подставить язык, пусть обжигающе тают на нем, но окно закупорено, и остается только смотреть.

В болезненной тоскливости я, наконец, засыпаю.

2

Первый раз просыпаюсь, когда нас тормозит ДПС. С милиционером в салатовой манишке беседует Вениамин Степанович.

Второй раз – уже в Киеве. Автобус паркуется на заасфальтированной площадке, окруженной голыми деревьями.

Вспоминаю май в Киеве. По каштановой улице Цитадельной я шел к Лавре. Спустившись через нее по брусчатке, напившись воды из источника Святого Антония, вышел на Днепровскую набережную, к памятнику основателям Киева, возле которого на специальном дереве приезжающие молодожены крепили замочки влюбленных.

Сейчас Киев другой: обнаженный, выбеленный, точно скелет, подставленный под скупые декабрьские лучи. Снега мало: он лежит грязными кусками там, где еще не успел растаять, а на открытых участках виднеется разопревшая земля и влажный мусор.

Расстраиваюсь, потому что, выезжая из Севастополя, хотел снега, настоящего, пышного. Такого, какой я видел в Крыму разве что на Ай-Петри, когда в феврале ездил туда с приятелями. Напился, промочил ботинки и грел ноги, растерев их водкой у горящего костра, на котором жарили куриное филе, замаринованное, по немецкому рецепту, в киви и кетчупе.

– Бригадиры, где бригадиры? – мечется по площадке Вениамин Степанович.

При определенном ракурсе он похож на Леонида Куравлева в роли Жоржа Милославского. Только усы пышнее.

– Здесь, Степаныч!

– Рябов?

– Ага.

– Синицын?

– Да здесь я.

– Буйда?

– Вот он.

– Ты почему не повязал ленточку? А ну, повяжи!

Вениамин Степанович напоминает мою классную руководительницу, суетившуюся на день пионерии 19 мая. Тогда нас, раздав флаги и транспаранты, выстраивали на улице Ленина, и мы нестройно шли маршем, а после разбредались по городу – все по Цою – отстаивая в шумных очередях за пивом, спрашивая охлажденное, хотя знали, что «холодильники не справляются».

– Вопросы?

– Когда деньги будут?

– Филиппов, – бледнеет Вениамин Степанович, – что это за шутники в твоей бригаде?

– Простите.

– А вот не прощу! Мы сюда не развлекаться приехали!

После этих слов вновь начинаю думать, для чего приехал я? Деньги? Ведущему инженеру в «Тавриде-Электрик» платят не много, но кормят обедом, и квартира своя, на ежедневную пачку красного «Бонда» и пиво хватает. Идейность? Отчасти, но среди этих хмельных людей с георгиевскими ленточками она расшатывается. Скука? Разве это повод сегодня?

– В метро не теряться!

Грузимся в вагоны на станции «Житомирская». В ожидании поезда усаживаюсь на сетчатое металлическое сиденье. Оно холодное, почти ледяное, и я вскакиваю, чтобы не простудиться. В вагоне стою, двумя руками опершись о блестящий поручень.

Мне всегда нравилось киевское метро – особенно станции «Университет», «Дружба народов», «Золотые ворота» – компактное, аккуратное, не такое растянутое и шумное, как в Москве.

Раздражал лишь «Хрещатик». Возможно, из-за того, что слишком велики были первые ожидания – центральная станция, символичное название, и представлялось нечто эпическое, масштабное, а все оказалось куда прозаичнее, точно попал не на столичный вокзал, а на узловую станцию, с совдеповским туалетом с тянущимся вдоль стены писсуаром, закрытым медпунктом и двумя старухами, торгующими холодными пирожками.

Впервые оказавшись в переходе «Хрещатик – Майдан Незалежності», я наткнулся на вереницу нищих. Часть из них держала замызганные таблички, прося денег на спасение умирающих детей. Я лез в кошелек с металлической бляхой, и левая рука не успевала понять, что делает правая.

Впрочем, улица Хрещатик мне тоже нравилась не особо. В своих обязательных вечерних прогулках я избегал ее. Раздражали люди, скапливающиеся на ней: бутафорские, манеке-ноподобные. Смазливые дивчины, снимающие иностранцев. Блестящие испариной и лаком арабы. Холеные европейцы в модных очках. Все они искали хлоп-хлоп, чавк-чавк, буль-буль, занятые оформлением, благоустройством себя. Они казались избыточными снаружи и беззастенчиво полыми изнутри.

Тем не менее, выходить нам на «Хрещатике». Так сказал Вениамин Степанович, усевшийся посредине вагона, а по бокам – ребята с георгиевскими ленточками. Наверное, со стороны мы похожи на «срочников». Но те стоят молчаливо, собранно, а мы – расхлябанно, шумно. И я злюсь, когда наши не уступают место входящим женщинам или пенсионерам. Не выполняют одной из тех вещей, которые надо выполнять обязательно, если хочешь, чтобы однажды название твоего города, страны не изменили на «Тартарары».

Но вот Вениамин Степанович вскакивает. На его место усаживается дебелая женщина с жовто-блакитной, как говорят в Крыму, ленточкой, переплетающейся с другой – синей, со звездами Евросоюза. Рассматривает наши, георгиевские. В глазах проскальзывает ухмылка, но внешне женщина остается спокойна. Наши же косятся на нее точно звери, и не понять, кто здесь в клетке, но точно есть прутья – не разогнуть.

– Следующая какая?

– «Хрещатик».

– А потом? – Вениамин Степанович не видит схемы движения на бледной стене вагона. А подсказать ему – не решаются.

– «Арсенальная».

– Ох, ох, а нам-то на «Арсенальной», не на «Хрещатике». – Странно, при такой подготовке и перепутать станции метро. – Не выходим, не выходим!

Вениамин Степанович кричит на весь вагон, будто здесь только мы, хотя присутствуют еще те, кто косится на нас, как Миклухо-Маклай на туземцев.

– Хорошо.

– Ага.

Плакат, на котором черноволосый мачо, одетый, видимо, в швейцарский национальный костюм, дует в трубу, рекламируя таблетки от кашля, весьма кстати.

Вениамин Степанович успокаивается. Есть ощущение, что хочет вернуться на уже занятое дебелой женщиной место, но тут он соображает – не самый у нас бойко мыслящий вождь, – что есть еще те, кто в других вагонах. Знают ли они, где выходить? Паника преображает Вениамина Степановича из Куравлева-Милославского в Куравлева-Хому.

– Сообщите по вагонам, сообщите по вагонам, нам на «Арсенальной»!

На «Хрещатике» он вываливается из раздвижных дверей, точно картофелина из мешка, и орет на всю станцию:

– По вагонам, по вагонам! На «Арсенальной», на «Арсенальной»!

Его помощники бегут вдоль состава, вопят то же самое. Все это напоминает дурно организованный флэшмоб. Он, конечно, нелеп, но его хаотический драйв засасывает, и я, заряжаясь, кричу с остальными:

– На следующей! Нам на следующей!

Взгляды пассажиров еще испуганнее, еще насмешливее, но если раньше они смущали, заставляли быть незаметнее, то сейчас раздражают, злят, и Валера орет пучеглазой девушке:

– Че, сука, вылупилась?!

Ее обнимает парень в форме «Динамо». Он разрывает объятия, делает шаг навстречу Валере, но привстает Слава, вскакивает Ребро, и парень от жажды возмездия переходит к рациональной оценке ситуации. Неутешительной, как для него.

Все это происходит за несколько минут, крики, толкотня, давка, и тем сильнее импульс, полученный от кутерьмы. Эмоции разрядами встряхивают организм, подзаряжая аккумулятор социализации.

– Все, теперь точно выходим, – улыбается Вениамин Степанович.

– Точно?

– Уверен?

«Арсенальная» мне не то чтобы нравилась, но, определенно, интриговала. Большая ее часть занята помещениями, отделанными серой и красно-коричневой плиткой, а на свободных пространствах, у входа в состав, утром и вечером густо толпятся люди; я всегда очень боялся, что одно лишнее движение – и чья-то кровь будет на рельсах. А когда не боялся, то, ожидая, фантазировал, что в закрытых помещениях спрятаны бункеры на случай войны. Возможно, так оно и было, но я забывал проверить.

На эскалаторах, между которыми на пятачке обычно просят денег цыганки и скрипачи, наши успевают проскандировать названия едва ли не всех крымских городов. Мне нравится «Керчь», потому что коротко, а значит, не так позорно. Хотя все равно громко, сколько бы я ни пытался занять себя разглядыванием наклеек, прилепленных к сити-лайтам: «Геть банду», «Янукович – пидарешт», «Майданемо Януковича».

На выходе из метро вливаемся в колонны ребят с георгиевскими ленточками. Они с Донбасса. В черных «гондонках», дутых куртках, массивных ботинках. Суровый привет из девяностых. Стоят, как на школьной линейке, по двое. Осталось только за руки взяться и можно заливать на гей-сайты, пустив саундтреком «Осень, осень, ну давай у листьев спросим…»

Мы, крымские, выглядим старше, монументальнее, но случись драка, и донецкие переработают нас в уголь.

– Вениамин! – Нашего лидера приветствует косматый медведь в черном спортивном костюме с белыми адидасовскими полосами на рукавах. – Мы стартуем.

– Понял тебя, Иннокентий!

Мир, определенно, несовершенен, раз этого огроменного человека с лицом, будто слепленным из гипсокартона, на котором все никак не высохнет краска, зовут Иннокентий.

Под скандирование «Донбасс» – крестовые походы тоже были однообразны – донецкие уходят. Мы становимся на их место.

Хочу выпить кофе. И не хочу держать транспарант. Но на кофе нет времени, а на транспарант – человека. «Не подведи!» Транспарант всучивают мне, – как тут подведешь, намекните? – и мы двигаем в Мариинский парк.

3

– Где их только берут таких, а? – досадовал отец, смотря очередное политическое ток-шоу. Хотя мне более существенным виделся ответ на вопрос «как». Потому что, вопреки теории Дарвина, естественный отбор в Украине проходил странным, парадоксальным образом: по правилу, выученному еще в детстве, когда на море хочется в туалет, выход, казалось бы, очевиден, но оно, зараза, всплывает, и ты, ускоряясь, гребешь, словно не твое это, не из тебя.

Данный закон верен не только в политике. Когда в третий раз я поехал в Европу, в Германию – уже не ребенком, как раньше, а рабом гормональной активности, – то, стоя у Бранденбургских ворот, рассматривал не квадригу, а проходящих мимо девиц, усмиряющих плоть точно бром. Но вечером, в номере, когда я включал телевизор, пытаясь раскодировать запрещенные каналы, со мной общались иные дамы – сексуальные, возбуждающие, грозящие приапизмом.

В Украине все было иначе: на улицах, в транспорте, барах, офисах я любовался «девушками месяца», но в телевизоре, который, казалось бы, должен стать выставкой достижений, поцілили, хихикали те, кому хоть пакет на голову надевай.

И, видимо, мутировали они уже там. Потому что когда в «Фабрике звезд» я увидел бывшую девушку Таню, очень ценимую мной за талант горлового минета, то не узнал ее: вместо той, кого принято называть страстной брюнеткой, в кадре присутствовало холодное, затраханное существо, принимающее стандартные позы и изъясняющееся высокомерными банальностями.

Стоя на митинге Антимайдана в Мариинском парке, глядя на седого старичка-боровичка Чечетова, по обыкновению зачитывающего текст с бумажки, я лишний раз убеждаюсь в правоте собственных наблюдений. И то, что речь ваял человек хорошо пишущий, но не учитывающий личностный фактор, усугубляет жуткий эффект говорящей головы. Запинаясь, подглядывая в бумажку, депутат «Партии регионов» вещает предположительно огненные, лавоподобные манифесты, которые, вылетев из его перекошенного отчаянием рта, остывают и превращаются в пепел.

Он рассеивается над толпой, погребая идеи и устремления, слова и жесты, превращая Мариинский парк в крематорий, где, агонизируя, рвутся из раскаленных печей витеньки, коленьки и володеньки, а их острыми вилами загоняют обратно нуланды, бараки и арсении.

– Выше, выше транспарант! Громче, громче аплодируйте!

Мечется между стоящими Вениамин Степанович, и хочется его успокоить, заткнуть, потому что тело, налившись свинцовой тяжестью, превращается в дирижабль, ожидающий у лестницы в небо. Все эти люди на площади кажутся неподвижными, отяжелевшими истуканами, над которыми, каркая, сужает круги инфернальное воронье, ждущее своего часа.

Я бы ушел отсюда. Или, правильнее говорить, сбежал. Но каждого из нас инструктировали, что «покидать локации строго запрещено». «Иначе, денег не ждите!» – стращал Вениамин Степанович, распаляясь от децибел и ощущения власти. После такого нельзя уходить. Не из-за денег даже, а из-за нежелания подвести.

Значит, стоять, внимать. Благо, что транспарант передали высоченному Дрону с узловатыми руками-ветвями. А на трибуне Чечетова сменяет Колесниченко. Он дает текст живо, уверенно, без бумажки. Возможно, даже говорит от себя. Толпа оживает, воодушевляется. Ура, ура, ура!

– Мы, «Партия регионов», призываем оппозицию прекратить вооруженный протест, который может привести к жертвам! Надо не воевать, а договариваться! Мы все украинцы! И все желаем процветания нашей родине! Поэтому президент Виктор Янукович отказался подписывать с Евросоюзом кабальные соглашения. Да, мы хотим в Европу, но на равных условиях!

– Да!

– Ура!

– Правильно!

Музыкальная пауза. «Песняры» заряжают «Беловежскую пущу». Вокалист старается так, будто пробуется в «Black Sabbath», когда Оззи Осборн, не попрощавшись, уехал в очередной алкогольно-наркотический трип.

А дальше – вновь политиканы. Пока Вениамин Степанович ни командует нам:

– Обед!

4

Между деревьями в Мариинском парке антимайдановцы установили армейские палатки. Солнечные лучи – пусть ветви и лысые, как новобранцы – пробиваются слабо, и еще лежит стекольной крошкой то ли снег, то ли лед. Из палаток валит дым. Люди топят буржуйки.

Забравшись внутрь, хочу подсесть к печке, но подступы заняты насупленными людьми, сидящими на корточках и на ящиках. Приходится стоять поодаль, греться. Ближе к выходу на лежаках спят закутанные в тряпье и шерстяные, как в поездах, одеяла люди. Виднеются лишь носы, щеки. Пахнет спиртом и гарью. Искры вырываются из приоткрытой дверцы буржуйки и мечутся, играя друг с другом, как детеныши огненной кошки. Но от земли веет холодом, ледяными касаниями покойницких рук он тянет вниз, в криогенную камеру вечности.

Люди быстро набиваются в палатку. Долго в ней находиться нельзя. Надо меняться, все должны греться.

Те, кто не хочет или не может попасть внутрь, ютятся у топливных металлических бочек, черных и внутри, и снаружи. В них горят доски, чурки. Снег возле бочек тает, обнажая покрытую серо-бурой травой землю.

– Мерзнем, блядь, из-за пидоров этих! – бузит мужик с убийственно трагическим, будто потерял последнего друга, лицом.

– Не хуй им делать, революционерам! – соглашается второй, в ушанке с милицейской кокардой.

– Этих пиздюков там колбасой, салом кормят, – встревает третий с лицом цвета старого кирпича, уже крошащегося, рассыпающегося.

– О, как! А нас гречей!

Кормят, действительно, гречкой. Конопатые девицы в голубых фартуках раздают горячую крупу из бочек полевой кухни, а молчаливые парни с лицом цвета винно-водочного загара разливают приторно сладкий чай. Люди едят с аппетитом, разбившись на группки. Усаживаются на скамейки и паллеты, которые периодически ломают и пускают на обогрев. «Алкоголь строго запрещен», но почти в каждой группке выпивают, тайно или явно. Замечаю это, когда ищу туалет.

– Братишка, давай с нами, а? – предлагает усатый мужик, словно пляжным полотенцем, обмотанный флагом «Партии регионов».

– Э, Шурик, не так бодро, – волнуется его соседка в серой пуховой шапке.

Вторая не реагирует, продолжает сидеть, склонив белобрысую голову к коленям, обтянутым зелеными шерстяными гамашами.

– Нет, спасибо.

У биотуалетов очереди. Ищу, где бы отлить. Устраиваюсь на нижней дорожке, под каштанами. Расстегиваю ширинку, когда звонит телефон. В трубке голос бригадира Валеры, того самого, который мог бы сделать карьеру журналиста в газете «Русичи»:

– Вадик, ты на хер где ходишь?

– Да в туалет отошел.

– Степаныч нас на Европейскую выдвигает. Быстрее давай!

На обратном пути меня дергает телевизионщик. Сует микрофон, просит сказать на камеру несколько слов.

Чувствую себя неуверенно. Морально – не в силах избавиться от ощущения лишнего человека среди публики Мариинского парка. Физически – ноет в паху, и я злюсь, вспоминая посещение толстого уролога-армянина с красивым именем Фердинанд и стандартной фамилий Мовсисян, на которое меня отправила бывшая девушка, любящая анальный секс и фильмы Ларса фон Триера.

– Простатит. Надо бы УЗИ сделать.

– Сколько?

– Сто пятьдесят гривен.

– А лечение?

– Зависит от сложности.

– Ну, в среднем…

– С лекарствами около двух.

И я отказался от лечения. И от УЗИ. Потому что знал, будут проблемы, а денег не будет. Напоследок уролог-армянин, подняв бровь – ценное для любого мужчины умение, – заявил:

– Ну, как хотите. Потом обойдется дороже.

– Не каркайте, – огрызнулся я и для убедительности хлопнул дверью.

И вот он докаркался. Или я облажался. Первое, конечно, приятнее, но второе логичнее.

– Скажите пару слов?

Смотрю на журналиста так, как смотрел бы на уролога-армянина, окажись он передо мной.

– Ну, не знаю…

Журналист, бородатый тип с цыганскими серьгами, опускает микрофон. Хочет уйти. Найти более лояльного респондента. Судя по тому, как освещают Евромайдан и Антимайдан украинские СМИ, ему нужен агрессивный, дикий украинофоб, желательно в той стадии опьянения, когда еще можешь говорить, но не понимаешь что.

Если не я, то найдется другой ответчик. Например, вот этот, перекошенный водочной эйфорией парень, прыгающий аки возбужденный самец гориллы. Так что лучше – попытаться самому.

– Извините, давайте ваши вопросы.

– Хорошо, скажите, за что стоит Антимайдан в Мариинском парке?

– Я бы не стал называть это Антимайданом, потому что приставка «анти» создает негативный эффект, а люди, собравшиеся здесь, преследуют исключительно созидательные цели.

– Какие же?

– Сильная, процветающая Украина.

– Тогда почему вы здесь, а они там? Вы же не будете отрицать того, что здесь звучат лозунги против Евромайдана?

– Не буду, но это лишь с одной стороны. А с другой, это лозунги не против людей Евромайдана, но против их радикальных методов, понимаете? Они могут привести к фатальным для всей страны последствиям. Мы тоже хотим в Европу, но на равных условиях. Мы уважаем наши ценности и традиции. Мы не хотим конфронтации с Россией.

Понимаю, что говорю почти словами Колесниченко.

– Но выбирать все равно придется…

– Между чем?

– Между Евросоюзом и Россией.

– Это миф, навязанный Украине извне. Нас заставляют выбирать, понимаете? Можно жить с соседями в мире, сотрудничать, дружить и при этом заниматься своим домом, установив в нем свои правила.

Да, телевидение делает из нас потенциальных спикеров. Сколько раз мы представляли себе, как разделываем оппонентов в передаче у Шустера? Что бы мы говорили при этом, как бы жестикулировали?

– Но люди на Евромайдане не довольны Януковичем, а здесь, в Мариинском парке, вы за него. Неужели вы поддерживаете то, что сделал со страной Янукович и готовы терпеть это дальше?

– У нас есть претензии, серьезные претензии, но мы считаем, что высказывать их можно только в рамках конституции и закона, – я агитка, компиляция выдержек из газетных статей, – нравится это кому или нет, но на сегодня Янукович легитимно избранный президент Украины. Его можно убрать только конституционно. И, в конце концов, почему нельзя сделать импичмент?

– Вы голосовали за Януковича на прошедших президентских выборах?

– Нет.

– Здесь вы за деньги? – журналист сбивается на вопросы-тычки.

– Нет.

– А остальные люди?

– Спросите у них.

Телефон играет кавером Мэнсона на «Personal Jesus». Валера в трубке орет, почти как Мэрилин в его ранних альбомах.

– Ты где шастаешь? Степаныч нас на хую провернет, если на Европейской через секунду не будем.

– Хорошо, хорошо, буду.

– Вас ждут, да? – Бороденка телевизионщика жиденькая, как и его вежливость.

– Ага.

– Спасибо.

– И вам.

Мы как бы иронично улыбаемся.

5

На летней площадке у Арки дружбы народов, где зрительские ряды полукругом и летом 2012 года так хорошо было смотреть матчи чемпионата Европы по футболу, тешатся, давятся, заливаются алкоголем. Деревянные ларечки закрыты, и, видимо, нарушающие статью 178 Уголовного Кодекса Украины принесли спиртное с собой. С закуской проблем нет: у аттракциона «The Matrix», на заднике которого уродливо, словно мстил агент Смит, нарисованы Нео, Морфеус и Тринити, насупленные пожилые женщины с ярко накрашенными линиями, обозначающими потерянные в сражениях с возрастом губы, бойко торгуют пирожками.

Я и сам покупаю один – с капустой. Вторая матрона смотрит укоризненно, и чтобы не обижать, беру у нее с картошкой. Он мне нравится, а вот тот, что с капустой, скорее из разряда «если нечем закусывать», и я давлюсь им, помня завет деда-блокадника: «выкидывать еду – грех», сидящий во мне, точно генетический код.

Летними и весенними вечерами я любил останавливаться у Арки, наслаждаясь видом на левый берег Днепра, по пути из Мариинского парка к Владимирской горке и дальше, на станцию метро «Золотые ворота». Пробую любоваться им и сейчас, но слишком шумно: мат, гогот, споры. В кучу мусора рядом постоянно кидают пустые стаканчики и бутылки. И я ухожу, спускаясь по кашице растаявшего снега к Европейской площади.

Людей здесь больше, чем в Мариинском парке. И публика совсем иная. Больше радостных, сытых, улыбающихся женщин. Они судачат, комментируя происходящее на занавешенной бело-синей растяжкой «Партии регионов» сцене, хохочут, лузгают семечки, водят хороводы. И даже седой старичок-боровичок Чечетов, перебравшийся сюда из Мариинского парка, не раздражает, а вызывает жалость. Поэтому, когда он взметает хлипкий кулачок вверх, призывая вторить неубедительному «ура», люди подбадривают его аплодисментами и криками. Мужик, повязавший георгиевскую ленточку на манер Рэмбо, усердствует так, что теряет бутерброд, данный ему заботливой женщиной, обмотанной шерстяными платками.

В этой бурлящей витальной радостью массе я возвышаюсь, оживаю сам. Раскрашенный, по завету роллингов, черным мир наливается горячими рассветными красками. И, отдавшись порыву, я скандирую: «Я-ну-ко-вич! Я-ну-ко-вич!»

Плевать на то, что он и его сынишки сотворили с многострадальной, разрываемой ляхами, мадьярами, литовцами, русскими и больше всего украинцами, страной. Они обезумевшие слоны, вышедшие из-под контроля, превращающие в кровавое месиво тех, кому призваны были служить. Плевать, потому что они одни из, и с их уходом ничего не изменится, как не менялось с другими, отличными внешне, но идентичными внутри. Нарушился сам механизм: вылетела деталь или вклинилась ошибка, но система перестала функционировать так, как задумывалось.

Чувство, испытываемое мной здесь, среди взбудораженных триумфом единства людей, сродни танцу светлячка у зажженного фонаря, когда свет, проходя через живой организм, срабатывающий точно линза, усиливается, становится ярче. Во многом ради этого чувства люди выходят и на Европейскую площадь, и на Майдан, набивая Киев, словно автобус, отправляющийся на небеса, распевая при этом: «We got a ticket to ride and we don't care».

Да, лозунги, манифесты у них разные, но они лишь причины, официальные оправдания, данные для посещения психотерапевтических курсов. Есть привыкание, есть сравнение, а значит, будут споры, чьи курсы самые лучшие. Будет поединок с вбиванием гвоздей истины в несогласную плоть врага.

– Се-вас-то-поль! Се-вас-то-поль!

Нахожу своих по этому крику. Он слышен, пожалуй что, лучше всех. Парни, скандирующие его, регулярно тренировались на стадионе ФК «Севастополь». Фанатов среди тех, кто приехал со мной на автобусах, большинство. И возрастные – вроде гнусавого преподавателя философии Коркишко, взявшего почитать в дорогу книгу Юргена Хабермаса, – подчас активнее молодых.

– Ты где ходишь, бегемот, блядь?

Валера зол. От него прет алкоголем, и прыщи, которые были не заметны в автобусе, сейчас налились красным.

– Ладно, Валера, погодь, – тормозит его добродушный Ребро.

Когда я только пришел в «Тавриду-Электрик», он паял, травил платы, но вскоре перебрался торговым в дистрибуцию. И там, говорят, поднялся.

– Да хули погодь, Ребристый? Нас тут, сука, колотун бьет, а он ходит хуй знает где!

– Ну, отошел человек, – ухмыляется Ребро. – Может, поссать.

– Простатит, да.

– Ну так дома сиди, лечи простатит!

Валера еще злится, прыщи алеют, но градус в котле агрессии понижается. Ребро хлопает меня по плечу. Предположительно одобряюще. Но от его хлопка, наоборот, становится тоскливо, муторно. Он, как пыль из ковра, вышибает витальное настроение.

«Мы должны поддержать президента Виктора Януковича в его стремлении заключить выгодный, прежде всего для Украины, договор об ассоциации с Евросоюзом. Те, кто стоит на Евромайдане, хотят лишь одного – ввергнуть страну в состояние гражданской войны, а после сдать ее в лапы американских хозяев, поступившись национальными интересами. Это недопустимо для президента Виктора Януковича, для «Партии регионов», для украинского народа! У нас уже был «оранжевый режим». Кому стало лучше? Сколько можно обманывать народ, выводя его на площади лживыми обещаниями?»

Из всей этой речи, раскатисто звучащей со сцены, меня цепляет одно – «те, кто стоит на Евромайдане». Я видел их по телеканалам, преимущественно по российским. Я слышал о них от окружающих, преимущественно от пророссийски настроенных. И «те, кто стоит на Евромайдане», в основном, представлялись кровожадными, агрессивными бандеровцами со свастикой на одном плече и портретом Бандеры – на другом. Похоже, с криками «Слава Украине! Героям слава!» они вот-вот должны полезть из-под земли, протягивая загребущие лапы к православным младенцам.

– Хули там Янык сиськи мнет? – возмущался рабочий цеха, таща вакуумный переключатель к испытательной установке.

– Трусит, наверное, – кивал младший инженер, подключая к стальным контактам клеммы. – Или 2004-й не помнишь? Та же история.

– Америка бы за час всю эту пиздоту разогнала!

– Ну, так-то Америка. Там все просто: расфасовали и в Гуантанамо. Даже бы разбираться не стали. – Младший инженер проверяет заземление, хлопает металлической решеткой, идет в аппаратную. – Им можно, а нам нельзя. Все под их дудку плясать обязаны.

– Вот-вот, а этот тупит, блядь.

– А теперь как? Слишком много людей вышло.

– Да с вертолетов их за час расхуярить…

Младший инженер подает напряжение. Стрелки осциллографов и вольтметров ползут вправо. Компьютер пишет данные, строит графики. Поршни вакуумного переключателя, хлопая, как вылетающие пробки шампанского, ходят вверх-вниз.

Я старался не вмешиваться в подобные разговоры. Но последний месяц ни о чем другом в «Тавриде-Электрик», как и во всем Севастополе, похоже, не говорили. И на меня, безмолвствующего, начали поглядывать с подозрением, свой ли. Приходилось обозначать участие в бессмысленных спорах, где один разбирался лучше другого, огорошивая собеседника якобы эксклюзивной, шокирующей информацией, а на деле пересказывал новости, льющиеся, будто из прорванной канализационной трубы, починить которую было некому, все ушли на телесъемки.

– Говорят, на Евромайдане в еду наркотики подмешивают, – с вечно блудливой улыбкой заметил инженер Мигунов, проверяющий отчеты исследовательской лаборатории. – У меня кума в Шостке. Так вот у нее знакомая с Евромайдана вернулась, теперь от наркозависимости лечится.

– Американцы им бабло платят, – шумно пустил табачный дым инженер Голубев. – Мерзли бы они там за так?

– Знаете, – я прикурил сигарету, – у меня в Киеве друг, русский, из Севастополя, так вон он туда каждый вечер после работы ходит. Без всяких денег.

– Купили твоего друга!

– Мы десять лет знакомы, чего ему врать? Да и, в конце концов, глупо верить, что все там за доллары, накачанные транквилизаторами, стоят.

– Бордель в центре города развели, эка масть! – окрысился Голубев. – А ты, как я посмотрю, за них, да?

Я развернулся, ушел. И неделю, хотя буйные мысли стучались, ломились в голову, старался не вспоминать о сваре с Голубевым, пока в курилке ни услышал, что «Вадик Межуев бандеровец». Говоря это, бухгалтерша Вера Скулкина, белобрысая толстушка с нарисованными бровями, не видела меня, оттого еще больше струхнула, когда я вышел из-за спины с побледневшими, похожими на дождевых червей, губами.

– Так это, – Скулкина часто заморгала ресницами, – Семен Ильич всем нашептал.

– Всем? – полыхнул я.

– Ну да…

Я бросился в помещение-аквариум, где за общим столом работал в OrCad крысюк Голубев.

– Семен Ильич!

Он то ли, правда, не слышал, то ли сделал вид, что не слышит, но наушников, в которых обычно звучали «Fleetwood Mac» или «Doors», – дряхлый склочный хиппарь! – не снял. Я схватил его за острое плечо, грозящее проткнуть ворсистый свитер, и повторил. Он, наконец, услышал.

– Да, Вадим.

Глаза его, желтоватые, влажные, забегали по моему лицу.

– Вы почему сказали, что я бандеровец? Он вздрогнул.

– Вадим, эка история. Ну, не сейчас, а?

Пощадив его, я дождался обеда. На выходе из «Молодости», где весной и летом зеленели виноградные лозы, а поздней осенью и зимой ржавели голые прутья, Голубев, дыша съеденным борщом и перченым салом, отбивался от канонады моих вопросов, экая и выкая, игнорируя конкретику и факты. А я, устав от апелляций, крикнул:

– Не смейте так говорить! – и для чего-то добавил: – У меня дед на войне погиб!

Это была ложь, потому что одного деда я не знал вообще, а второй пережил войну и блокаду.

Не понимаю, отчего меня так взбудоражила, расшевелила данная Голубевым красно-черная метка. Возможно, грань между насмешкой и реальным обвинением стерлась, и просеялось абсолютное зло, с которым ты либо консолидировался, либо боролся, независимо от того, является ли оно злом на самом деле.

Через неделю я решился на поездку в столицу.

И вот я здесь. Среди вроде бы своих, идеологически близких. А те, кого я вроде бы защищал в Севастополе, по другую сторону «беркутовских» щитов. И кем бы они ни были, кем бы я ни был, не увидеть их – значит, даже не попытаться раздобыть все части украинского пазла, значит, не участвовать в истории, а кормиться исключительно телевизионной картинкой.

Пробираюсь к Валере, беру за плечо:

– Отойдем!

– Че, бля? Только ж пришел!

– Отойдем!

Покоряется. Отходим, закуриваем.

– Тут такая история, мне надо уйти, отлучиться на час-два, хорошо?

Валера зажимает сигарету так, будто у него свело челюсть: прикидывает, наверное, использовать ему ответную конструкцию исключительно из мата или с вкраплением цензурных слов, но я опережаю его монолог.

– Да, знаю, все за дело стоят, мерзнут, и Степаныч наказал не расходиться, но, – достаю бумажник, – половину из того, что обещали, отдам тебе. А пока – держи сотню.

Портрет Шевченко на помете дьявола смотрится кощунственно.

– Хорошо, брат, мы тут за тебя постоим, но ты знай, что единым фронтом…

Валера мелет что-то еще, но я, развернувшись, уже иду в сторону Евромайдана.

6

Перед поездкой в Киев я пробовал дозвониться Игорю Каратаеву, своему лучшему другу. Но связи с ним не было, и компьютерный голос – возможно, если бы у R2D2 была жена, то она говорила именно так – сообщал, что абонент находится вне зоны доступа. Когда же заботливая машина «Киевстар», вытеснившая человека, пикнула смс, отрапортовав, что абонент вновь на связи, я попал в зону длинных гудков. Сам Игорь не перезванивал.

Я сначала нервничал, пробовал дозвониться, но затем по обыкновению растворился в одиночестве, наслаждаясь им, как делал это раньше, прогуливаясь к морю или читая в продавленном кресле на балконе своей квартирки. Родители, переключив внимание на сестру, звонили редко, а знакомые, если и искали меня, то исключительно через социальные сети. Я жил анахоретом.

Единственное, что нарушало мое одиночество как форму свободы – звонки девушек, с которыми я, подвыпив, знакомился по дороге домой, на остановке «Студгородок», где у магазина живого пива и гастронома «Розовый слон» кучковались припозднившиеся на парах студентки или спешащие на вечерние занятия абитуриентки.

Я начинал разговор с чепухи, вроде:

– Извините, а здесь можно сесть на «десятый» маршрут?

А заканчивал взятием номера телефона.

Студентки были решительнее, бойчее, наглее, но абитуриентки охотнее соглашались на фотосессию или – «потом сама сотрешь, обещаю» – видеозапись минета, который делали так, будто меня звали Пьер Вудман, а в столе я держал готовый контракт со студией «Private». Абитуриентки реже заводили разговор о подарках, и я ограничивался покупкой двух баклажек «Оболонь светлое» и большой красной пачки фисташек, среди которых попадались не расколотые, без трещинки, и, жалея выкидывать, я пытался разгрызть их зубами, сердился, усердствовал, отчего девушка смеялась и протягивала мне свою фисташку, наклоняясь так, что можно было рассмотреть груди, между которыми чаще всего болтался какой-нибудь амулет или кулон, но иногда встречались кресты, стопорившие меня, потому что каждый раз, когда девушка спускалась вниз, к члену, водя по себе, водя собой, я думал, что лиловая головка касается распятого Иисуса Христа.

Девушки звонили, болтали о «Камеди Клаб», «Сумерках» и айфонах. В этот момент я обычно включал лесбийское порно, и когда меня спрашивали, слушаю ли я и что вообще делаю, отвечал:

– Дрочу.

Одни, не веря, хмыкали. Другие обижались. Но были и те, кто заинтересовывался, включался в игру, и тогда я узнавал, что пизда, например, может полностью закрыть мое лицо. Потом, когда они приходили ко мне, я напоминал им о фантазиях, но чаще всего они смущались, и, к примеру, анальный секс если и происходил, то не так бурно, как по телефону.

Возможно, подобной реакции не было бы у моих сверстниц, но проверить это я не мог, потому что свободные тридцатилетние, плюс-минус, женщины изначально, как по мне, имели массу отягощающих факторов. Ребенок. Или два ребенка. Или слишком большой сексуальный опыт. Или, наоборот, весьма скудный. А главное – отсутствие общих тем для беседы.

Я говорил об этом со знакомыми или с коллегами в бесконечных сплетнях, которые так любят сексуально голодные мужики, и они заявляли:

– Да, да, если ей тридцать пять, а она без мужика, то что-то не так.

– А если это ее осознанный выбор?

– Бизнес-вумен? Не наш вариант.

Глядя на него, плохо выбритого, похмельного, в заляпанной канифолью робе, я думал, что, возможно, женщинам не так уж и не повезло с «не нашим-то вариантом».

Нет, проблема гнездилась не в дамочках, а во мне. Ведь кроме того, чтобы заниматься сексом, нужно было общаться, и если со студентками я мог трепаться, например, о «Guns'n'roses», хотя большинство слушало инди, то сверстницы с «Welcome to the jungle» просили переключить на «Русское радио».

Наверное, были и те, кто продолжал слушать «Metallica» и «Led Zeppelin» (фанатки последних, впрочем, скорее всего, злоупотребляли омолаживающими кремами), но я не встречал. Попытки же заговорить о фильмах Дэвида Линча или о книгах Густава Майринка, как удары второсортного африканского легионера, шли в «молоко». Хотя это, прежде всего, был вопрос места знакомства.

Часто тридцатилетние плюс оказывались слишком. Слишком податливы – могу не успеть. Слишком зажаты – что с моим телом? Слишком развязны – чем еще удивишь? Слишком докучливы – не хочу быть одна.

– Нет, это ты слишком, – смеялся Игорь, когда я делился подобными соображениями: – Слишком безответственен. Слишком предвзят.

– Ты же знаешь, как и большинство мужчин нашего поколения, я не люблю мозгоебство, но верю во встречу с той самой…

– Ну-ну, – хмыкал Игорь.

Он сам жил с тридцатишестилетней Валерией в ее квартире на Оболони, на улице, названной в честь венгерского писателя и революционера Мате Залки. Его творчество меня не вдохновило, а вот атмосфера зеленой улицы показалась симпатичной. Валерия, – она называла себя только так, и все остальные должны были поступать аналогично, хотя я с трудом представлял, как Игорь, меняя позу, выговаривает это викторианское, долгое «Валерия» – угощала меня вишневым пудингом и до оскомины напоминала, что она директор украинского филиала крупной шведской фирмы. Я смотрел на ее короткий «ежик», бульдожьи щеки, полную грудь и заставлял себя думать о ней хорошо, потому что обо всех людях, в общем-то, надо думать хорошо, а о девушке лучшего друга тем более.

– У нее красивые глаза, хм. И голос томный, хм. И голова… бля, какая же у нее огромная голова!

Мои старания по примирению с Валерией делали все только хуже, и я совершенно отчаялся, капитулировав окончательно, когда полыхнуло давнее, но еще не проговоренное: «Он с ней из-за денег, из-за квартиры!»

В этом моем чувстве, которое Валерия как умная женщина безошибочно идентифицировала, аккумулировался целый спектр плесневелых эмоций: от ощущения собственной неполноценности до подобия ревности.

Вейнингер математически-философским путем вывел, что в любом человеке присутствует и женское, и мужское. И мне казалось, что любая коммуникация есть изменение баланса этого женского и мужского. Когда любовь вытесняет дружбу, и мужчина с определенного момента вынужден считаться с мнением женщины, то отчасти он сам превращается в нее.

Встречаясь с абитуриентками и студентками, рассказывая об Игоре, я понимал, что он заполняет пространство внутри меня больше, чем кто-либо. И когда Валерия прилепилась, срослась с ним, я невольно вступил в конфронтацию, вынужденный, тем не менее, разыгрывать вежливость, интерес. Нечто похожее происходит с матерью, когда сын уходит к невестке.

Психотерапевты и другие личности, тратящие десятки лет на получение диплома, отращивание бороды и орально-анальную казуистику, часто видят в такой дружбе оттенки гомосексуализма, но мне ближе идеалистический подход, пусть он, наверное, глуп, и все, действительно, объясняется тем, как долго ты спал в постели с матерью и как подтирал задницу после дефекации. Но дружба священна, так я думаю.

Мне хочется сказать об этом Игорю лично. Мы должны выпить пива «Бердичев»; пусть декабрь, пусть люди мерзнут за деньги или идею, но мы обязаны – не ради себя, но ради них, потому что все компенсируется. И мы должны купить рыбу под пиво; я люблю жирную, чтобы пальцы блестели, а Игорь предпочитает сухую, чтобы икра легко отделялась от кишок, и ребра можно было разжевать вместе с мясом.

Разыскивая автомат пополнения счета, прикидываю, какую и где рыбу лучше взять. Останавливаюсь на тарани и судаке. За ними надо ехать к метро «Славутич», спуститься по лестнице, миновать неказистый шалман, который держит жирный азер со стервозной русской женой, разъезжающей на «Хонде Аккорд», миновать рыночек и справа от двухэтажного здания, где внизу зеленой вывеской завлекает супермаркет «Фора», зайти в магазинчик «Продукты». Там за прилавком томится молодящаяся старуха с крашенными хной волосами; каждый раз, когда продает рыбу, а больше, похоже, никто у нее ничего не берет, она приговаривает: «Такой рыбы, как у меня, вы нигде не найдете…»

И я хочу увидеть старуху. И купить у нее рыбу. И затариться «живым пивом» на «Европейском» рынке. И сесть на метро, и поехать к Игорю. Чтобы почти все было как раньше.

Автомат рядом с супермаркетом «Билла», где торгуют жирной кулинарией по завышенным ценам, не работает. Иду по Бассейной к воткнутому на углу киоску прессы, который, по севастопольской привычке, называю «Союзпечать».

– Здравствуйте, есть пополнение «Киевстар» на сорок гривен?

– Сорок три.

– Ага, хорошо.

Пятикопеечной монетой – только для того они, наверное, и существуют – убираю серебристый защитный слой, ввожу цифры. Ваш счет пополнен. Но Игорь опять вне зоны.

Остается ждать. И смотреть на Майдан, на Хрещатик, исследуя музей революции под открытым небом.

7

Когда активисты партии «Свобода» или те, кто казался ими, свалили памятник Ленину, отец – я заскочил к родителям по случаю приезда черкасских родственников, притащивших в клеенчатых сумках рыбу и мед, – воскликнул:

– За что? Он же памятник!

– Ну, – задумалась мама, пришедшая с кухни, и руки у нее все еще были в муке, – избавляются от наследия коммунистического прошлого…

– Ты что это, мать? – хлопнул по коленям отец. – Сегодня памятник, завтра – человек. Мало им было бульдозера?

Мама примирительно подняла белые руки:

– Просто стараюсь разобраться в причинах.

– Ну, знаешь ли, – еще больше нахмурился отец.

Когда приехали черкасские родственники и все расселись за буковым столом, купленным на днях в салоне «Карпатская мебель» – «это тебе не сосна и уж точно не ДСП», довольно стучала по дереву мама, – выпив привезенного «Златогора», отец вновь заговорил о памятнике.

– По всей стране валить надо! Черта рыжего! И труп с Красной площади вынести! – заявил в ответ седой дядя Назар (никаким дядей он мне по факту не был, но просил называть его именно так).

– Что? Ты, стало быть, одобряешь? – добавляя градуса в беседу и рюмки, вскрикнул отец.

– Андрей! – одернула его мама.

– Нет, мать, погодь! – Зацепил вилкой маринованный грибочек отец. – Я не могу понять, Назар, ты бандеровец, что ли?

Они сцепились и успокоились только под утро, когда начатое после трех бутылок «Златогора» массандровское «Каберне» свалило одного на пол, а другого – на буковый стол.

Перед завтраком я слышал, как мама – это были ее родственники – умоляла отца, чтобы тот «не молол языком», а он тихо, шипяще-стонуще отвечал. Наверное, соглашался, потому что отец всегда соглашался с матерью. Но днем, когда мы вышли осматривать севастопольские достопримечательности, все равно подначивал: «Ну, не знаю, Назар, это все-таки святое для русского человека место; пустят ли туда бандеровца, а»?

Дома, когда черкасские родственники и мама ушли спать, а отец ложиться не стал, пробрался на кухню, чтобы опохмелиться холодным «Львовским», я спросил:

– Папа, вот вы с дядей Назаром спорите, а в Оранжевую революцию как общались?

– А мы не общались, – заявил отец. – Да и какой он тебе дядя?

Собственно, черкасские родственники не привлекали: от Назара всегда несло хлоркой, а его жена, Галя, переходя на русский язык, использовала немыслимое число ласкательных суффиксов: «Олечка, Вадимчик у тебя совсем взросленький стал», – но ссориться с ними я не собирался, потому что в 2004-м у моей тогдашней девушки Любы, записанной в телефоне, как «Люба ЯЯЯ», из-за политических споров разошлись отец и мать, и она билась в истерике, напрягая: «Это тупо, это предельно тупо!»

Но тогда памятники не валили, а сейчас от Ленина, сделанного из уникального карельского кварцита, остался лишь постамент, торчащий, как культя рвущегося из-под земли монстра. Исписанный дикими призывами, обклеенный странными плакатами, обломок – напоминание того, что после 2004 года разочарованных стало больше.

– Вот такой, бля, вот такой! – орет наголо бритый парень, становясь так, чтобы обломок памятника торчал, будто эрегированный член.

Товарищи, такие же наголо бритые, подбадривают его криками и хотят сфотографироваться сами. Один делает вид, словно берет памятник в рот, но что занадто, то не добрэ, и его тут же опускают:

– Педрила, бля!

– Фу, нахуй, уебище!

Парень, на одной руке его – жовто-блакитная повязка, на другой – красно-черная, и сам понимая, что переусердствовал, старается исправить ситуацию:

– Э, ребзя, ну, пацаны!

Обломок памятника, видимо, рождает эротические коннотации не только у парней, но и у девушек. Миловидная брюнетка с разноцветными ленточками в волосах принимает вероятно сексуальные позы, а ее, вероятно, хахаль – патлатый здоровенный нарцисс из тех, кто просит девушку надеть юбку покороче, чтобы задирать проходящих парней: «Ты что, сука, вылупился?» – фотографирует, комментируя, как ей выставить задницу лучше. Такие герои, если бы не декабрьский холод, занялись сексом прямо у памятника, распаляясь от того, что за ними наблюдают. На мгновение эта мысль возбуждает и меня, но девушка наклоняется, и юбка – преступно короткая, особенно для такой погоды, – задирается, открывая трусики темно-розового, ненавистного мне цвета.

В восьмом классе, накачавшись вместе с тихими одноклассниками и громкими одноклассницами вином «Лидия» из тетрапаков, я блевал на Историческом бульваре массой как раз-таки подобного цвета.

– Эй, мужик, – меня окликает парень, похожий на продрогшего цыпленка, сходство усиливает желтоватый пух на голове, – тебе Ленин нужен?

– Что?!

Аналогичное я слышал, когда, прогуливаясь по центральным улицам Севастополя, шел от Графской пристани к театру Луначарского, и на троллейбусной остановке меня окликали бодрые коммунистки мафусаиловых лет, развесившие агитационные плакаты, красные знамена, портреты Сталина на давно не крашеном, витом парапете. Но вряд ли цыплячий парень разделяет марксистско-ленинские взгляды.

– Обломок памятника нужен? Недорого, двести гривен.

– Нет, нет, спасибо.

– Зря, – растягивает парень так грустно, что на секунду я передумываю.

Но тут же спешу уйти дальше, к Хрещатику, оставив памятник, превращенный в стенд, где упражняются в агитации (красно-черный фаллос пробивает Януковича насквозь) и юморе («Наденька, не жди дома!»).

Проход между забором из сайдинга и баррикадами из шин, досок, земли, снега преграждает камуфлированный голем в балаклавке, оставляющей лишь глаза – светло-голубые, почти белесые. Их резкий взгляд физически неприятен. Скапливается очередь, и, ожидая, я рассматриваю народное творчество, классически представленное на заборе. Любопытнее всего календарь на 2014 год с Януковичем и Азаровым за решеткой и подписью «Свято наближається».

На Майдане подобной самодеятельности особенно много. Ёлка в центре – та самая, для установки которой разогнали первых евромайдановцев, превратив ночь с 29 на 30 ноября в торжество глупости и жестокости – увешана карикатурами, листовками и плакатами. Кажется, лозунги, манифесты, призывы вырвались из своих убежищ и вломились в распахнутые души людей, а те, покоренные, мутировали в живые слова, сложившиеся в древнюю молитву, которую подарил Украине Бог или Дьявол – уже не разобрать – для прочтения в тяжелый, роковой час, когда из Вишневого Сада выйдет Святой Удалой Казак, окруженный зефирным сиянием; огнем своей булавы он уничтожит всех неугодных, и разверзнутся голубые небеса, и верные, преисполненные трепетом и величием, пройдут по сияющей золотом ржи прямо в рай.

Так будет, обязательно будет; иначе для чего здесь все эти люди? Или верить голубевым и мигуновым, не видящим, не бывшим здесь, – а надо быть и надо видеть, только так – что раздают деньги, что осыпают богатствами; не будь их – не пришел бы никто? Пришел, потому что здесь они не ради денег – во всяком случае, не все и не только, – но ради источника силы, пульсирующего, клокочущего. Энергия наполняет сердце, и оно гонит ее по венам, сосудам, артериям, накачивая организм сиянием, превращая в серфера на волнах силы.

Это чувство настолько реально, настолько ощутимо, что я замираю напротив закусочной «Два гуся» и едва ли ни воздеваю, точно маг или волхв, руки.

Из брезентовых палаток, таких же, как в Мариинском парке, валит дым, огненное чрево буржуек кормят дровами, их колют, точно у себя на дворе, хлопцы в камуфляже, пускающие табачный дым. Палатки окружены баррикадами, и на них восседают чубатые казаки, бьющие в барабаны. Бум-бум-бум-бум-бум – неизбежно подчиняешься этому шаманскому ритму, и он вместе с дымом костров создает ощущение Мордора, гигантской воронки, в которой по спирали закручиваются энергетические волокна древнего украинского мира.

В конце восьмидесятых у нас дома, на маленьком столике, сколоченном из свежих, еще пахнущих смолой досок – столик нравился папе, ведь он делал его сам, но мама фыркала: «не сочетается с мебелью, ты что не видишь?» – стояли трехлитровые, литровые банки с водой, а напротив работал похожий на автомобильную фару телевизор. Из него вещал седовласый мужчина, заряжающий воду. Потом нарисовался еще один, лечащий одним своим видом. Папа же нес домой запрещенные романы – я пробовал изучать их, и часто думалось, читаю только потому, что они запрещенные, – а после эзотерическую литературу. Книги с мандалами и пентаграммами лежали стопками, и тексты в них, напечатанные на серой газетной бумаге, предположительно содержали откровение, истину, и пророки, не находя свободного места, препирались друг с другом, как нищие, доказывающие, что это их место на паперти. А в комнате бабушки горели свечи, и лики Иисуса, Богоматери, Николая Угодника были печальны.

По вечерам, по выходным к нам заходили гости, и мама, выставив свой фирменный салат оливье, в который она добавляла ливерную колбасу, усаживала всех за стол. Папа доставал бутылку «Белого аиста», и кто-нибудь заводил длинную, тягучую ахинею, наполненную словами «карма», «энергетика», «аура».

Когда позже я читал фантастические книги, где космический корабль с героями, предателями и красотками на борту летел к прекрасной планете, когда смотрел приключенческие фильмы, где до синевы выбритые герои разыскивали Священный Грааль, то вспоминал собрания на кухне родителей: ведь те, кто был там, в сущности, занимались подобным. И спустя годы, когда кухонное братство распалось – эзотерики занялись бизнесом, а мои родители так и остались радиоинженерами, только книги уже не покупали, а читали старые, – многие продолжали на свой манер разыскивать Абсолют.

Знание, искомое отцом в пылящихся книгах, и богатство, отвоеванное у государства его приятелями, были, прежде всего, попыткой обрести безопасность, поиском доказательств, аргументов в споре со временем. Они создавали контекст, в котором можно было бы ощутить себя не умирающим животным, с верой или неверием в бессмертную душу, но Причиной и Следствием.

Здесь, на Евромайдане, люди ищут чего-то подобного, важного, первостепенного, выбивающегося из привычной матрицы бытия. Они живут в истории, но этого им, выращенным на эклектичной смеси абсурдности существования и веры в свое мессианство, недостаточно. Они жаждут описать, подчинить себе мир, установив тотальный контроль над всеми сферами жизни, но ни в коем случае не допустить чужой власти.

Желание не ново, но шанс реализоваться оно получило только сейчас, когда бог не просто умер, но на всеобщее обозрение выставлен его труп, отвращающий видом и смрадом; да-да, он совсем такой же, как мы, ничего особенного, слепленный по нашему образу и подобию, но мы живы, а он мертв, аминь.

Причиной могут быть деньги. Или бунт против коррумпированности Януковича. Или поиск справедливости. Или желание потусоваться. Или борьба с одиночеством. Но первопричина всегда одна: люди на Евромайдане хотят доказать себе, что они больше, чем есть на самом деле, и тем самым победить, уболтать, перемолоть смерть.

Я тоже приехал в Киев за этим. Быть вне себя, выйти за рамки. Рамки квартиры, «Тавриды», города, Крыма, семьи, фобий, надежд.

Любая революция, а то, что я вижу сейчас, – ее начало, и люди на улицах – ее предтечи, есть заявка на перемены под девизом «и первые станут последними»; красивый слоган (можно с ударением на «а», как «по-профессорски» говорил Янукович). Главное – верить, что сложится именно так, а не наоборот. И мы верим. Потому что большая часть из нас – внутренние оптимисты, вскормленные верой в собственную индивидуальность. Мир дня нас, но мы не для мира.

И те, кто вышел на Евромайдан, – зодчие. Они строят храм, капище. Я один среди них, в общем-то, чуждый, инакомыслящий, но вихрь закрутил и меня, бьет об стены.

– Пожертвуйте пострадавшему от «Беркута» в ночь на 28 ноября…

Подошедший ко мне парень с далеко расположенными друг от друга зубами и темно-сиреневыми гематомами под глазами разрывает жалостливостью фразы на лоскуты, и я должен, наверное, ему все, что есть, ибо он всколыхнул во мне подлинно христианское. Но бес противоречия, усевшийся за левым плечом на пуфики IKEA, шепчет: «Кажется, ты видел его раньше, он стоял у входа на станцию метро «Майдан Незалежності» и, пряча ногу, просил копеечку на протез. И не на 28 ноября, а в ночь с 29 по 30. Лжец!» Нога у парня есть, но с датами он и правда ошибся:

– Не 28, а с 29 на 30!

– И тогда тоже, – находится парень, – подайте, сколько не жалко…

Он профессионал, этот парень. Возможно, тот самый, что стоял у метро, спрятав ногу, но сейчас он, похоже, решил не напрягаться, а, как говорят комментаторы, одержать победу на классе. Нет, приятель, подойди ты ко мне в полной боевой выкладке, готовый к изматывающему поединку, «ни шагу назад без гривны», я бы расщедрился, скинул купюру, но ты недооценил соперника, и потому благодушия к тебе быть не может.

– Нет, извините.

– Для пострадавшего от «Беркута» жалко…

Их много, на самом деле, пострадавших от «Беркута». Вблизи Майдана. Там, где раньше предлагали фото с голубями. Пристают к людям – перебинтованные, фингалораскрашенные.

Впрочем, и без них персонажей на Евромайдане хватает. Лягается девушка в костюме лошади. Бродит смерть в маске из «Крика» с надписью на косе: «Янукович, я за тобой!» Вещает косматый провидец, а его уже отталкивает поэт, жгущий гражданской лирикой.

Так нищие и юродивые сбредаются к храмам, ища пропитания и утешения. Впрочем, кормят на Евромайдане лучше, чем в прихрамовых богадельнях.

Мне довелось питаться в одной из них, когда я приехал в Киев и на вокзале, ища кошелек, чтобы расплатиться за гамбургер, обнаружил, что стал жертвой либо воровства, либо рассеянности. Денег оставалось сорок пять гривен, полученных от проводника как сдача за чай и оставленных в кармане. Рассчитаться с Макдональдсом я смог, но на что жить оставшиеся две недели не представлял.

Ночевать, правда, было где: знакомая мамы пустила меня в свежеотремонтированную квартиру, где, помимо газовой плиты, кровати, двух сковородок, подсолнечного масла, тряпки, спичек, куска хозяйственного мыла и пинцета, ничего не обнаружилось.

Просить денег у родителей я стыдился, отвращаемый мыслью, что лекция о невнимательности превратится в сагу, убийственную для адекватной самооценки. Киевских знакомых у меня тоже не было. Игорь по контракту уехал в Чехию, и я, рискуя остаться без денег на телефоне, набрал его, но он, сбросив, перезвонил сам, «все равно компания платит». Всегда раздражавшая привычка теперь оказалась кстати.

– Да, Вад.

– Привет, слушай, такое дело…

– Не сомневаюсь, – хмыкнул Игорь, – иначе бы ты не звонил.

– Может, мне просто захотелось спросить, как там музей Кафки.

– Я не был. И вряд ли буду. Ты знаешь.

– Зря…

– Слушай, не так дешево тебе перезванивать…

– Ну, компания ж платит, – усмехнулся я.

– О'кей, тогда…

– Подожди, подожди! В общем, есть дело, да. – Я откусил гамбургер. Лист салата оказался вялым, безвкусным, а котлета чересчур жирной, не дающей забыть, каким дерьмом набиваешь желудок. – Я в Киеве. И меня, по ходу, ограбили.

– Ух, – выдохнул Игорь, – совсем без денег?

– Сорок пять гривен. И у родителей просить не хочу.

– Понимаю, – пауза, – но меня нет, а ключик под дверью я не держу…

– Мне есть, где жить.

– А, с хавкой проблемы? Дай прикину, – большая пауза. – Одно время я питался в Михайловском соборе, это на «Кловской». Там, где «Октябрьская». А деньги займи у Азизы. Скажешь, что от меня. Сейчас смской пришлю ее номер.

Азиза – вся фруктовая: со щечками, похожими на половинки яблока, вишневыми губами и попкой-персиком – не говорила ни по-русски, ни по-украински, английский же, которым мы насиловали друг друга, у каждого был свой. Она улыбалась, а я характерным жестом стеснительно намекал на деньги и повторял «Игорь, Игорь». Улыбка ее становилась шире, но денег Азиза так и не дала.

В тот же день я отправился к Михайловскому собору. По бокам широких, массивных ступенек, которые преодолевал страждущий или благодарящий, чтобы поставить свечу, прочесть «Живые в помощи» или приложиться лбом к ледяному камню с горы Афон, цвели красные и желтые розы; их вязкий, густой аромат действовал благостно.

Напротив собора, разложив на металлических рядах агиасму, свечи, просфоры, мед, выпечку, торговали и собирали пожертвования сестры милосердия, а высокий седовласый мужчина с недовольным лицом стареющего Блохина пил кофе, ловя солнечные лучи золотыми коронками.

Справа же, за церковной лавкой, разливали по плошкам гороховый суп. Но я, растерявшись, сунулся в лавку, и торжественное знание Иоанна Кронштадтского, Ефрема Сирина, Макария Великого, Паисия Святогорца сразу же навалилось на меня. Проповедь, звучащая из колонок, установленных под низким потолком, умиротворяла, и хотелось купить едва ли не все книги, что были разложены на центральном столе и настенных полках, но, стоя без денег, я довольствовался наблюдением за тем, как покупатели с излишне беспокойными или, наоборот, благообразными лицами выбирают себе духовную литературу. И подумалось, что если книжный бизнес все-таки рухнет, – как давно вы покупали книги? – отмежевав читателей от писателей, то церковные книги будут востребованы, ибо их аудитория вечна.

– Вам что-нибудь подсказать?

Я обернулся. Остроносая женщина с восковым лицом стояла, чуть наклонившись, словно готовая внимать мне, но, несмотря на ее позу, вопрос показался мне хлестки бестактным, потому что здесь, среди свечей, книг, икон хотелось безмолвия.

– Да, в общем…

Я хотел было взять книгу, потому что с детства не мог не приобрести что-нибудь у обратившегося ко мне продавца, но все же опомнился, денег нет, касаться вот этих прекрасно изданных «Аскетических опытов» не стоит, и быстро взял парафиновую свечку, безжизненную, с угловато выбитыми буквами «ХВ».

– Вот.

– Две гривны.

Я протянул бумажку с мятым лицом Ярослава Мудрого:

– Спасибо.

– Спаси Бог!

Вышел из книжной лавки такой же взбудораженный, как заходил. Но возбуждение помогло мне бойко отвечать на вопросы сестры, раздающей гороховый суп, и я получил пластиковую плошку с желто-серо-зеленой массой, в которой виднелись неперемолотые половинки зерен.

После я питался в богодельне Михайловского собора на протяжении двух недель, хотя знакомый Игоря вскоре занял мне денег, и, компенсируя тот первый испуг, я купил в церковной лавке четыре или пять книг. Они мне не понравились, кроме одной – «Духовной борьбы» Паисия Святогорца. Читая ее в метро и пахнущей штукатуркой квартире, я, казалось, говорил с тренером по физподготовке в футбольной команде Бога.

На Евромайдане тоже кормят гороховым супом. В том числе. Очередь выстраивается длинная, и когда кто-то ломится вперед, молча или объясняясь, на него шикают, тыкают и просят не нарушать. Разговоры отличаются от тех, которые я слышал в Мариинском парке, настолько, словно люди отделены друг от друга не десятком километров, а всем земным шаром, и держат оборону на разных полюсах.

Подходит моя очередь. Кроме горохового супа есть колбаса «Московская» и «Краковская», сало, лук, чеснок, маринованные огурцы, ломти отрубного хлеба. На них толстым слоем мажут тушенку.

Беру бутерброд, пристраиваюсь рядом, наблюдая, как стремительно расходуются съестные запасы; мальчики и девочки в белых полиэтиленовых фартуках режут колбасу наспех, не глядя, толстыми кругами. За один съеденный бутерброд уходит – я пытаюсь считать – две палки «Краковской», одна «Московской» и три банки тушенки. А очередь растет, люди вежливо, но напирают.

– Это вам, на Майдан!

На украинском говорит приковылявшая старуха в лоснящемся полушубке. Достает из раритетного пакета «Вона працює» четыре банки тушенки с уродливой головой хряка и ярко-красной надписью «Московская № 1».

– Спасибо, бабуся, – кланяется, принимая дар, усатый мужик в камуфляже.

Этикетка отклеивается, падает на грязный снег. С такого ракурса голова хряка кажется песьей, а название «Московская» звучит как издевка, потому что со сцены, окруженной толпой с флагами Украины, «Правого сектора», Евросоюза, США, Польши, Финляндии и даже Новой Зеландии, вещает Арсений Яценюк. Он говорит без бумажки, но так же, как Чечетов, вяло помахивает хиленьким кулачком и выглядит его омолодившейся версией в более стильных очках. За ним стоят Тягнибок, Кличко, Парубий, несколько батюшек.

– Мы должны побороть московского монстра!

Точно школьник стихотворение, рассказывает Яценюк, а в сковороде Майдана, бурлящей, кипящей, «стреляющей» раскаленным патриотизмом, слышится одобряющий вскрик, еще один. Люди в толпе передают друг другу чемоданчик безумия, в котором, наверное, есть волшебная кнопка, и кто-то жмет ее раз в четыре года, инфицируя революцией, чтобы вновь звучал крик: «Увидь нас, Саваоф-Аллах-Молох-Тор-Сет-Митра-Ктулху, мы украинцы!»

– Наш главный враг сидит в Москве!

У Главпочтамта женщина торгует значками, шарфами, флагами с украинской символикой. Ее лицо блестит, словно фарфоровое.

– Сколько значок?

– Двадцать гривен.

– Флажок?

– Тридцать гривен. Большой – пятьдесят.

Покупаю флажок, чтобы порадовать фарфоровую женщину, иду с ним, как малец на День Независимости. В Севастополе так не принято. Там в моде российские триколоры и лозунги «Севастополь – Путин – Россия».

Правда, здесь, в центре Киева, тоже есть Путин. Вот его три портрета, черно-белые, приклеенные к ситилайту. На одном – Путин стандартный. На другом – на его лбу перевернутая звезда и три шестерки. На третьем – Путина подписали: «Зверь с Востока».

Странно, в Мариинском парке и на Европейской площади присутствия Путина я не ощущал. А здесь он на елке, на брусчатке, на сцене и похоже, что в душах.

Здесь все отравлено им, как ртутью из разбитого градусника, с которой сначала играли, скатывая в забавные белые шарики, а после ощутили недомогание. «Скорая», «скорая»! И вот мчится карета прямиком из Европы, чтобы спасти умирающую. Сеньора, фрау, пани, мадмуазель, вы должны жить! Иначе для чего все эти люди кричат тебе «слава»?

8

На Институтской я встретился с поэтессой. Она выронила «Дневники» Витгенштейна, и, раскрывшись, книга упала в лужу; тем летом по вечерам шли дожди.

– Калибан! – гаркнула поэтесса. И я не знал, чему удивляться больше – сержантскому голосу или отсылке к Шекспиру.

– Подними книгу!

Я присел, хрустнув в коленях, протянул ей «Дневники». Поэтесса внимательно рассматривала меня. Я же не мог свести воедино глаза, рот, волосы, уши; казалось, – согласен, маньячный образ, но так было – они существовали отдельно друг от друга.

– Как пройти к памятнику Пилипу Орлику на Липской?

– Могу провести. Я сам туда…

Прощаясь у бронзового Орлика с настороженными глазами, она пригласила меня на поэтические чтения в Дом Писателя. Я не собирался идти, но за час до мероприятия поэтесса напомнила мне о нем смс.

Чтения показались унылыми, чтецы – убогими, если бы не прикрытие ямбами и хореями, я бы принял их за Секту Почитателей Боярышника и Пустырника, собирающуюся на лавочках в соседнем парке.

Но Дом Писателей с его мраморными ступенями, витыми колоннами, фигурными барельефами меня ошеломил. Я всматривался в детали, и они вопрошали: «Ну, почему ты не родился в то время, почему ты не стал писателем?» И тут же вызревали контрвопросы: «Вдруг не сложилось бы? Тогда готов ли я был отсидеть в лагерях? Или в психбольнице? Или пройти допрос в КГБ?»

– Ты отсутствовал, когда я читала! – возмутилась поэтесса после мероприятия. Я, и правда, несколько увлекся Домом Писателей. – Было совсем скучно, да?

– Да.

– Во всяком случае, честно, – гаркнула она. – В эту пятницу в Доме кино фестиваль «Каштановый дом». Вот там будет интересно…

За первые две недели наших встреч она зазывала меня, наверное, на полдесятка литературных мероприятий, и всякий раз я находил поводы не прийти, вскоре начав получать удовольствие от выдуманных отговорок.

В итоге, помимо секса, которым приходилось заниматься на улице (идеально для этого подходили Гидропарк и Труханов остров, логично переименованный нами в Траханов), мы ограничились обсуждением, но не слушанием литературы.

– Я не люблю встречаться с поэтами, потому что у поэтов, как правило, не стоит, – размышляла она, куря синий «Галуаз», – а мужчины совсем не читают…

Градация на мужчин и поэтов казалась мне насколько странной, настолько и обидной. Для тех и других.

– С чего ты, кстати, такой начитанный?

– Я из семьи советских инженеров, где чтение – это все, – вспоминал я заставленные книгами полки, шкафы. – До сих пор храним подшивки «Нашего современника» и «Октября».

– Ого! – воодушевлялась поэтесса и тут же зло добавляла: – Сейчас эти журналы никто не читает.

Она вся состояла из поэзии и секса, и я старался понять, то ли они дополняют, то ли перетекают друг в друга. Ее радовало то, что я читал Жене, Камю, Селина – из прозы она признавала лишь французскую; «просто близко», – и злило мое поэтическое скудоумие, кроме «Вам, прожигающим, за оргией оргию…» я ничего не знал. Я же ценил ее заботу о яичках во время минета, но напрягался от того, что пизда у нее никогда не влажнела, и приходилось использовать лубриканты.

– Так только со мной?

– Отстань! – гаркала она, и я успокаивался, видя, что злится она на себя.

Поэтесса всегда сама выбирала места встреч, но если бы это пришлось сделать мне, то я бы остановился на Доме Писателей. Неделю я воображал, как она лижет мне яйца в кабинете, где работал Остап Вишня или Максим Рыльский, – Игорь заявлял, что «совков» привили в школе литературой, и они ходят с этим вирусом всю жизнь, возбуждаясь от великих писателей на улицах и площадях, названных в их честь; ни в одной европейской стране, говорил он, нет подобного книжного культа – и эти фантазии действовали сильнее любой порнографии.

– Мы можем встретиться в Доме Писателей?

– Знаешь, там сейчас нет встреч, – тут она осеклась, поняла. – Нет!

Я упрашивал ее около недели, пока она ни согласилась и все-таки привела меня, ближе к вечеру, в Дом Писателей. На проходной, чтобы не казаться подозрительным, я купил шесть выпусков «Литературной Украины», но, по мнению поэтессы, тем самым добился обратного результата. Ее гаркающие аргументы я не слушал, прикидывая, насколько высокими окажутся потолки в помещении, куда она заведет нас, будут ли там изящные вазы и мраморные колонны. Я грезил, я предвкушал, но поэтесса сбросила меня, точно Люцифера с небес.

Мы стояли у женского туалета, и взглядом я плавил белую табличку с черным треугольником на двери.

– Тут?!

– Если хочешь в Доме Писателей, то да.

Я хотел сильно. Так же сильно, как воображал, что белый унитаз – это трон, а кафель на стенах – мраморные доски почета. Но ожидания были слишком велики, и я двигался в поэтессе механически, без наслаждения.

Помогло то, что она вдруг увлажнилась. На мгновение замерла, а после отдалась за все предыдущие сухие разы.

Я люблю Институтскую и за это знакомство, и за прогулки по тихим улочкам. Но сейчас она другая – людная, шумная, ограничивающая. Не зона боевых действий, но ее предчувствие. Полоса препятствий, которую нужно преодолеть, чтобы встретиться, как в компьютерной игре, с боссом, предварительно разобравшись с его свитой; уничтожить их, чтобы наступил новый порядок, справедливый, а главное – милосердный.

Все будет по-новому. Как у Чехова с небом в алмазах. Это, в принципе, его специализация – разочаровавшиеся идеалисты.

Флаги Евросоюза, европейские ценности – только фетиш, только натянутая для лучшего понимания оболочка. В основе же – Великая Идея Очищения.

Идеи – вот то, о чем забывают люди. Отмахиваются от них, как от ерунды. Но идеи, сколько ни делай надменный вид, есть системообразующие компоненты матрицы. Оттого столь доминантны они в момент перемен, когда люди превращаются в сосуды, и студеная бодрость наливает тела, пробуждая от забвения, немощи, сна. Обновленная кровь бежит по всем членам, принося им благую весть; кровь как символ жизни, кровь как носитель души.

В тех честных, кто вышел на Евромайдан, сидела идея не Европы, но Града Золотого. Они жаждали свергнуть не Януковича президента, но Януковича внутреннего, душевной аскаридой терзавшего каждого украинца. Он разросся настолько, что поглотил самого хозяина, превратив в раба, точно грех, который сперва помышляешь и принимаешь, потом сочетаешься с ним и, наконец, не замечая, пленяешься, становясь узником страсти.

Евроинтеграция, бандеровцы, американская революция, пророссийские настроения – все это копоть, гарь, наросты на теле Украины, а внутри – то, без чего жизнь невозможна. Оно рвется наружу, ищет Град Золотой, где глупость человеческая конечна. И не понять: это возвращение абсолютно бессмысленно или все-таки несет в себе надежду на обновление?

Ответить придется и мне, и всем этим людям, толпящимся на Институтской, хотя, безусловно, они и не задавали себе этот вопрос, тем более, в таких формулировках, но беда (или спасение?) в том, что он уже в них, как генетический дефект, как встроенная опция.

Хотят пройти через шеренги «Беркута». Его бойцы в полной выкладке, но без оружия. Держат перед собой металлические щиты. Головы закрыты шлемами, видна лишь полоска между верхней губой и лбом. Взгляд сосредоточен, венчает весь монолитный образ. Но будет команда, и бойцы, ощетинившись, пойдут вперед, уничтожив любую угрозу. Если только будет команда.

Между щитами оставлен узкий, в полметра, проход. Его пропускная способность, как говорили на лекциях по «Информационным системам», невелика, образуется «пробка». Многие, правда, и не хотят продвигаться: стоят, комментируют, фотографируют бойцов «Беркута».

– Улыбочку, – ржет толстый парень, – для будущих некрологов.

– Страна должна знать своих героев, – скрипит дед с внешностью Айболита.

– Каких героев, дед?

– Ирония, молодые люди, ирония.

– А!

– Ну, суки, улыбайтесь!

Бойцы молчат. Взгляд не меняется. Кожа на открытых участках по-прежнему телесного цвета. Только у одного, конопатого, она краснеет по мере роста количества и качества оскорблений, впивающихся ядовитыми стрелами в расшатанные неопределенностью нервы.

За бойцами, чуть позади, курит их командир. Он больше, важнее и как бы надутее; даже обмундирование на нем смотрится объемнее, внушительнее. И по коротким, емким затяжкам я понимаю, что он давно уже созрел для приказа. И бойцы в шеренгах тоже созрели. Готовые действовать, они ждут, чтобы мстить не сколько за оскорбления, подленькие, точно уловки боксера на ринге, сколько за дни, недели простоя, непонимание причин, по которым их пригнали сюда, но застопорили на месте, выставив, как манекены, для выплеска негативных эмоций, наподобие тех, что японские компании используют в офисе для снятия гнева у своих сотрудников. Взрывной механизм в режиме ожидания, но подрывник медлит, и порох отсыревает, портится.

Но одно движение – пока еще так, – и взрывная волна уничтожит тех, кто столь безрассудно, словно рисуясь, прогуливался рядом. И это не агрессия против условно обозначенного врага, но суть механизма, его модус операнди, трансформированного присягой из мыслящего, а значит, сомневающегося человека в конкретный, строго детерминированный набор функций.

Протискиваюсь между щитами, но тучная женщина, взывающая к бойцам «вставайте на нашу сторону, ребята», микширующая молитвы с угрозами, загораживает проход.

– Может, без остановок, а?

– Что?!

– Идите! – уже совсем зло выдаю я.

Она покоряется, но, миновав границу, пристраивается сзади бойцов и вновь вставляет в магнитофон подчеркнутого темной помадой рта кассету «Лучшие агитационные хиты Евромайдана».

Раньше, свернув во дворик, можно было оказаться в чудном скверике, вроде того, что устроили на Институтской, 18: с работающим фонтаном, изящными вазонами, коваными скамейками. Охранник у шлагбаума, если и должен был проверять входящих, то никогда этого не делал. Но сейчас улица обрублена, как чурбан, перекрыта пожарными и военными машинами, и надо идти только вперед, чувствуя себя гладиатором, пробирающимся на арену. У каждой машины дежурит пять-шесть человек в форме пожарной службы и МЧС.

– Ребята, дался вам этот Янукович! Давайте к нам!

– Нельзя…

– Так вы за него стоите?

– У меня, знаешь, сколько зарплата? Полторы тысячи гривен, это с премиями. Буду я за него стоять?

Они пикируются, швыряясь фразами, но каждый остается на своем месте, за рубеж никто не переходит.

Проходя я думаю, что тех, кто напирает, куда больше, и если они захотят, то быстро прорвутся. Что тогда предпримут дежурные? Вызовут бойцов из оцепления? Или это не пожарные и мчсники, а переодетые люди из соответствующих структур? И у них есть оружие?

У нас в гараже до сих пор валяются книги из серии «В поисках приключений». В них герои охотятся на диких зверей. В Киеве нынче тоже охота, но разобраться сложнее, кто животное, а кто зверь.

Зато у каждого есть свой козел отпущения. Автомат по производству информационной жвачки – только засунь монету – быстро выдает список виновных.

Я очень хочу, чтобы все было так просто. Но разве в этой стране бывает когда-нибудь просто? Бритва Оккама здесь не остра, а объяснения больше похожи на фантастические истории, где из разворошенных могил лезут имперские и крипацкие зомби.

И, кажется, есть только бесы и ангелы, а между ними – никого нет. Но посередке-то – почти все. И в каждом – от беса и ангела.

Вновь милицейский кордон. На этот раз в три ряда. Лица менее отстраненные, решительные. Тут и приказа давать не надо – лишь намекни. И понимаешь, что мы только в начале. Огонь разгорается, а кочегар – в забытьи.

У меня всегда были претензии к моей стране, но, когда их масса становилась критической, придавливала, стесняла движения, мешала дышать, я включал новости, слушал, как убивают и жгут людей в других странах. А мы, слава Богу, живем. Без Волгодонска и Грозного. Без Косово и Цхинвала. Кто после этого скажет, что Украина плоха?

На Институтской я разыскивал прежний Киев, а бубны верхнего и нижнего мира отбивали мотив: «До свиданья, ша-ла-ла-ла, мой любимый город!»

Но я вернусь. И ты должен вернуться. Договорились?

9

Не знаю, что хуже: гневный звонок от Валеры или Вениамина Степановича или их молчание. Я ведь должен быть с ними. Прямо сейчас. Но я в одном месте, они в другом, и никто не ищет.

В проулке, куда я свернул, – наконец-таки! – тишина. Наползает вечер, бредящий тайной, и скоро серые краски потемнеют, сгустятся. Но пока в прощальной бледности солнца так четко прорисовываются голые ветки деревьев и сахарные дома, украшенные лепными барельефами и статуями, держащими своды. В этом проулке все, как раньше. И я должен благодарить за это город, вновь открывшийся для меня.

Неброской вывеской обозначен магазин «Веста». Приглашает восстановить атмосферу тех дней, прожитых в Киеве. Беспокойных, хмельных, но удивительно острых в чувстве внутренней свободы, в ощущении того, что ты действительно есть. Своя история, свой город. И ты часть целого, и сам целое, собравшийся воедино, как Вольтрон; был такой мультик в детстве, сейчас оно тоже с тобой, и родители, и земля, на которой ты вырос. Книги, аудиокассеты, парты, морской бриз – доказательства того, что ты есть. Багряная мгла рассеивается, и воцаряется свет.

Невероятно мощное в своей полноте чувство. Прекрасное, точно горный хрусталь. И такое же хрупкое. Оно появляется стремительно, беспричинно: вечер, переулок, вывеска – казалось бы, что такого? Но так же быстро может исчезнуть. Достаточно одного звонка, одного вопроса – и ты вернулся обратно, в прелую духоту жизни. И можно лишь попытаться законсервировать алкоголем чувство. Если вдруг повезет.

Магазин допасхальных воспоминаний наполнен ароматом ванили. Красный пластик корзинки испачкан черными пятнами. Закрываю их половинкой «Бородинского», плоской упаковкой грибов, кольцом «Буковинской». У витрины с кулинарией долго прикидываю: брать квашеные огурцы или помидоры. Останавливаюсь на бледно-зеленых помидорах. Покупка бутылки «Первака» проходит быстрее.

– Добрый вечер!

– Добрый.

Нужно быть жадным на слова, этаким лингвистическим Скуперфильдом, чтобы не разрушить чувство, пойманное в переулке.

– Есть скидочная карточка?

– Нет.

– Нужен пакет?

– Нет. Впрочем, да.

Я должен сказать этой симпатичной кассирше в сиреневой пайте хоть одно «да», пока она, пикая, сканирует купленные мной продукты. Тем более, что экспресс-диалог не вредит чувству – наоборот. И хочется произнести что-нибудь еще, но пока я придумываю первую ударную, как в хороших романах, фразу, сзади выстраивается очередь. Суетливо расплачиваюсь, ухожу.

Устраиваюсь на парапете в одном из двориков. Не таком милом, как на Институтской, 18, но каштаны здесь есть и скамейка тоже, а рядом с ней, бонусом – сугроб относительно чистого снега. Бутылку «Первака» – в него, соленья, колбасу, хлеб – на скамейку. Эту методику пития я разработал на старших курсах. Собственно, тогда я впервые испытал чувство.

После утомительных шатаний, отколовшись от пивных компаний, в одиночестве я начал экспериментировать с алкоголем, тратя президентскую стипендию и деньги от заводских подработок на элитный алкоголь: ром, виски, джин, текилу, абсент. Очень скоро мне начало казаться, что «элитный» – лишь маркетинговая приставка, а на деле я пью самогон или водку, испорченную сахаром, травяными и пряными добавками.

Возможно, у меня просто напрочь отсутствовал вкус. Или я пробовал напитки не из той ценовой категории, хотя козлобородый продавец в лавчонке «Элитный алкоголь из Америки и Европы» утверждал, что выбор мой, в общем-то, достойный, но так или иначе я остановился на украинской горилке. Без добавок, без выебонов.

Тогда же, после студенческого КВН, я познакомился с Никой. Приятель с лицом сухим, как пятка, бросил:

– О, Вад, слабо тебе вот с той чиксой?

– Нет, – автоматически ответил я и после этого уже не мог отказаться.

Подходя к Нике, излишне бодро, так мне потом казалось, я расстегнул вельветовый пиджак, открывая надпись на футболке: «Sex instructor. 100 % satisfaction».

– Привет! Ты очень симпатичная. Я режиссер клипов. Хорошо бы тебя снять.

– Снять? – улыбнулась она, рассматривая надпись на моей футболке.

– Ага, – я старался держаться небрежно, но волновался.

– И что за ролики?

– О, тебе это надо увидеть!

Мы обменялись телефонами. А через три дня, отмеренными пикаперским кодексом между знакомством и первым телефонным звонком, собираясь набрать Нику, я обнаружил, что в номере не хватает одной цифры.

Но вскоре она позвонила сама. Голос у нее был низкий, томный, не такой, как в жизни.

– Ты, правда, снимаешь клипы?

– Да, конечно.

– Я участвую в одном конкурсе, мне нужно снять видео…

Ника хотела заплатить. А я хотел отказаться, потому что, несмотря на техническое образование, даже фотоаппаратом пользоваться не умел. Но в результате уговорил помочь знакомого свадебного оператора, рассчитывая, что Ника отблагодарит натурой.

Она участвовала в конкурсе «Мисс студентка Крыма» и хотела снять что-нибудь веселое, в духе КВН. Но я не согласился. И мы сделали очередной ремейк на любимые Джоуи и Чендлером кадры из «Спасателей Малибу».

Моя лень окупилась: сними мы что-нибудь забавное, и оно смотрелось бы глупо на фоне той псевдоэротической дряни, которую продемонстрировали остальные конкурсантки. А так Ника, похожая на певицу Шакиру, но с большей грудью и меньшей задницей, оказалась не то чтобы вульгарной, но и не скромницей, войдя в пятерку лучших.

Но в сексе она бы не попала и в третью десятку. Никаких отступлений от ГОСТа. Полные, всегда чуть приоткрытые губы не касаются члена, карие, с поволокой глаза не просят сделать ей больно. Когда я видел ее рядом, штырящей либидо, как сказал бы Игорь, то не верил, что в постели она скорее напоминает материал для деревянных поделок.

И я охладел. Простуженная ртуть в градуснике страсти упала ниже нуля. Отвечая на звонки Ники, я встречался с ней через раз. И за ее деньги ходил в кино и театр, караоке и боулинг – в общем, симпатично проводил время.

Все это было так непохоже на мои прежние отношения – с пьяными шатаниями по ночным улицам и квартирам знакомых, – что сначала я отвращался, а после втянулся, очаровался и захотел увеличить частоту наших встреч. Начал звонить сам, приглашал встретиться, смирился с ее пуританской позицией в сексе – стал ею, стал для нее, и тогда она заскучала, так быстро, что я не успел ничего изменить.

– Извини, я не могу сегодня…

Потому что…

…мне надо заниматься;

…плохо себя чувствую;

…надо помочь маме;

…день рождения у отца;

…собака заболела.

Отговорки становились все страннее, а я лишь распалялся от ее нескрываемого игнора: писал, звонил, приходил – делал то, что делают влюбленные, а с красивыми девушками это сродни камню на шее и прыжку, как написали бы романисты прошлого века, в омут дьявольских глаз.

Я понял это, оставшись один. Понял так же четко, как то, что девушки лучше у меня не будет.

Успокаиваясь, я гулял по городской набережной в надежде, что море заберет воспоминания о Нике, а значит, и досаду, тоску, грусть, разочарование. Заберет возможность того, каким я мог быть с ней, но теперь никогда не стану. И надо банально оставаться собой.

Бабушка рассказывала мне, что в молодости к ней сватался один человек. Она должна была ехать к нему, но на телеге сломалось колесо; его можно было бы исправить, но бабушка, увидев в этом дурной знак, осталась дома. Когда жених сам прибыл к ней, она вновь вспомнила о сломанном колесе, как о дурном знаке, и отказала. А через год вышла замуж за моего деда. Ее первый жених стал актером, снимался у Иоселиани и Данелии, пусть и не на первых ролях.

– Сейчас, перед смертью, когда вся жизнь перед глазами, я думаю, как было бы, если бы я не отказала тому, первому? – лежа на тахте, вспоминала бабушка. – Кем бы я стала?

Одна деталь, одна случайность, и вся жизнь может сложиться иначе. Или сломанное колесо – тоже часть провиденья?

Тогда, размышляя об этом, я забрел на Центральный городской холм и на улице Советская изумлялся, почему за двадцать с лишним лет севастопольской жизни никогда не был здесь, но зато сотни раз топтал набережную, площадь Нахимова и Комсомольский сквер. Советская очаровывала: ее тенистые улочки, двухэтажные здания, лестницы из дворика в дворик, разросшиеся деревья шелковицы, чьи корни осьминогами прорывали асфальт. Тишина, благодать. А внизу суета, люди, транспорт.

Так я вышел на площадь, где собирались моделисты, с памятником Кириллу и Мефодию и рафинадным зданием с колоннами в греческом стиле. Встретить подобное в Севастополе, разрушенном войнами и отстроенном заново в стиле классической советской архитектуры пятидесятых годов, было сродни нахождению древнего храма, и я чувствовал себя кем-то вроде Индианы Джонса.

Здание и правда оказалось храмом – православным собором Петра и Павла, и рядом с ним мои чувства, эмоции, мысли слились воедино в изначально заданной точке сборки. Больше не было разочарований, гнева, обид, претензий – точнее, все это присутствовало, но в другом мне, в том, за которым можно было наблюдать со стороны, отсекая лишнее, наносное.

И сейчас на Институтской это чувство повторяется вновь. Я наблюдаю за человеком, который должен быть мной.

Отламывает колбасу, хлеб. Рвет упаковку с грибами. Достает из пакета квашеные помидоры. Свинчивает крышку «Первака». Цедит в стаканчик. Выпивает, закусывает сначала помидором, затем колбасой и хлебом, а сверху черным грибом. И так – десяток раз, в строго установленном порядке.

Допивает, хмелеет, сметает мусор в пакет, выкидывает его в урну. Поднявшись, выходит из дворика на улицу. Улыбается, не замечая прохожих. Ему кажется, что он в мире, и мир в нем. Ему кажется, что его визит сюда, на улицу, бывшую другом, стал правильным, важным решением. И ему хорошо. Пускай на время, но ему хорошо.

10

В Мариинском парке людей стало больше. Со стороны Банковой движется колонна школьников, натянувших поверх зимней одежды белые футболки. В руках у школьников таблички «Здесь тоже говорят по-русски», «Давай к нам, у нас хорошо», «Мы друзья». Колонна идет к поредевшему митингу «Партии регионов». Его участники разбрелись по палаткам, расселись на паллетах, скамейках, постелив вместо скатертей бело-синие флаги.

В начинающейся кутерьме, где уже слышны характерные крики и диковатый смех, я совершенно растерян, не нахожу тех, с кем приехал. Валера не берет трубку. Вениамину Степановичу лишний раз звонить не хочется. Оттого брожу по дорожкам Мариинского парка с перерывами на обогрев у дымящих бочек.

Сделав круг, вновь оказываюсь у входа, где блондинка в зеленой шапочке, синей куртке «Барберри» и ярко-красных джинсах раздает листовки. Протягивает мне одну, отпечатанную на сероватой бумаге. Агитирует за Евромайдан.

«Мы стоим, – гласит листовка, – не против Януковича, не против русского языка, не за Америку или Европу, а потому, что просто устали жить в говне».

– Вы и правда устали? – благодушно говорю я. Умеренное опьянение – не отнять, не прибавить – позволяет соблюдать баланс между нормами приличия и общительностью.

– Да, конечно.

Блондинка говорит с акцентом. То ли чешка, то ли полячка. Может, словачка. В общем, откуда-то из Восточной Европы. Хорошо, если с еврейской кровью, как многие там: тогда окажется не только симпатичная, но и страстная, любящая оральный секс.

– А вы – это кто?

– Мы европейцы, – еще шире улыбается блондинка.

Если мы хотим стать европейцами, – иначе для чего в который раз собираемся на Майдан? – то нам, определенно, необходимо научиться так улыбаться. Или хотя бы улыбаться в принципе. Венгры, чехи, словаки, болгары, поляки освоили эту завещанную Дейлом Карнеги науку. До американцев им, конечно, еще далеко, но путь осилит к дантисту идущий.

– А ты из какой страны?

– Чехия, – радостно сообщает блондинка с ударением на последнюю букву. Не люблю чехов и Чехию, но девушка мне определенно нравится.

– О, я был в Чехии!

– Был? – русский она понимает так себе.

– Да. Лет, – я прикидываю и ужасаюсь классическому «боже ты мой, как летит время», – восемнадцать назад. Прага, Брно…

– Прага!

Я был в Чехии в двенадцать или тринадцать лет. Надо уточнить у мамы; мама помнит все. Отец вдруг захотел, – интересно, где он взял деньги? – чтобы дети посмотрели Европу. Невыездные советские инженеры решили, что хотя бы сын с дочерью не должны стать затворниками. Три лета подряд я и сестра ездили с туристическими группами: Чехия, Мальта, Германия.

Жили в кампусе. Рядом – сосновый бор и болотистый водоем с ордами комаров, стремящимися переночевать вместе с нами. В первую ночь меня покусали так, что на следующий день, покрывшись алыми блямбами, расчесывая их до крови, я мечтал, как змея, сбросить ненавистную кожу. Чешская медсестра сначала дала мне вонючую мазь, а после, спустя полчаса насколько мучительного, настолько и терпеливого ожидания, сделала болючий укол; стало легче, блямбы сморщились и побледнели.

На вторую ночь нам выдали средство от комаров, и мы сразу же распрыскали весь баллон, а после Зюзя и Аристарх, закупорив окно, курили, «травя гадов». Я, костеря Чехию и папу с его идеей, лютовал, получая никотин на годы вперед. Но вскоре, пожелтев, свыкся и остальные дни спал нормально, пока в ночь перед отъездом старшие парни, согласно традиции, ни измазали мое лицо зубной ментоловой пастой и ни принялись тушить об меня «бычки».

Тогда я сбежал: выпрыгнул из окна и пробрался на летнюю площадку, где остывали угли прощального костра. Зачинался рассвет. Подкинул бумаги, хвороста, крашеных, едко дымящих досок, раздул пламя и сидел у него до завтрака.

Днем нас вывозили осматривать достопримечательности. Но я запомнил только Старую Прагу: мощенные булыжником улочки и огромный серый костел, поразивший меня тем, что в нем, оказывается, можно было сидеть. Я присел на деревянную скамейку и, как мог, обратился к Богу. После мне всегда казалось, что беседа о разнице католичества и православия, в сущности, может быть сведена к этой маленькой деревянной скамейке.

Впрочем, когда нас погрузили в автобусы, чтобы везти обратно в Киев, я вспоминал не костел и часы, а крепкое пиво «Радегаст», им упивался до комариной бесчувственности Зюзя, и блондинку Кристу, с которой я и Аристарх познакомились у телефонной будки возле автозаправки, куда мы ходили, чтобы купить мороженое и позвонить родителям.

Криста была с подружкой, и Аристарх, старше меня на три года, по-английски спросил ее, где поблизости есть бар. Я вставил фразу. Криста рассмеялась. Мы поболтали еще немного и на прощание она мило, так казалось, помахала ручкой.

Мне было двенадцать или тринадцать лет, я рос в квартире, заставленной книгами, в семье советских инженеров, и подобное, наверное, значило для меня что-то в духе «я хочу тебя».

Три дня я бродил под впечатлением, а после наконец решился спросить у Аристарха, что он думает о блондинке. Аристарх изрек несколько нижепоясных фраз, а затем принялся рассказывать о сексе с бывшими девушками. Выходило эпично, так как бухой Зюзя, не вставая с постели, периодически выдыхал «ебаны в рот».

Оставшееся в кампусе время я спускался к автозаправке, покупал мороженое и возле телефонной будки ждал Кристу, но она так и не появилась.

И вот я познакомился с еще одной чешкой.

– Кстати, меня зовут Вадим.

Блондинка улыбается:

– Криста.

– Что? – обомлеваю я.

– Криста. Мое имя Криста.

Окна закрыты? Есть. Двери заперты? Есть. К взлету готов. В этот магический, невероятный день.

– Криста, тебя зовут Криста?

– Да, а тебя Вадим? – блондинка не перестает улыбаться.

А я, наверное, похож на Лилу Даллас, твердящую «мультипаспорт». Как же назывался тот городок? Или кампус? Не вспомнить, а надо бы дознаться. Но что спросить? Ты ходила к телефонным будкам возле автозаправки?

– Мне очень нравится Чехия, – надо выиграть время, не отпускать.

– Файно.

У меня должны быть заготовки на случай знакомства с девушками. Где-то они были. Они должны быть. Да что там! К встрече с Кристой я должен был готовиться всю жизнь.

– А как тебе Киев?

– Файно. Эта, – она говорит медленно, подбирая слова, – энергия, демократия, Украина. Очень impressive.

– Да, люди вышли в едином порыве.

– Янукович. Не понимаю.

– Вот и я его не понимаю.

Еще чуть-чуть реверсивной хроники событий, – «привет, мы будем счастливы теперь и навсегда» – и я пойду валить оставшиеся в Украине памятники.

– Но вообще я не то, чтобы за Евромайдан, – надо быть честным.

«Your own personal Jesus» – телефон оживает мелодией звонка. И я внутренне поджимаюсь, ожидая услышать Валеру или Вениамина Степановича, но на экране высвечивается: «Игорь каратаев».

– Извини, я на пять минут, – оставлять Кристу жаль, но друг важнее. Отхожу в сторону. – Игорь, здорово! Тебе, блин, не дозвониться!

– Да так, – голос его фальшив и сух, как молодящаяся старуха, – занят был.

– Все время? – Не обращаю внимания на его равнодушие. – Я тебя набирал, набирал! Я в Киеве, друг! Хорошо бы встретиться!

– Честно сказать, я сегодня немного занят.

– Как занят?

– Вечером важная встреча. С друзьями-коллегами.

– А завтра?

– Тоже работа.

Возможно, меня зовут не Вадим Межуев. Я не живу в Севастополе и не приехал в Киев. Возможно, сейчас не 2013 год. Нет, это Спарта. А я слабый мальчик. Меня подхватили десятки рук, несут к пропасти, хотят сбросить.

– Но я же приехал… мы не виделись… столько…

Наверное, это уничижение. Даже не слова, а взгляд, умоляющий, жалкий.

– Честно сказать, – он шумно дышит, похоже, что курит в трубку, я тоже распаковываю пачку красного «Бонда», – после твоих постов и комментов у меня нет особого желания видеться.

– Как? Что? Разграничивай, разбивай вопросы.

– Весь этот бред про Евромайдан. Эти твои перепосты. Лимонова, Проханова.

– Но мне нравится «Господин Гексоген» и американские рассказы. Остальное, конечно, говно, но это…

– Мне по хуй, Вадим! Люди гибнут здесь за идею, а ты там злорадствуешь, в своем Севастополе. На хуя?

– Подожди, стоп! Во-первых, это и твой Севастополь. А, во-вторых, где это я злорадствовал, и кто гибнет?

– Люди, блядь, украинцы!

Игорь срывается на крик. Я не выдерживаю сам.

– Пока что, слава Богу, никто не погиб! Но, судя по тому, что я увидел, еще погибнут!

– А ты, сука, рад?

– Да при чем тут?

– Да при том! Того ты и ждешь! Иначе на хуя перепостил статейку «Ваша кровь, много и зря»? Кликушей заделался?

У меня трясутся руки, сдавливает в груди – точь-в-точь старик. За этот спор с Игорем я и правда состарился, ссохся, выкрученный, как стираное белье перед сушкой.

– Игорь, ты чего? Мы же друзья!

– Вот и я про то. Вроде нормальный пацан, а пишешь хуйню! За что ты так ненавидишь Украину, Вадик, за что?

– Игорь, успокойся! Не пори чушь! Во-первых, я ничего такого не постил. Лимонов и Проханов в тех комментах говорили о России…

– Вот-вот! Думаешь, Путин нас этими миллиардами купит? Хуй вам!

– Кому нам, Игорь? Кому? Я, на секундочку, не из России, а из Украины. Севастополь – это Украина, Европа, как тут говорят.

Делаю совсем не мхатовскую паузу, жду ответа, но Игорь молчит.

– И, во-вторых, единственное, что я запостил о Евромай-дане – это «Ваша кровь, много и зря» и тексты за русский язык, за русскую культуру, которая, согласись, не отменяет украинского гражданства. Если мы стремимся в Европу…

– Мы! Не вы!

– Так вот, – прикуриваю новую сигарету, – если мы стремимся в Европу, то напомню, что одна из главных европейских ценностей – это терпимость, уважение к иному мнению, культуре, языку, право на альтернативную точку зрения…

Выдыхаю. Неплохо. Мог бы выступать у Куликова. Или у Соловьева. (Птичья мафия.)

– Ну, так и уважайте нас! – кричит Игорь, дискутируя ломом, а я свой оставил дома. – Чего в Киев приперся?

Едкий, как фтор, вопрос. Потому что и сам не знаю, чего приперся. Хорошо разглагольствовать о глобальных (или кажущихся такими) вещах, а в частностях, особенно личных, путаешься, не разобраться.

– Ну…

– Баранку гну.

– Свежо, – он дает мне время подумать.

– Приехал, чтобы увидеть реальную картину. Не телевизионную.

– Сел на поезд и приехал, да?

– Нет, на автобусе. С антимайдановцами.

– С антимайдановцами? С теми, кто сейчас в Мариинском парке деревья рубит?

– Знаешь, я вообще-то сейчас в Мариинском, и никто тут не рубит…

Но Игорь не слушает:

– …с быдлом? Ты приехал сюда с быдлом? И еще рассказываешь мне про Европу? Ебать! – Буква «а» растягивается на полминуты. – Удобно жопе на двух стульях? Не болит?

– Можно и так, но можно и о «золотой середине». Не сомневаются только идиоты. А я смотрю и там, и здесь, – с трудом представляю, что на самом деле обозначают эти дефиниции, – уверенность стопроцентная. Заставь дурака Богу молиться – он лоб расшибет!

– Зато ты умный!

– Игорь!

– Слушай, нам, правда, не о чем говорить. Не брал трубку и правильно делал. Но сижу тут, пиво пью, думаю, надо перезвонить, друзья все-таки. Может, не такой ты мудак, как «ВКонтакте»…

– Игорь, да послушай ты!

– …а ты такой. Все, точка!

По словам Игоря, главное наше воспоминание – это пьянка в пельменной «У Палыча». Тогда он решил, что знакомиться с девушками на улицах несолидно и надо перебираться в бары. Мы ходили по центральному кольцу Севастополя, забредая то в один, то в другой кабак, прикидывая цены, присматриваясь к контингенту.

Чаще всего нам попадались женщины за сорок, сидевшие вдвоем или втроем за бутылкой шампанского или с бокалами пива. Были и те, кто с креветочными физиономиями запивал водку томатным соком. Мужики тоже встречались, но они почему-то сидели отдельно, занятые, судя по обрывкам разговоров, бравурными историями о том, кто сколько дамочек оприходовал. Были и парочки. На мужчин в них мы взирали с презрением: на молодых – из-за того, что им пришлось тащить девицу в кабак, на старших – из-за того, что позволили окольцевать себя.

Цены в барах сильно превышали ларечные, и я приуныл. Игорь, правда, не заморачивался. С финансами у него всегда было лучше, чем у меня. Родители-банкиры выгоднее, чем родители-инженеры.

– Женщины старше – это прекрасно. Они знают, чего хотят. Не будут ломаться, как малолетки. Мы для них идеал: молодые, неутомимые, – звучало вульгарно, и я решил дать понять это, усилив эффект:

– Жеребцы!

– Вот-вот, – Игорю даже понравилось. – Многим женщинам нравится учить молоденьких.

– Хорошо, а если эти дамочки, – я показал взглядом на соседний столик, где шептались две пухлых блондинки, – проститутки?

– Тю! Скорее они нам сами доплатят. В общем, бар – идеальное место.

Я хотел возражать то ли из-за качества женщин, то ли из-за количества денег, но Игорь таскал меня из бара в бар. Мы были, по меньшей мере, в полутора десятке мест, выпивая или уходя сразу, пока ни наткнулись на желто-красную вывеску «У Палыча».

– Давай, что ли, пожрем, а!

– Неплохо бы, но у меня с деньгами напряг.

– Угощаю!

Я не был в таких общепитовских заведениях, если не считать школьной столовой, лет десять, наверное. Выщербленная лестница вела в полуподвальное помещение, отделанное грязно-зеленой кафельной плиткой, заставленное деревянными скамейками и столами, наподобие тех, за которыми собираются пенсионеры в скверах и парках. Некоторые столы были застелены полосатыми клеенками, другие стояли голые. Солонки и перечницы тоже присутствовали выборочно. В зале никого не было.

– Слушай, а они вообще работают?

– Да. Здесь всегда так. Идем.

За стеклом в металлических емкостях чернели печеночные котлеты «По-крымски», распласталась невнятная масса, авансом превращенная в картофельное пюре «Нежность», переливалось маслянистыми пятнами, какие бывают на море, если потерпел крушение танкер, нечто борщевидное. Распоряжалась сонная женщина, напоминавшая Стивена Тайлера времен «Nine lives».

– Слушаю.

– Здравствуйте. Нам, пожалуйста, две порции пельменей «По-нахимовски» и две кружки «Севастопольского».

– Патриотичный выбор.

– Хорошо, – кивнула женщина.

Мы сели за неклеенчатый стол.

– Ты тут питаешься, что ли?

– Ага. Здесь вкусно и дешево.

– Аргумент. И так пусто?

– Да. Но, – Игорь повертел солонку, – один раз было людно. В 2004-м, когда к нам заявились «оранжевые»…

– А, тогда они еще виселицу у горсовета поставили.

– Вот-вот. Питались они здесь, чтобы далеко не ходить. Наверное, хозяева «Палыча» единственные, кто радовался «оранжевым».

– Ваш заказ.

Пельмени «По-нахимовски» плавали в ароматной жиже с добавлением уксуса, чеснока, зелени и душистого перца.

– Блюдо не для тех, кто целуется с девушками.

– Если только они не питаются здесь же. – Игорь поднял кружку. – Будем!

И мы были. Довольные, пьяные, откровенные. Игорь поднимал руку. Женщина «Тайлер» реагировала и наливала пиво. Через три или четыре кружки я просил ее исполнить «Dream on». А через шесть или семь – пел уже сам. Игорь, завывая, – «guitar!» – изображал Джо Перри.

А после начал рассказывать истории. Много историй. Я зеркалил его откровенность. И оказалось, что говорить без недомолвок – пусть и с лучшим другом – до онемения трудно. Почти невозможно раскрыться даже не перед условным Игорем, а перед собой.

Степень нашей откровенности объяснялась не выпитым. Алкоголь был лишь оправданием, прикрытием на случай, если кто-то замандражирует, включит обратный ход – тогда можно будет сказать: «Ну, нажрались, ну, наболтали…»

Каждый из нас говорил потому, что ждал этого момента. Ждал шанса, дабы очиститься. Нам почти удалось это сделать тогда. Как на хорошем психотерапевтическом сеансе. Но оставалось еще одно, недосказанное.

– Вам пора, молодые люди.

– Еще… пива!

– Пиво закончилось. Мы закрываемся.

– Уйдем, – Игорь махнул рукой и чуть не упал со стула. – Туалет где?

В первый раз женщина засомневалась. Наверное, не хотела пускать нас, но боялась, что мы обоссым стену или входную дверь.

– Я покажу.

Поддерживая друг друга, мы поднялись. Сделали несколько вихляющих шагов, привыкая. Прошли за металлическую стойку с едой и дальше по пахнущему богадельней коридору.

– Защелка не работает, – указала женщина на хлипкую дверь.

Игорь зашел первым, не закрывая. Пошатнулся и чуть не рухнул лицом на сливной бачок. Женщина матернулась. Я извинился. Зашел следом, прикрыл дверь. Держась за стены, мы поссали в две струи. Моча Игоря оказалась темнее. Позже он утверждал, что именно в тот момент ощутил, насколько мы дружны и близки.

На выходе из пельменной, в девственной тьме, не тронутой фонарным светом, мы распрощались, обнявшись, так и не договорив, не расплескав последние капли отравляющего нас одиночества.

И, возможно, то уединенное, недосказанное стало причиной нашего конфликта сегодня.

Еще звонок. Жму, не глядя, в надежде, что Игорь одумался, перезвонил, но в трубке голос Валеры:

– Межуев, ты где? Тут тя ищут.

– Кто?

– Ани Лорак! Начальство, еб, кто ж еще?

– Слушай, Валера, у меня тут проблемы…

– Подъехать, помочь?

– Нет, спасибо. Просто время…

– Слушай, брат, ты рамси там свои дела, а я прикрою…

Мне хочется благодарно пожать ему руку. Ту самую, что в наростах.

– Спасибо, брат!

Надо перезвонить Игорю. Надо, но позже. Потому что это слабость, а для убедительности важна сила. Сейчас же необходимо собраться, вернуться в нормальную жизнь. Без людей, превращенных в идеи.

11

Криста по-прежнему раздает листовки. От толстой пачки осталось совсем чуть-чуть. Большинство прохожих забирают не глядя, свернув, бросают в сумку или в карман. Некоторые останавливаются, читают, улыбаются или злятся. Мужчина в тяжелой, под Женю Лукашина, шапке яростно комкает листовку, бросает под ноги и по-крейсерски устремляется к чешке. Дико жестикулирует, но Криста лишь улыбается.

И, глядя на это, я понимаю, отчего так залип. Она улыбается, как «телка из Чехии, Надя». И пусть та была шатенкой, а Криста блондинка, но флюиды строками-командами посылаются те же. Вся она – из другой, альтернативной реальности. Той, на которой нас вырастили ментально.

Тургеневские Аси сменились Надями из «Американского пирога», и мы стали выглядеть стильно, модно; даже брюхатые дядьки, влезающие в зауженные джинсы и майки «Dolce amp;Gabbana». Но когда лучшие из нас открывают рты, дабы изречь сентенции, высосанные из телетитек – все началось с Бивиса и Батхеда, продолжилось «Саус Парком» и зафиксировалось на сериалах, моду на которые ввел «Lost», – университеты и храмы рушатся, обращаясь в прах.

Желудочный сок пришел на смену серому веществу. Мы остались одни. Без того, что древние называли богом. Мир превратился в каталогизированный желудок, не успевающий переварить телевизоры, шмотки, ноутбуки, айфоны.

Криста оттуда. Так мне кажется. Я же еще не идентифицировал себя.

Мужик в меховой шапке, наконец, отстает от Кристы. Она машет, увидев меня.

– Все, закончились листовки?

– Да. – Она замечает перемену моего настроения. – Ты грустный? Что случилось?

– Да так…

– Хочешь к нам?

– К вам?

– Прости?

– Вы – это кто?

– A, – Криста смеется, – я и мои друзья. Квартира тут.

Ответ, кажется, вырывается сам:

– Можно.

Общение с Кристой видится мне более привлекательным, нежели бессонная ночь в автобусе, наполненном перегаром, храпом и вонью грязных носков.

– Давай пройдемся, – говорю ей.

– Ты из Киев?

– Нет. Приехал сюда утром. – умалчиваю, с кем. – А раньше жил здесь.

– Из какого города?

– В смысле вообще? Из Севастополя. Это Крым.

Рассказываю Кристе о Херсонесе, Панораме, Диораме и двух городских оборонах, заканчивая Львом Толстым. Мы спускаемся к Арке дружбы народов (площадка завалена мусором), а после на Европейскую площадь, с неразобранной остывающей сценой. Криста слушает внимательно, улыбаясь, но в конце говорит:

– Почему ты против Евромайдан?

– Я не против, но, – мне хочется быть как бы умным, – Достоевский писал, что есть лишь одно противостояние – добра и зла, и поле боя – душа. А моя бабушка повторяла: «Грех – это то доброе, что сделано не вовремя и не к месту». Мне близко это. Как эффект бабочки.

– Но Киев – Европа.

– Кто бы спорил. Но Киев и эклектичен. Киево-Печерская Лавра стоит напротив музея современного искусства, а он в «Арсенале». Там рабочие – пушку видела? – первыми поддержали красную революцию. И мемориал жертвам голодомора рядом с Аллеей воинской славы.

Мы подходим к Владимирской горке. Криста указывает на пятиэтажку.

– Наш дом.

– Возьмем выпить?

– Алко?

– Да, пиво, водка, вино – что ты там пьешь?

– Я?

– Ну да, – ее непонимание, выражаемое с акцентом, периодически раздражает, но симпатия должна разбавляться, иначе не будет контраста, а без него в амурных делах никуда.

– Пиво, шампанское.

По крутой лесенке спускаемся к продуктовому магазинчику. Напротив – детская площадка, огороженная зеленой рабицей, на калитке – новенький блестящий замок.

– Мы закрыты, – огорошивает продавщица, но отступать в этот вечер, нежный, как леденцовая дрема, нельзя.

– Мы быстро, правда.

Протискиваясь в дверь, стараюсь улыбаться.

– Ладно, ладно, – соглашается продавщица.

Берем упаковку баночного пива, чипсы, колбасу, сыр, шампанское, бананы. И литровую бутылку водки.

– Водка? – удивляется Криста.

– Это мне.

– Любить?

– Иногда. Простите, а у вас есть огурцы?

– По-моему, только свежие, хотя, – она идет в угол магазинчика, – кажется, тут осталась последняя баночка. Вам повезло.

За стеклом в маринаде с веточками укропа покоятся крупные перезрелые огурцы. На этикетке значится «Долина желаний». Огурцы – так себе, но название подходящее.

– Хорошо.

На кассе жду, когда Криста докинет половину необходимой суммы, но она лишь пассивно стоит рядом. Приходится тоскливо платить самому. Где европейское правило, когда в паре каждый платит сам за себя?

Криста живет в двухкомнатной квартире на четвертом этаже старого кирпичного дома. Окна кухни выходят на Владимирскую горку. Я вижу князя Владимира, держащего подсвеченный крест и смотрящего на зеленеющий – чиновники пока еще не добрались – левый берег Днепра. Криста ставит алкоголь и еду в холодильник.

– Есть будешь?

– Да, – пытаюсь вспомнить, когда ел в последний раз.

– Посмотри в холодильник, – говорит Криста и уходит из кухни.

Открываю дверцу. На боковых полках – яйца, майонез, кетчуп, йогурты. В основном отделении – принесенные сыр, колбаса, еда из «Макдональдса». Выбираю гамбургер и ветчинные сосиски, найденные на нижней полке. Запиваю купленным «Старопраменом».

Криста возвращается, переодевшись в серо-розовый спортивный костюм.

– Пива?

Достаю банку, открываю, пуская пену.

– «Старопрамен»? – глотнув, удивленно спрашивает Криста.

– Как видишь.

– Не «Старопрамен», – заявляет она. – «Старопрамен» другой. А это… плохо.

– Все пиво плохо. От него растет живот.

– Не любишь пиво? Нет живота.

Хмыкаю:

– Нет, это скорее гены. Впрочем, он все равно появится. У Буковски вот вырос к концу жизни. Когда он стал больной и толстый. А ведь только начал понимать женщин.

Судя по взгляду, фраза ей не совсем понятна. Надо говорить коротко, емко.

– Буковски. Писатель.

Я для чего-то показываю живот и бороду.

– Да. Буковски. Нравится.

– Мне тоже. Предлагаю за это выпить.

Заход так себе. Достаю водку и «Долину желаний».

– Нет, водка.

– А, да, шампанское.

Бутылка «Артемовского» специально для Кристы.

– После пива нет.

А говорят, чехи – самая пьющая нация в мире. Хотя, возможно, это касается лишь мужчин.

– Хм, кино?

– Чехия.

– Чешское кино?

– Да.

– Я не понимаю по-чешски.

– Эксперимент. Нет слов.

Экспериментальное немое кино из Чехии. Ради этого стоило ехать в Киев. Открывать новые горизонты – так говорят?

– Хорошо, давай. Включай фильм. Я возьму еду и пиво.

Понимаю, что мы общаемся с Кристой так, будто давно знакомы. Скорее, друзья, нежели любовники.

Она уходит. Я нарезаю колбасу, сыр, достаю из банки «Долины желаний» огуречного монстра с пожелтевшим брюхом. Беру все это вместе с водкой и двигаюсь в комнату.

Криста устроилась на диванчике, поджав под себя ноги. На экране ноутбука расхристанный парень насаживает на вилы обнаженную плоскогрудую девицу. За убийством – кровь почему-то кислотного, как у Хищника, цвета – наблюдает еще одна чешка, но у этой грудь притягательно больше.

– Это кино? – морщусь я.

– Да. Знакомый – режиссер.

– Он снял это?

– Да, – не без гордости.

Мне до покалываний в ступнях хочется знать, что у Кристы общего с ее знакомым.

– Откуда ты его знаешь?

– Экс-бойфренд.

– И много кино он снял?

– Что?

– Скольких фильмов?

– Один, – Криста показывает мне, чтобы я дал ей колбасы, – два.

– Как его зовут? – выпиваю водки раньше, чем собирался.

– Мартин, – Как гуся. Он, наверное, и сам похож на гуся: высокий, надутый, со здоровенным кадыком и еще большим носом. Так я его представляю. – Он режиссер клипов. Музыкант.

– Рок? – Криста кивает, я чувствую, что ненавижу этого Мартина. – На что похоже?

– Radiohead, – отвечает, не думая; наверняка то, что говорил ей сам Мартин.

– А из более старого?

На этот раз Криста задумывается:

– Joy division. INXS.

Мне безразличны и те, и другие, но я вспоминаю, как закончили Кертис и Хатченс, и Мартин уже не видится мне столь непобедимым.

– Отлично, – говорю я. – Кстати, откуда ты знаешь русский?

– Много в Киеве.

– А что с украинским?

– Плохо.

Ей заметно надоедает наш разговор. Она хочет, чтобы мы смотрели фильм Мартина. А я хочу ее сзади. Желательно перед зеркалом. Чтобы, как говорят крутые парни в крутых американских фильмах, стереть с ее лица эту дурацкую улыбку.

Фильм Мартина слизан с «Прирожденных убийц» Стоуна. Только главный герой похож не на Вуди Харрельсона, а на Гарри Поттера, и когда он убивает очередную девицу, то забавно, словно псина, дергает носом.

Не знаю, говорить ли об этом Кристе. Критиковать ли ее бывшего? Рекомендации могут быть разными – я бы остановился на «сказать», – но чешки непредсказуемы. Во всяком случае, в моем сознании.

– Мартин ругал себя. За фильм. – Самое время сказать про Стоуна. – Как он сыграл.

Еще и актер, вот как! Вездесущий Мартин. Сперва это злит, но я присматриваюсь к ухудшенной, пускающей слюни версии Гарри Поттера и вскоре, наоборот, воодушевляюсь. На его фоне я Вуди Харрельсон.

– Нормально.

– Ревность к актрисам.

– Ты ревновала его к актрисам? Зря! Ты намного шикарнее!

Криста поворачивается ко мне. Взгляд у нее насмешливый, глаза светло-голубые, сереющие ближе к зрачку. Губы пухлые, чуть обветренные, хочется облизнуть. Пробую целовать, но Криста отстраняется:

– Надо смотреть фильм.

Вновь пристаю. И вновь тщетно. Она сидит, не реагируя, в пассивном ожидании из серии «ну и что дальше?». Если бы в таблице Менделеева использовались картинки, то бром обозначался бы фотографией Кристы.

Но то, что я здесь, в ее квартире, а она на диванчике, переодевшаяся, пьющая пиво, убедительнее любых слов, действий. Возможно, Криста из тех девушек, у которых секс только по расписанию. Утром – кольцо, вечером – секс. Вечером – ресторан, утром – секс. Пока ни сделаешь домашние дела, ни заработаешь нужную сумму денег – оставайся в сторонке, не суйся. Сейчас в квартире с видом на Владимирскую горку, в комнате, где на деревянном подоконнике в пластиковых стаканчиках из-под сметаны пылится герань – по ней сразу ясно, что Криста в обстановке лишь временный элемент, – я должен ждать, изображая парня, которому интересно чешское немое кино.

– Еще пива?

– Можно.

Приношу из кухни две банки. Отпив из своей, добавляю туда водки. Мне кажется это вполне обыденным, хотя и без брошюры об алкоголизме все ясно, но Криста удивлена:

– Водка с пиво?

– Да.

– Это… плохо.

Не вредно, не убого, не дико, а именно плохо. Точное слово. Как в стишке, что такое хорошо и что такое плохо. Надо придумать нечто подобное для взрослых, а то совсем запутались с либеральными-то свободами и плюрализмом мнений.

Мартин не только глуп, но и удивительно долог. Наверное, в сексе это и плюс, хотя, по словам уролога Мовсисяна, нормальный половой акт длится 2 минуты 36 секунд, но для немых фильмов – просто-таки катастрофа.

Но вот, Мартин воздевает к мглистым небесам руки – катарсис, осознание, конец. Интересно, у немых чешских фильмов есть саундтрек или титры идут в драматической тишине?

Кладу руку на бедро Кристе. Мягкая хлопковая ткань. Приближаюсь, чувствуя сладкий запах. Целую в обветренные губы, сталкиваясь с юрким шершавым языком. Руку на грудь, после в трусики. Возбудить и тащить на кухню. Хочу, как князь Владимир, видеть левый берег, когда буду трахать Кристу.

Вспоминаю памятник. И подсвеченный зеленым крест. Нет, плохая идея.

Лучше здесь. Чтобы немое чешское кино не кончалось. Смотри, Мартин, я трахаю твою Кристу! Сглотни, улыбнись в камеру, сука!

Я близок к вторжению советского танка на влажную улочку Праги, когда стук в дверь оглушает, сбивает с ритма, и сексуальная аннексия откладывается.

– Надо открыть. Друзья.

Голос Кристы спокоен. То ли я неубедителен, то ли она из ценного материала для деревянных поделок.

– Не надо!

– Надо. Ключ в двери.

– Открывай.

Быстрая капитуляция. Ничего, – утешиться водкой – это временное отступление. Слышишь, Мартин?

12

Друзья Кристы вваливаются радостные, хохочущие, возбужденные. Четыре парня и пять девушек. Длинный, похожий на Дирка Новицки блондин с носом-флюгером ставит пакеты «Метро» на полосатый линолеум.

– Еще кто-нибудь будет? – шепотом уточняю у Кристы.

– Будут.

Парни примерно все одинаковые: высокие, тощие, светловолосые. Девушки, наоборот, грудастые, низенькие, с глазами-углями; ночной зефир струит эфир, и они раскаляются, обдают жаром.

– Вадим, – представляет меня Криста.

Киваю, слушая ответные имена:

– Петра. Хелена. Симона. Тереза. Зденка.

И менее интересные:

– Радо. Карел. Миро. Павел.

Жму руки парням. Карел носит кулаки, точно гири. Симона и Зденка подставляют щеки. Обе пахнут терпкими духами и пивными дрожжами. Запахи одинаковы, но Симону отбраковываю сразу: у нее мятое, понурое, немолодое лицо. А вот прикосновение Зденки бодрит. Она самая высокая из всех. Черные волосы струятся до попы, точно нефть. Темные глаза, чуть враскос, смотрят, пощипывая, будто электрофорез. Да, у нее есть все шансы стать «Девушкой месяца» в «Mejuev's Magazine».

Криста – совсем забыл о ней – говорит с друзьями по-чешски. Ничего не понимаю, хотя столько твердили, что славянские языки похожи. Чувствую себя лишним.

Чехи расходятся по квартире. Большая часть идет в другую, не в ту, что с диванчиком и ноутбуком, комнату. Рассаживаются за столом на баулах, обмотанных стретч-пленкой. Больше в комнате ничего нет.

Водка, мартини, вино, пиво, коньяк, джин – на стол. Из закуски – салаты, мясная, сырная, рыбная нарезки, грибы, шоколад, пицца. Курят прямо за столом. Нет той спасительной привычки – для нового или лишнего в компании человека – выходить на балкон. Потому, усевшись с краю, я первый на «принеси-подай».

Но постепенно все же осваиваюсь. С парнями говорю о футболе, с девушками – о них самих. Еще вспоминаю, что в детстве читал чешские сказки. Но о них лучше не говорить – слишком жуткие.

На Зденке черная пайта «Kiss», и мне кажется, что это хороший повод.

– Отличная группа. Всегда бодрит. Рок-дракон, напяливший миловидные штучки в духе какой-нибудь Бритни Спирс. Она, кстати, жива?

Зденка кивает.

– Раньше, помню, дралась с Агилерой. Еще Дженнифер Лопез была. Но у нее задница больше, чем Прага.

Хелена, которую я забраковал по тому же параметру, неодобрительно косится на меня.

– Хотя полные девушки горячее. A «Kiss» – это круто, да. Когда они уже записали «Hotter Then Hell» и «Calling Dr. Love», «Машина времени» только придумала свой «Поворот». Есть разница в звучании, да?

Подливаю Зденке красного вина.

– Я знал только Симмонса, а оказалось, что хиты писал Стэнли. И еще Эйс крут, конечно. Когда он ушел, они много потеряли. Это видно по альбому «Creatures of the Night».

– Вадим, – обрывает мои закосы под Артемия Троицкого Криста, – Зденка не понимает…

Общаться с парнями легче, хотя они тоже едва говорят по-русски, но я вспоминаю сборную Чехии по футболу на Чемпионате Европы 1996 года и сокрушаюсь, больше жестами, нежели словами, что они проиграли тогда Германии из-за двух голов Бирхоффа. Карел и Павел тяжко вздыхают, а Радо и Миро, похоже, что все равно. Они, заведясь, спорят о политике, России, Евромайдане. Радо, кажется, приходится родственником Яну Палаху.

И есть ощущение, что этот яркий, слепящий день выжег меня. Нутро иссохло, исчахло, перетлело. И теперь вокруг – душная, вязкая, отнимающая дыхание тьма, которая тем сильнее, тем явственнее в этой накуренной, зажатой желтыми стенами комнате.

Выхожу на кухню. Темно, пусто. Приоткрываю дверцу холодильника, впуская некоторое количество света. Распахиваю настежь окно. В темноте Владимирской горки выделяется лишь зеленоватый крест.

Надо бы увидеть красоту, символ, как обычно бывает ночью, особенно в подпитии, но нет ни любования, ни озарения, ни воскрешения – только равнодушное желание пересидеть, переждать, передавить тьму. Но в квартирке, арендованной чехами, для этого слишком людно. Лучше обратно – в Мариинский или на Институтскую; гулять до утра в сакральном безмолвии воспоминаний и смыслов.

Возвращаюсь обратно к чехам. Петры, Симоны, Хелены, Павела нет. Но децибелы от этого не убавились – наоборот, возросли и просятся в квартиры к соседям.

– Вадим, как ты на Евромайдан? – говорит Радо, похожий на Дирка Новицки. И есть ощущение, что он только меня и ждал.

– Нормально.

– Вадим говорит, что демократия, – отвечает за меня Криста.

– Вадим сам не говорить, – вставляет кучерявый Миро.

– Криста права. Я так говорил. Порыв и все такое.

– Был на Евромайдан? – Радо не отстает.

– Да, сегодня.

– И что нет?

– Что нет?

– Что не понравилось? – Расшифровывает Криста.

– Все нормально. Все понравилось. Криста, мне пора идти.

– Зачем? – Она удивлена.

– Почему не говоришь?

– Что я не говорю?

– Криста говорить, ты против Евромайдан, – Радо строит предложение, как немец из телепародий. Может, отсюда его сходство с Новицки?

– Нет? – Снова вмешивается Миро. Карел и Зденка тихо переговариваются.

– Что мне не понравилось? – Криста кивает. – Там не любят русских.

– Кто?

– Слушайте, – ищу взглядом свои вещи, – мне трудно говорить с вами: вы почти не знаете русского, а я совсем не понимаю чешского. Поэтому я пойду.

– Вадим говорит, на Евромайдан украинцы не любят русских.

– Я не говорил, что все украинцы.

Мое замечание проходит мимо. Радо качает головой, улыбаясь Миро. Говорит:

– Российска империя ненавидеть Украина. Русские враг Украины. Триста лет. И Чехия ненавидеть. Дед воевать русскими.

– С русскими, – автоматически поправляет Криста.

– Да, поэтому я ухожу.

– Стыдно? – это редкое слово Радо произносит без тени акцента, точно коренной житель Орловской или Рязанской губернии.

– Почему мне должно быть стыдно? Я и сам русский!

Зря я ему ответил. Зря свалился на эмоциональный обмен. Нужно было просто молча уйти. Раз не сделал этого раньше, когда они, поиздевавшись над моей эрекцией, прервали диванное общение с Кристой.

– То уезжай! – вдруг отчетливо, веско чеканит молчавший Карел.

– А вместе со мной пол-Украины, да?

Наконец, выхожу в коридор. Ищу взглядом ботинки. Они светло-желтые, выделяющиеся, но проблема в том, что у большинства чехов такие же. Мода – читай наоборот – заканчивается в гардеробной адом.

– Не знал, что твои друзья ненавидят русских, – говорю вышедшей следом Кристе.

– Русские все ненавидят, – Радо маячит в дверном проеме.

Хочу уточнить: русских или русские? Кто объект ненависти? Но лучше смолчать и зашнуровать ботинки. Куски черной грязи с подошвы падают на линолеум. Теперь надо отыскать куртку. На коридорной вешалке ее нет.

– Криста, где моя куртка?

– Кухня.

Расшнуровывать ботинки не хочется. И разносить грязь по квартире тоже.

– Принеси мне ее, пожалуйста.

Она не двигается. А та девушка, с которой мы познакомились у телефонной будки в Чехии, наверняка помогла бы – я уверен. Зато теперь ясно, почему я не люблю чехов. Проблема – в чешских сказках. Даже японские фильмы ужасов не издевались над моей психикой столь изощренно.

– Хорошо, как настоящий русский, я пройду сам. Правда, без танков.

Иду на кухню. Грязь разлетается по коридору. Куртка брошена на кособокий стул. Беру, разворачиваюсь, чтобы уйти. В дверном проеме, очерченном грязно-бежевой рамой, скалится Радо:

– Русских все ненавидят.

Вот теперь ясно, конкретно, без недомолвок. Молча хочу выйти, но Радо загородил проход. Нос-флюгер рождает желание ударить; так, чтобы в кровь, так, чтобы в хруст.

– Стоп! – Радо кладет мне руку на грудь. Ногти у него сломанные, черные, хотя сам он важный, самоуверенный, крепкий в воззрениях.

Нельзя реагировать. Нужно изображать апостола, жаждущего вырваться из несовершенного мира двухкомнатной квартиры с видом на Владимирскую горку. Но не получается.

– Съеби на хуй отсюда! – цежу я.

– Вадим! – вскрикивает из-за Радо Криста.

– Что Вадим?!

Пятерня импульсивно тянется к Радо, но в последний момент я сдерживаюсь и лишь касаюсь его лица. Лучше бы ударил – больнее, но не так позорно.

Лицо Радо, твердое, гладкое, как слоновая кость, бледнеет. Он медленно выбрасывает кулак. Боец из него сомнительный; такие вещи, если занимался единоборствами, понимаешь сразу, на клеточном уровне. Уворачиваюсь, и Радо подается вперед, будто нос-флюгер сместил центр тяжести. Развернув стопу, как учили в душном, сыром зале «Спартак», вкладываюсь весь в должок возвращающий, смачный удар. Радо хлюпает и отлетает назад.

Криста орет по-чешски, зовет Миро. Лицо у того растерянное, отутюженное испугом. Сзади ахают девушки. Радо стонет в проходе. Хватаю стул, на котором еще недавно висела куртка, вдавливая шероховатые, липкие доски в ладони.

– Пошли на хуй отсюда!

Взмахиваю несколько раз, для убедительности. На почерневших паркетных досках выделяется пятно крови. К Миро подходит Карел, говорит ему несколько фраз по-чешски.

– Дайте пройти!

Миро делает шаг вперед. Взмахиваю стулом. Миро отходит назад. Примитивная механика боя. Как в детской игре, где поле картонное, а вместо бойцов – фишки. Карел держится сзади.

– Уйдите на хуй с прохода!

Похоже на отступление мафиози, выбирающегося из полицейского оцепления. Мне бы еще заложника. Вцепившись в стул, делаю несколько пружинистых, боязливых шагов.

– Вадим, все хорошо. Ты иди, – говорит Криста и улыбается.

Привычное выражение ее лица расслабляет. Из-за чего полыхали гневом? Сразу не вспомнить. Миро и Карел расступаются. Даю передышку нервам, мускулам. Хочу выйти и не замечаю, как полусидящий-полулежащий Радо бьет меня снизу по яйцам.

Стул вываливается из рук. Перед глазами разлетаются огненные мушки, точно головешку в костер бросили. Но и через них видно, как равнодушный Карел вдруг искажает лицо в гримасе кровожадного божка и по-муайтаевски – тайские боксеры занимались, отделенные от нас сеткой, и я помню, как их тренер, психанув, сломал нос одному прыщавому дылде, – с локтя, бьет меня, в челюсть. Не смажь он удар, и я бы потерял сознание от болевого шока, а так падаю, распластываясь на полу.

Руки – хочу закрыть голову от ударов – бездвижны. Что-то липкое упирается в шею, на поясницу наваливается тяжесть. Боль есть, но нет страха. Потому что страх всегда намертво спаян с неизвестностью. А здесь все предельно ясно. И мозг – боксерская привычка – продолжает оценивать ситуацию. Но и на ринге случался момент, когда пропускал удар, голова наполнялась звоном, и все рушилось, осыпалось.

Меня трамбуют тычками, и, несмотря на усиление женского крика – девушки, вопреки наследию чекисток и амазонок, должны быть милосердны, – частота их не спадает.

Вскрикиваю, пробую умолять, похожий на рыбу, прижатую к разделочной доске. Не успокаиваются. И кто-то жирной тряпкой затыкает мне рот. Возможно, развернись я к ним лицом – они бы увидели, что бьют человека, с которым час, два назад выпивали, говорили о Бирхоффе, «Kiss» и Поборски. С тех пор ничего не изменилось: этот человек не убивал детей, не взрывал церквей, чтобы его прессовали так, словно хотели забить до смерти.

В тринадцать лет, в бухте Казачьей я попал в морскую воронку, увидел Страх: в черном костюме, с беззубым пламенеющим ртом, из которого смердело чем-то вроде кошачьего корма, распахнутым так, будто он хотел засосать меня. И когда отец, подплыв, схватил меня под руки, потащив прочь, Страх клокотал, бесновался, теряя добычу. А я мысленно говорил ему: «Будь ты проклят, прощай!»

Но вот он вернулся. И я боюсь этой дурно пахнущей твари. Удары стихают. Стук, скрип, больше нервозности в голосах, но затем – радостное оживление, русская и чешская речь.

13

Если бы я знал, что путешествие в Киев закончится вот так, по-омоновски, мордой в пол – приехал бы? Рисковал бы? Или собирался, как на сафари, где все включено, кроме смерти?

Но даже если она случится, вдруг, то все равно, до самого последнего момента, не поверишь, что она здесь, что с тобой. Верующим легче – они знают: это начало. Впрочем, и проблематичнее тоже: что если жил не достойно и не заслужил итог?

Верю в жизнь, сейчас и всегда, не потому, что влюблен или привязан, а потому, что не способен по-человечески изъяснить смерть.

– Привет, чего так долго? – голос в коридоре кажется знакомым.

Отвечая, Миро – или кто-то другой? – переходит на чешский. Его нервно, эмоционально перебивают девушки. Знакомый голос, взволнованный, взвинченный, все равно отвечает по-русски, будто не в силах контролировать себя.

– Да? Где?

– Кухня.

Громкие шаги, почти топот. Вскрик:

– Зденка, Карел, слезьте с него!

– Нет! – Карел с его пудовыми кулаками и монументальным спокойствием мог бы изображать Франкенштейна; подкормить, загримировать – и порядок.

– Он махал стул.

– Психо!

– Но держать его… – гость переходит на чешский.

Он спорит так рьяно, что рискует закончить, как я. Один, два, три тротиловых слова – и бабах неизбежен. Здесь все мирные, все сознательные, – изначально ведь так подразумевалось, да? – но зашлакованные агрессией. И кровь отравлена глупостью.

Нога Зденки елозит по моей шее, дергает голову, и, тряпка, затыкавшая рот, выпадает. Сначала я думаю завопить так, чтобы позавидовал Видоплясов, но импульсивного паникера во мне нокаутирует прагматичный боксер: «Заори – и они начнут избивать тебя еще яростнее. Просто говори. Говори внятно!».

– Слушайте, чехи, – глупое обращение, хотя в подобных условиях какое может сгодиться? – я пришел к Кристе, мы…

– Заткнись! – Карел забивает тряпку обратно.

– Вадим?!

Вздрагиваю. Оказывается, в Страхе, как в Чужом, жил кто-то еще, и вот он прорвался наружу, устроив сюрреалистический вывих сознания. А иначе ли может быть такое?

– Вадим?! Межуев?!

– Игорь?

– Это ты? Карел, слезь с него!

– Нет, – голос Карела спокойный, размеренный, как и он сам.

– Что значит нет, Карел?

– Русский ударил Радо.

– Сука! – слышится из соседней комнаты. Наверное, я сломал ему нос.

– Вадим, да что случилось?

– Я пригласила, – спасибо за важное разъяснение, Криста.

– Кого? Вадима?

– Да. Он бил Радо.

– Вадим, ты ебанулся? – Голос Игоря вибрирует, как работающий трансформатор.

– Это он полез, Игорь! Они ебнулись! Русские, Евромайдан…

– А!

– Убил Чехию! – вставляет Миро.

– Чехию, какую, блядь, Чехию? Кого я убил?

Тычок под ребра. От боли и непонимания мне хочется плакать.

– Хватит его бить!

– Слушайте, я никого не…

– Заткнись!

– Хватит!

– Нет!

– Да!

– Нет!

– Блядь, слезь с него на хер!

Слышится шум. Давление на поясницу уменьшается. Похоже, Карел упал на паркетные доски.

– Вадик, вставай!

Хочу подняться, но правая нога онемела. Игорь рывком помогает мне встать.

Стоим друг напротив друга. Игорь пополнел, посерьезнел, точно из помощника переквалифицировался непосредственно в депутата. И бородка почему-то не светлая, а рыжая, но взгляд глубоко посаженных глаз – ресницы настолько белесые, что кажется, будто их нет – по-прежнему удивленный, растерянный. Он смотрел так в университете, и те, кто не знали его, думали, что перед ними дурачок. И тут дурачок начинал задавать вопросы.

Да, это он, а не вывих сознания. Хотя все логично: работает на пражскую фирму, значит, его друзья-коллеги – чехи. Жаль, что такие. Но как же я рад его видеть!

– Ну, ты даешь, – выдыхает Игорь, и мы отходит вглубь кухни, к окну.

Поворачиваемся к чехам. Впереди – злой Миро и удивленный Павел. Карел поднимается с пола. Зденка равнодушно потирает запястье. Криста, похоже, что в первый раз не улыбается.

– Так, спокойно, – Игорь миролюбиво поднимает руки, – давайте сядем, поговорим…

© П. Беседин, 2014

Галина Вдовиченко

Пінзель у Луврі

(Уривок з роману «Інші пів'яблука»)

Готельчик на вулиці Мубеж, по-європейському компактний та чистенький, нагадував іграшкову вежку з кількох поверхів-кубиків, поставлених один на один. У невеличкому вестибюлі все було поруч – стійка-реєстрація, сходи вгору, столики за рогом. Літня пані зі зморшкуватою шкірою на обличчі та руках, із сиво-чорними дрібними, «сіль з перцем», кучериками по-домашньому всміхнулася й подала ключ-картку. «Сніданок – тут, мадам, – показала в закуток вестибюлю, на чотири столики. – Від сьомої до пів на десяту, будь ласка, – додала ще й крихітну листівку з годинами сніданку. – Наші круасани – найсмачніші в кварталі».

Що ж це буде, коли весь готельчик одночасно спуститься до маленьких столиків за кавою з круасанами? Галя подумала про це, а вголос лише подякувала. Вона не дуже впевнено говорила французькою, хоч вивчала її на курсах кілька років тому перед першою подорожжю до Парижа.

На рипучих кручених сходах з червоного дерева заледве могли б розминутися двоє людей. І кімнатка на другому поверсі видалася маленькою-маленькою, з непропорційно великим ліжком, воно заповнювало собою майже весь простір, хоч, коли подумати, то чого ще треба подорожньому короткої паризької ночі, крім душу та ліжка. Навіть телевізор під стелею в кутку був зайвий.

Прочинила вікно, згадавши рекламний рядочок із сайту готелю: «Вікна відчиняються» (виходить, може бути й навпаки). Листопадова вечірня прохолода дихнула в обличчя.

Наляканий голуб спурхнув і сів на кріплення вертикальної вивіски з назвою готелю, наче хотів дочекатися, коли ж можна буде повернутися на підвіконня. Галя вихилилася з вікна. На обидва боки від входу в готель розбігалася вузька вулиця, всі будинки мали шість поверхів, на третіх та шостих поверхах по кілька вікон виходило на довгі балкони, заквітчані пеларгонією. Квіти не зважали на той незаперечний факт, що осінь добігає кінця, вони тут рясніли всюди: на тротуарах перед крамницями, на металевих огорожах вуличних кафе, спадали барвистими оберемками з підвіконь. На рівні неба – самі мансарди, і жодна з них не подібна до Луїзиної, що має широкий та високий фігурний картуш з вікном-ілюмінатором, розділеним навпіл, за яким ховається крихітна квартирка подруги. Цю вулицю перед очима оповиває бентежний запах чужої привабливості, навіть із заплющеними очима можна впевнено сказати: «Ні, це не Львів, це інше місто».

У вікнах, не запнутих фіранками, м'яко світилися настільні лампи й ковзали тіні, нікого не хвилювало, що їх можуть бачити, що хтось з вікна навпроти спостерігає, як вони ходять, їдять, наближаються до вікон…

Нікуди не йти, не полишати крихітного кубельця, замовити сюди їхні круасани, дивитися у вікно й нічогісінько не робити.

Галя прилетіла до Парижа не тільки, щоб пересвідчитися на власні очі, як тут, у Луврі, почувається Пінзель, а і зробити репортаж для журналу. Вона зраділа можливості взяти паузу й два дні, два чудові дні, відчувати себе лише спостерігачем, а не дійовою особою, лише дивитися, ходити, слухати й мовчати. Неодмінно мовчати. Ніяких телефонних дзвінків, електронної пошти та Фейсбуку. Самота в Парижі – бажаний стан у великому місті, яке поважає твій вибір.

Нічні звуки з вулиці майже не заважали, а, може, втома далася взнаки – заснула відразу й прокинулася виспана, зі свіжою головою. Після восьмої, вбрана в улюблену сукню, яка майже не мнеться і до якої пасує все – хоч брошка, хоч намисто, хоч нашийна хустка, мугикаючи собі під ніс «у-уне-ві-дам-уур» Шарля Азнавура, зійшла вниз на сніданок.

За столиками голосно розмовляли земляки, обговорювали пригоди одного з них у метро («Дебільні покажчики! Ще й по-англійськи тут ніхто не шарить!»). Вони нікуди не поспішали, судячи з кількості тарілок та наїдків. На одній з таць біля кавників сиротливо скрутилася скибочка дірчастого сиру, прикрашена гілочкою кропу. Крихти на двох сусідніх тацях свідчили: тут були ковбаса та шинка. Галя не стала чекати, поки поповнять запаси, вибрала один з двох останніх круасанів, налила собі кави – добре хоч кави залишили – і вийшла у вестибюль. Примостилася біля вікна на шкіряній канапі, намагаючись не капнути на шоколадного кольору кардиган. Ірина дала його вигуляти в Парижі разом із шаликом з тонкої вовни кольору пряженого молока, ще й уточнила: «Це не так кардиган, як жупанчик».

Жінка за стійкою – вже інша, молода, чорнява й рухлива – усміхнулася до Галі:

– Бонжур, мадам!

– Бонжур, – відповіла привітно.

На обличчі – усмішка, а в думках – намул. Щось неприємне, навіть непристойне було в тому, з якою внутрішньою готовістю вона сприйняла можливість не вітатися з людьми, що говорили з нею однією мовою. Відтрутила їхня галаслива безцеремонність? Не хотіла, щоб хтось уважав її за одну з них? Вдома, на своїй території, десь у Львові, в Києві чи в Жмеринці – не важливо, де саме, вона б такими думками не журилася. Що їй до випадкових сусідів, які всюди почуваються, наче вдома! Але тут, на віддалі, ніяковіла від того, що, не признавшись, неначе зреклася своїх.

Уляна влетіла до вестибюлю зі скрученою газетою в руці, як шпигун у старому радянському фільмі. Після палких обіймів розгорнула сторінку, потицяла в неї свіжим манікюром:

– Бачиш, що французи пишуть про нашого Пінзеля!

Галя подумки усміхнулася слову нашого. Колишня однокурсниця вже років із тридцять жила у Франції, проте запевняла: «Я маю французькі документи, але серце – українське».

Галя просила Уляну: не треба турбуватися, я сама, та де там! Уляна пообіцяла: я не заважатиму, поїдемо разом до Лувру, все там сама роздивишся, а я тобі розкажу, як минуло відкриття. Це було знаменито! Згодом погуляєш Парижем, як схочеш. А ввечері – до нас, тут без варіантів, відмову не приймемо. Луї сам готуватиме м'ясо.

Минулого разу, два роки тому, в Парижі Уляна теж намагалася опікуватись товаришкою. З'їздили тоді її машиною у Версаль, пили рожеве вино і брали інтерв'ю в колишніх земляків, що закоренились у французький ґрунт. Тепер, обережно маневруючи на своєму «Ситроєні», Уляна розповідала про те, які були обличчя у французьких гостей і що навіть поважні учасники подій, не змігши прибути вчасно, радо стояли згодом у черзі, щоб потрапити на нашого Пінзеля.

Перед входом до Лувра, за кілька метрів від скляної піраміди, два банери сповіщали про головні експозиції сезону – Рафаеля та Пінзеля. На банері Пінзеля – Богоматір зі сльозою – чи не найкраща робота майстра. Квиток до Лувра коштував одинадцять евро. Придбавши його, можна було обійти хоч увесь музей, але вони одразу пішли до Пінзеля, в каплицю Сент-Шапель, де свого часу складали присягу французькі королі, у серце Лувра, як красномовно висловилася схильна до патетики Уляна. Вона неймовірно зраділа, побачивши чергу. Розчохлила фотоапарат і, поспитавши людей, чи вони не проти потрапити в кадр, узялася фотографувати і чергу, і Галю в черзі. «Це – авторка книжки про Пінзеля! – не вгавала Уляна, – Роману про цього скульптора, до якого ми всі стоїмо!» Галя не знала, куди очі дівати. Хотілося залишитися самій, щоб ніхто не заважав, щоб роздивитися усе, до найменших дрібниць, бо наразі їй впала у вічі лише якась дивна для такого місця табличка з несподіваним попередженням: «Стережіться злодіїв!»

Зала виявилася меншою, ніж Галя сподівалася. Стіни каплички затулили щитами білого й теракотового кольорів, створили новий сучасний простір. Посеред зали на білих подіумах установили по кілька скульптур. Біля центральної стіни відтворили головний вівтар Годовицького костелу – того зруйнованого храму, де нещодавно вони були з Іриною та Яном Кумпою. Скульптури з вівтаря ще кілька місяців тому стояли в музеї Пінзеля у Львові, вона пам'ятала, якими вони були тоді. Тепер, після реставрації, вони набули нового, доглянутого, вигляду, під шаром свіжого левкасу та позолоти вже не лишилося небезпечних порожняв. Руки реставраторів заповнили їх спеціальними розчинами та наповнювачами, наче косметичні хірурги впустили під шкіру постарілій красуні рятівну дозу силікону.

– Знаменито! – зробила висновок Уляна. Життєрадісні ямочки стрибали на її щоках. Уляна піднесено переповідала, що чула на відкритті, які люди були, що говорили. У своєму звіті їй удавалося поєднати цитати з промов високих гостей, зауваги до того, хто як був убраний і що було згодом на бенкеті в готелі неподалік. Капличку, казала, спеціально відкрили для цієї виставки – зняли захист з вікон, бо скульптурам сонячне світло та повітря не шкодить, на відміну від живопису, який висів на стінах перед тим.

Галя обійшла кімнату по периметру, помітивши, що дехто молиться зі сльозами на очах… Пінзель був і той, і не той. Вона звикла до іншого, понівеченого, сплюндрованого, врятованого в останню мить, вихопленого з-під пилки чи з вогню. Вона так хотіла побачити роботи Пінзеля саме тут, у Луврі, а тепер навіть не могла визначитись зі своїми відчуттями: такі складні й суперечливі вони були. Їй здавалося, що фігури треба було поставити на тій висоті, для якої їх створив свого часу майстер. Що на рівні очей вони мають підкреслено приземлений вигляд. Що комфортний особистий простір для цих скульптур є більшим, ніж людський, і на це слід зважати.

– Правда, класно, що скульптури розмістили невисоко? – допитувалась Уляна. – Можна розгледіти кожний пальчик, кожну тріщинку.

– Але сльоза вже не сльоза – бачиш, як її зроблено, – не погодилася Галя.

– Та ти що! – розпалилася невгамовна Уляна. – Ти що? Так краще! Що б розгледіли, якби ходили із задертими вгору головами? Це ж музейний простір, а не церква.

«Жертвопринесення Авраама», «Самсон розриває пащу лева» – ці скульптури, без сумніву, вражали. І Богоматір зі святим Іоаном, і янголи на фрагментах консолей, і центральна фігура Розп'яття. Біля цих сімох глядачі затримувалися найдовше.

Уляна торкнулася рукава:

– Пардон, усього лише кілька слів…

Французька репортерка – назви її газети Галя ніколи й не чула – попросила в Уляни допомоги порозумітися з авторкою роману. «Як давно ви відкрили для себе Пінзеля?» – запитання було зрозумілим і без перекладу, однак відповісти без Уляни вона й справді не змогла б. Уляна залюбки взялася перекладати, повторюючи за Галею історію про те, як вона, тоді ще зовсім юна репортерка, повернулася з Одеського замку з репортажем для газети, і розповіла, які дивні скульптури бачила у фондосховищах замку. Деякі без облич, без рук, без пальців, з ампутованими ступнями – музейники врятували їх від сокири, від вогню, витягли з боліт коло церков, пристосованих на той час під спортзали та зерносховища. У першому своєму інтерв'ю з директором картинної галереї Борисом Григоровичем Возницьким Галя розпитувала про врятовані скульптури Пінзеля – він звозив їх до колишнього монастиря капуцинів, що під Одеським замком. Розповідав, що вдалося зібрати лише третину робіт Пінзеля, а дві третини знищили. Доводилося навіть витягати пилку з фігури, яку різали на дрова. Боляче було дивитися на глибокі шрами понівечених скульптур. Однак саме сліди варварського втручання змушували відчути глибоке потрясіння від того, що в цих скульптурах поєдналися найвищі можливості людської природи і її найниціші вияви.

Галя зупинилася, вона й так замість кількох слів дала вельми розлогу відповідь. Але репортерка не вимикала диктофона. І Галя, вислухавши запитання, повела далі: «Чи розуміємо ми в Україні цінність цих робіт у грошовому обчисленні? Розповім одну історію. Коли відкрився музей Пінзеля на Митній площі у Львові, Борис Возницький згадував розмову з представником ЮНГСКО – той мав досвід мистецьких аукціонів у Лондоні. «Яку ціну, на вашу думку, має ця фігура?» – поцікавився знавець у директора галереї. «Двісті тисяч доларів», – навмання відповів Возницький. Гксперт усміхнувся й пояснив свою цікавість: «Я хотів почути конкретну цифру, прагнув пересвідчитися, чи знають музейники справжню вартість цих скульптур. За ту фігуру, з якої ви свого часу пилку витягли, в Лондоні можна було б починати торги від восьми мільйонів доларів, а отримати й усі дванадцять мільйонів…»

Французький мистецтвознавець на ім'я Гілем, з яким Галя вмовилася зустрітися, прийшов хвилина в хвилину. Енергійний чоловік із червоним шаликом на шиї, він емоційно говорив, а разом з ним говорили і його промовисті руки. Уляна заледве встигала перекладати. Французи зачаровані Пінзелем, цей майстер дивує своєю самобутністю, бо східноєвропейське бароко для Франції – абсолютна новина, якою захоплюються глядачі. Фігури освітлені подвійним денним світлом – він показав на вікно, біля якого вони стояли, і на друге вікно, що виходило в інше подвір'я. Його руки весь час рухалися.

З висоти другого поверху було видно, як день помітно набирає обертів. Біля скляної піраміди-входу до Лувру зростав потік туристів, щораз більше відвідувачів проминало і їхню трійцю, що стояла біля вікна в залі, дехто вже вдруге обходив експозицію, а то й утретє. Пара скандинавів, худорлявих та високих, у дуже поважному віці – обом було, певно, за вісімдесят – знову пройшли неподалік, тримаючись за руки, зупинилися біля маленьких білих ангеликів та хлопчиків-путті, піднятих мало не до стелі. Дівчина з зеленим волоссям (мабуть, з якогось мистецького навчального закладу, судячи з вигадливого одягу й екстравагантних зачісок усього гурту студентів) затрималась очима на Галиному кардигані-жупанчику. Її допитливий погляд треба буде повторити, розповідаючи вдома Ірині про цей епізод.

Профіль Яна – як його? – Кумпи! Він уважно придивлявся до лівої руки Франциска Борджіа, тоді обійшов увесь подіум з цією та іншими скульптурами, не звертаючи уваги на відвідувачів. Це був, без сумніву, Кумпа. Галя навіть голову повернула за цим чоловіком і загубила його серед відвідувачів. Як і кожен з учасників показу Ірининої колекції, він отримав за роботу мінімальну платню. Там усі працювали не так за гроші, як за цікавість і можливість спробувати себе в новому амплуа. І от тепер цей чоловік, що мав сякий-такий бізнес і називав себе демонстратором одягу, розгулював Лувром у дорогих черевиках з тонкої шкіри і в не менш дорогому пальті… Галю він не побачив, а вона його не гукнула, бо тримала в руках мобілку з увімкнутим диктофоном, записуючи розмову з мс'є Гілемом. Близько дванадцятої години, люб'язно попрощавшись з новими знайомими та коротко поспілкувавшись з кількома відвідувачами, – тільки один з них був парижанин, решта – туристи з інших країн, переважно китайці та німці, – Галя запропонувала Уляні розійтися, а зустрітися надвечір.

– Дванадцята ж година! – нагадала Уляна. – Пообідаймо разом!

– Я ще тут попрацюю, пофотографую, піду до «Джоконди», вона ж тут неподалік. До імпресіоністів. Тоді погуляю Парижем. Я пішки, ти ж знаєш. Якраз до вечора нагуляю апетит…

– А тоді набери мене, – не дослухала Уляна. – І я миттю виїду по тебе.

– Ти додому зараз?

– Ні. Я маю справи. А додому вже разом поїдемо.

– Уляно, ти не помітила такого сивого чоловіка в розкішному пальті? Коли ми з Гілемом розмовляли.

– Ні. Тобто там не один був у розкішному пальті і сивий. А що?

– Та, наче знайомий… Не казав, що до Парижа збирається.

Неподалік від Лувра, просто під колишнім королівським палацом, галасливі підлітки ганяли м'яча. Якийсь Патрік тримав у напрузі всю команду противника, прошиваючи умовне поле біганиною туди-сюди: м'яч раз у раз повертався до нього. Патріка підбадьорювали свої, на нього покладалися, від нього залежав рахунок матчу. Про його особливу місію повсякчас нагадували, вигукуючи його ім'я. Від грасируваного «р-р» бриніло повітря.

Нарешті Галя нікуди не поспішала. Повільно перейшла з внутрішнього двору на площу Конкорд, рушила в сад Тюїльрі… Усі, на кому зупинявся її погляд, сповідували вірність законові «Суєта – це гріх». Усі, хто їй траплявся, з цього погляду були безгрішні. Вона радо зарахувала себе до спільноти щасливих нероб, сьогодні вона була одна з них.

Не варто силкуватися побачити в Парижі все, бо де багато – там нічого. Минулого разу, коли Галя була в Парижі, то щовечора, пізньої години, перед очима в неї крутився калейдоскоп вражень, а дух міста вислизав, відчути його вдавалося лише випадково й ненадовго, от як тепер, коли хлопці біля Лувра з відчайдушною надією гукали: «Патр-рік! Патр-рік!» І нікому навіть на думку не спало їх звідти нагнати.

Дивитися на Париж так, наче це твоє місто, не рахувати днів, не шкодувати за годинами і не намагатися бути в трьох місцях одночасно – отоді й справді щось устигнеш, отоді Париж хоч трохи підніме завісу над своїми таємницями.

Гуляла залами музею Оранжері,[1] між полотнами улюблених імпресіоністів. З усього побаченого залишила собі тільки два враження: півонії та спаржу Гдуарда Мане і Руанський собор Клода Моне… Наразі досить. Головне, не передати куті меду. Такий був настрій: вистачало й дрібки.

На набережній Сени засиділась у вуличному кафе, навмисно вибравши столик на осонні, пила неспішно каву, не таку міцну, як у Львові, знову з круасаном, майже таким, як уранішній, стежила за людьми та голубами. Хтось поруч палив люльку, нагадуючи про Луїзу, про те, що треба купити всім паризькі шалики, всім – і дівчатам, і хлопцям. Споглядала вулицю, вкриту сонячними плямами й тінями. Теплий шалик лежав на колінах без потреби. Мружилася на мерехтливе світло зеленкувато-жовтої води, на кам'яні стовпці з чавунними провислими ланцюгами, кидала оком на сусідній столик, за яким стиха розмовляли чоловік і жінка. Слухняний пудель лежав між ними під столом. Поводок, що наче обмежував його рух, був йому непотрібен. Ніхто навіть не дорікнув господарям. А може, тут так заведено – заходити до кав'ярні з собаками? Хтозна. Хай там як, а незворушний песик тримався, наче завсідник закладу.

Це не подружжя, виснувала Галя, надто вони захоплені розмовою, не зводять очей одне від одного, живі емоції грають на обличчях. Точно не подружжя. Однак песик демонструє особливе ставлення і до одного, й до другого, він обох уважає за господарів. Хоч як придивлялася, але так і не зрозуміла, чий то песик. Припнутий до крісла жінки, він лежав під ногами в чоловіка. Невже подружжя?…

Уривки фраз навколо, якісь слова повторюються знов і знов: «Сава!.. Адома!.. Ві… Вуаля…» Голос Парижа.

Жінки навколо вбрані в зручний одяг, їхні обличчя майже без косметики. Чи не єдина їхня прикраса – шалики. Смугасті, картаті, барвисті, квітчасті, однотонні – різні. І легка хода. Навіть якщо жінка повнувата. Найхарактерніша особливість парижанок, доходить висновку Галя, це легка хода, вони наче от-от відштовхнуться від землі, тому й видаються стрункішими, не пригніченими якимись проблемами, що їх вони, безперечно, теж мають. Ось як ці двоє, обом років по сорок, а регочуться, наче школярки. Прислухалася і всміхнулася – польська мова. Полон стереотипів. Помилилася. Не парижанки.

Ішла набережною Сени, раділа, що сама. Цікаво, чи бував Пінзель замолоду в Парижі? Мав би бути, бодай недовго: він проїхався по всіх Європах, навчався того, що розквітло вже в Бучачі. Недовго йому судилося творити свої шедеври – близько п'ятнадцяти років. А те, що було раніше, повите таємницею. Мабуть, уже назавжди. Можна тепер лише додумувати ту частину життя скульптора, реставрувати її на свій розсуд. Тепер у Луврі люди завмирають перед його роботами, – перед тим, що вціліло, що дивом вижило, – і моляться, і не можуть стримати сліз. А більшість творінь зникла, розсипалася, згоріла й потонула в болотах. Звідки така неймовірна плідність? Чи йому до снаги було вмовитися з часом, чи належав до тих майстрів, яким усе дається легше, ніж іншим?… Чи жив у своїй майстерні, відмовившись від багатьох принад життя забезпеченого сницаря, чию працю добре оплачував магнат Микола Потоцький?[2]… Може, саме такий спосіб життя – зосереджений на роботі, на чиюсь думку, дивакуватий, був для нього прийнятний. Може, йому, щоб відчути радість та гармонію, потрібні були насамперед нові замовлення. А гроші, отримані за них, він не встигав витрачати. Це робила його дружина. Чи був він щасливий зі своєю Маріанною?…

Може, Пінзель і справді творив передусім для простолюду, бо ж його роботи завжди були на видноті – не для обраних десь за зачиненими дверима, а в церквах, на міських та сільських будинках. Треба було тільки глянути вгору. Це була міцна спілка трьох видатних осіб: Меретина, Пінзеля та Миколи Потоцького, – спілка архітектора, скульптора й мецената, що вимагав високоякісних творінь, не втручаючись у роботу майстрів.

Не довелося телефонувати Уляні – вона подзвонила перша:

– Ну що? Нагулялася? – і, не чекаючи відповіді, промовила: – Луї нас кличе, чекає на нас. Де ти? Набережна Орсе! – засміялася. – Вона довга. Де саме?…

Будиночок Уляни та Луї за кілька кілометрів від Парижа – під старою черепицею, зі своїм садком, – видавався ілюстрацією до казок Шарля Перро.

– Головне, щоб не до «Синьої бороди», – усміхнено погодилася Уляна, проминаючи ворота.

Скляні двері аж до підлоги й теплий хол за прозорим склом. Будиночок наповнений давніми речами, темними меблями та безліччю порцелянових, скляних і мідних дрібничок: песиків, пташок, пляшечок, ляльок та інших абищиць. Гравюри на стінах, дві полички з різними глеками на вино та два ящики волоських горіхів перед каміном у вітальні. На столі запалені свічки, їхні язички відбиваються в двох карафках з грубого білого скла – з червоним та рожевим вином.

Смачно пахне смаженим м'ясом з чебрецем, Галя на запах визначає улюблену приправу. Вона теж додає чебрець до м'яса.

Луї обійняв її, наче давню приятельку, розцілував в обидві щоки, хоч вони бачилися перед тим тільки раз. Гомінкий та енергійний, як Уляна, Луї випромінює задоволення життям, своєю оселею та своєю дружиною. Вони обидва схожі темпераментами на італійців, дарма що він француз, а вона українка.

– Бордо та бургундське – найкращі вина у світі!

Луї пропонує два вина на вибір, перелічуючи принади кожного. Галя не дуже розбирається в назвах вин, але в смаках – так. Він з Бургундії, пригадує Галя, й, на неприховану радість господаря, обирає бургундське.

Луї має пивницю в підвалі. Він навіть підхопився, демонструючи готовність негайно показати її гості. Уляна стримує його: потім – спочатку вечеря, цілий день не їли. Галя згадує про «Зубрівку», чоловік Магди, їхньої спільної однокурсниці, каже, теж має комору, де зберігає вино.

– Власник винарні? – з розумінням похитує головою Луї.

– Ні, майстер-різьбяр, а вино робить, щоб пригощати друзів.

Луї вина тільки купує, він цінувальник. Придбав, поклав на схов до пивниці, веде спеціальну книгу вин: ретельно записує, яке вино й коли купив, і навіть коли і з ким випив. На столі – кілька різновидів пахучих сирів… І хліб. Запашний свіжий хліб, без нього в цьому домі за стіл не сідають.

За ароматною печенею, смачним хлібом та терпким вином гомонять про Пінзеля, Лувр, вина, погоду і про те, що обов'язковий елемент у гардеробі французів – це, безперечно, шалики.

– Невипадково! – наголошує Луї, – тут вологий клімат, – горло, – торкається шиї пальцями. – Ото й захищаємось, обернувши потребу на стиль. – Він говорить і говорить.

– У горили горло заболіло, бо горила багато говорила! – сміється Уляна.

– Що? – не розуміє Луї, – надто швидко, я не зрозумів.

– Це українська скоромовка! – сміється Уляна. – Іди сюди, – кличе Галю, – висуває зі старовинної шафи три глибокі шухляди, заповнені шаликами та хустками. Вихоплює, наче фокусник, одну, другу, третю – вибирай, яка подобається. І Магді вибирай. Це ж найпростіший та найефектніший аксесуар. Шалик на шию – і миттю робишся інша.

Скручує собі на шиї вигадливий комірець.

– Що скажеш? – допитується. – Була звичайною жінкою – стала незвичайною.

Луї доклав їм на тарілки ще по шматочку м'яса, попередньо спитавши дозволу.

– Є дієвіший спосіб обернути звичайну жінку на незвичайну, – зауважив він, доливаючи вина в келихи.

Уляна запитально глянула на нього.

– Нема нічого простішого, – сказав він. – Досить її покохати.

Вони дивляться одне на одного, як ті двоє з вуличного кафе. В Уляниних очах стрибають бісики, Луї ловить її руку, тулить до своєї шиї. Вони познайомилися кілька років тому, коли донька Луї була вже доросла й жила в Аннемасі, в провінції Верхня Савойя, а Улянин син залишився у Ліоні – він фахівець з інформаційних технологій, має там хорошу роботу.

Галі добре з цими двома базіками, безупинне говоріння її не дратує, їй тепло в променях їхнього сімейного затишку.

Довезли її до готелю. Праворуч від входу яскраво світилася вітрина квіткової крамниці.

– Хвилиночку! – перепинив мить прощання Луї. – Мадам, прошу!

…Засинаючи того дня на своєму гігантському ліжку в маленькій готельній кімнатці, Галя вдихала ледь помітний аромат червоних та синіх маків. Вона вперше бачила сині маки, вони мали такий самий аромат, що й червоні. Цьому букетові судилося коротке життя, бо ж позавтра вона повертається додому, але від того він у її очах зробився ще гарніший. Глибокі плями квітів у темряві кімнати. Галя ніколи вже не забуде, як вони пахнуть, і якими видаються при світлі й у темряві, і яким було обличчя Луї, коли він замовляв два букети – дружині та її товаришці.

Назавтра до Лувра вона потрапила не через скляну піраміду на внутрішньому подвір'ї, а через браму з бронзовими левами, з боку Сени. Там-таки, в Луврі, купила два альбоми про творчість Пінзеля. Обидва розкішні – один французький, другий – український, зі Святим Вікентієм на суперобкладинці.

Після обіду Галя з Уляною купували сувеніри в маленьких крамничках, на тихій вуличці, далеко від туристичних стежок.

– Парижанка з середніми статками ніколи не купить річ за ціну, зазначену в ціннику, – пояснювала Уляна, – вона дочекається знижок. Або купить те саме в іншому місці Ті всі шалики, кепі, хустки та рукавички, жіночі та чоловічі, справді коштували тут чи не вдвічі менше, ніж коло Лувра. Татові Галя знайшла рукавиці з добротного трикотажу, з м'якими шкіряними вставками, він колись майже такі самі заносив до дірок. Мамі купила теплий берет, універсальний – хоч для сімнадцятирічної, хоч для сімдесятисемирічної. Буде в ньому стильна, гарна.

У-уне-ві-дамууур!!!

А ввечері Уляна та Луї запросили її в театр. Уляна вдягла подарунок своїх однокурсниць Галі з Магдою – капелюшок, вибраний у львівській крамничці «Крапка над і» за допомогою власниці та дизайнерки Ірини.

Театром виявилася невеличка кімната, де глядачі всідалися просто на підлогу – на килимове м'яке покриття. У напівтемряві актори рухалися за два кроки від них. Він та вона, обидва в трико. Жодного слова, сама мова тіл. Лише він, вона і жужмом зібгані газети, вони були й опалим листям, і ліжком, і морськими хвилями, й образливими словами, що їх ті двоє жбурляли в обличчя одне одному…

Уляна була зачарована виставою:

– Знаменито! – вигукувала вона, й бурхливо ділилася з Галею враженнями від побаченого: – Оце мистецтво! Вони газетами жбурляються, а тобі від тих рухів волосся стає дибки. Що скажеш? – озирнулася до чоловіка.

– О! – пустив очі під лоба, хтозна-що хотівши цим сказати.

– Справді сподобалося? – запитала Галя, коли вони з Луї чекали на Уляну з дамської кімнати.

– Більше сподобалося те, як це сподобалось Уляні, – усміхнувся він. – У нас кажуть: правда не завжди варта того, щоб її казати. Я прихильник традиційного театру. Чудовий вечір! Прикрасьмо його кількома келихами доброго вина.

Пізно ввечері зателефонувала Ірина:

– Як ти там? Як Пінзель?

– Чудово. Я бачила тут Яна Кумпу.

– Де?

– Біля Пінзеля, у Луврі.

– Облиш, ти його з кимось сплутала. Ми з ним сьогодні розмовляли.

– Його не сплутаєш. Кажу: він був тут.

– Гаразд. Коли назад?

– Завтра. Привезти справжнього рокфору?

– Не витрачай часу на дурниці. Тепер у Львові є все, тут купимо…

По голосу було чути: її настрій впав. Не варто було говорити? Чи варто? Знову Ірину заносить на якогось підозрілого типа.

Засинаючи, Галя знову бачила, як над шурхотливим папером здіймається жіноче обличчя, жінка вдихає носом повітря. Він тут, вона його чує – і зникає в хмарах, чи в хвилях, чи в круговерті буднів. А то він випірнає, змахнувши руками, панічно роззирається, нюхає повітря довкола себе, аж чути його збуджене хекання – тут вона, тут! Зараз він її помітить, їхні погляди зустрінуться, вона його впізнає… Ні, не цього разу, бо він зникає, шукаючи там, де її вже нема.

…Стюардеса вдруге запитувала жінку, що задивилася в ілюмінатор, на клубочення білих хмар: сік чи воду? Що вона питиме?… Жінка повільно повернула голову, і ще секунду-дві її погляд був відчужений. А тоді обличчя ожило, на ньому спалахнули емоції. «Сік, – усміхнулася жінка, – дякую! Апельсиновий сік».

У літаку Галю накрило. Це буде роман про Пінзеля. Знову про Пінзеля. Але від імені його дружини. Кілька років життя з генієм. Це буде розповідь Маріанни-Єлизавети Кейтової з родини Маєвських, що їй недовго, якихось десять років, судилося бути Пінзелевою. Оповідь матері двох синів Пінзеля. За рік після чоловікової смерті вона вийшла заміж за Беренсдорфа й виїхала з ним та дітьми до Німеччини… Чи любила вона свого другого чоловіка? Чи була з ним щаслива бодай іноді? Чи був він щасливий з нею? Який він був чоловік?… Думки огорнули її, як хмари літак, затулили від світу непроглядною завісою. Хтось запитував про щось. Вона повернула голову на голос і не відразу зрозуміла, що це до неї звертається усміхнена дівчина в уніформі. А вона сидить у зручному кріслі авіаліній «Бр Франс», проте думками далеко звідси, в містечку Бучачі, в робітні майстра, якому те, що він робить – над усе.

Опубліковано в книзі: Г. Вдовиченко. Інші пів'яблука: роман. – Харків: Клуб сімейного дозвілля (КСД);2013.

© Г. Вдовиченко, 2013

Олександр Вільчинський

Бульвар Сен-Мішель

Весну найкраще зустрічати в дорозі, особливо, коли дорога на південь. Або хоча б на захід, ближче до Атлантики й теплого вітру з Гольфстріму, тоді вона наближається ще швидше. У ті квітневі дні було відчуття, що от-от має настати справжня весна, і, здавалося, що цього разу ми таки їдемо їй назустріч.

У лісистих Судетах, на краю Польщі, у канавах край шосе деінде ще лежить сніг, зате у Чехії ніжиться під сонечком соковита озимина, на якій у великій кількості пасуться козулі та гарцюють зайці. А в самій Празі, на високому лівому березі Влтави, повз який ми пливли прогулянковим катером, вже зацвіли чи то абрикоси, чи алича – з ріки важко було розібрати. За два дні у Празі все змішалося: пиво, кнедлики, ріка, весняний вітер і загадані бажання на Кардовому мосту перед Яном Непомуцьким, і Швейк, і Кафка – вже просто сусіди на одній залитій сонцем похилій вуличці над Влтавою! А сама Кицюня і була тоді для мене уособленням весни.

Але нас чекав Париж, і Ян Непомуцький нам у поміч! Для українця Париж починається у Празі, я й раніше про це здогадувався, але от переконався ще раз. І ми таки рушаємо далі під ділові репліки «навігатора» й тихі наспіви Джо Дассена з диска: все, що знайшлося у бардачку із французького.

– А чого він Джо? – десь через сто з гаком кеме, коли вже в сутінках проминули вказівник на Кардові Вари, раптом запитує Кицюня.

Часом вона може ще й як здивувати.

– Як, ти не знаєш цієї історії? Він же американський француз, – не вагаюсь я з відповіддю.

Кицюня більше не допитується, а, здавалося, просто дрімає, але недовго. Наш нічний переїзд через Німеччину переривають на перших же кілометрах Баварії двоє мовчазних поліцейських, і поки вони, присвічуючи ліхтариками, перевіряють наші документи, вітер доносить з невидимих полів запах гною. Мій селянський нюх не може сплутати його ні з чим, і я навіть радію йому, як радіють землякові в чужому краю.

Весна наближається, і чим далі на захід, тим її стає більше. Вже зранку, у Реймсі, довкруж маленьких дачних хатинок рясно цвітуть кущі. Їх цвіт нагадує мініатюрні жовті китички, у нас такі також трапляються, але я й досі не знаю їм назви. Та все ж перші зелені листочки тієї весни ми бачимо вже в Парижі, сонячного ранку, коли ще тільки їдемо до готелю.

Зліва набережна Сени, якісь склади, за рікою ще більші склади, скло й бетон, металеві конструкції, що загромаджують простір. Я нахиляюсь до Кицюні, відчуваю поруч її тепле, м'яке плече і продовжую тему:

– До речі, цією дорогою після відрядження до Рейнської області він міг вертатися…

– Так, – погоджується вона.

Цю нашу подорож, власне її паризьку частину, я вирішив присвятити Хемінгуею, і тоді, коли зліва раптом відкрилася велична панорама Сени, знову згадую про це. Хоча почав я про дядечка Хема ще від кордону, ще на першій французькій заправці, де у прилеглій кафешці ми їли круасани і запивали кавою з молоком. У моєму виконанні це було щось на кшталт короткої лекції про паризький період його творчості, про квартиру над пилорамою, Дженні, Сильвію Біч, Гертруду Стайн, і описаних ним рибалок на нижньому кінці острова Сіте, що переходить у вузьку стрілку, і про те, де в часи Хема були чудові рибні місця… Кицюня киває, мов чемна студентка, аж поки не пирскає від сміху.

– Чого ти? – я мимохіть також сміюся.

– А ти знаєш, що він їй сказав? – киває вона позад мене.

Я оглядаюся й бачу немолоду вже офіціантку з лінивою посмішкою й чорнявого роботягу з мужнім, обвітреним лицем, може, з арабів, з тих, що біля заправки лагодять дорогу. Виявилося, Кицюня лише вдавала, що слухає мене, а насправді прислухалася до діалогу між цими двома.

– Він сказав їй: сі жур, – пошепки, аби не чули офіціантка з робітником, повторює вона, кумедно витягнувши губки в трубочку. – Сі жур. Це те, що ти так любиш казати…

– Ага: же ву пас сі жур, мадам? – повторюю я, чому б і ні?

Зрештою, це чи не єдина фраза, яку я зміг запам'ятати французькою ще зі студентських років від однокурсника Сані Француза. Саня вчив мене знімати красунь з іноземної філології, і французька видавалася нам тоді більш підходящою для знайомства з дівчатами.

– Бон ех бієн… – знову складає губки трубочкою Кицюня. Я й досі не знаю, що вона мала на увазі.

Звісно, моя плутана розповідь про паризькі роки Хемінгуея була для неї менш цікава, ніж випадково підслуханий діалог. Кицюня у мене ще й за перекладачку: і з польської, і з німецької, і з французької, і з усіх інших мов світу, а інколи й з української на українську, коли я недочуваю або не слухаю її. Тоді вона каже: «Бум-бум, проснися!» Бум-бум – це як стукіт крапельок по бляшаному віконнику за вікном нашої спальні, і я просинаюсь.

Але коли я показував їй ті ніжно-зелені листочки на тлі вітрин, у яких відбивалася Сена й склади вздовж неї, і весняне паризьке небо, то все було навпаки – вона не слухала мене.

– Диви, як тут їх багато на моциках, – киває вона на тендітну дівчину-мотоцикліста у шкірянці й чорному космічному шоломі, яка обганяє нас.

У Кицюні суто чоловічий потяг до техніки, і я подумав, що міг би легко уявити її на місці цієї дівчини, у такому ж шоломі на мотоциклі. Мабуть, що й вона сама теж могла уявляти себе за кермом цього мотоцикла, можливо, ми навіть подумали про одне і те ж. І раптом – знову зелені листочки на тлі сірої стіни. От тільки, що це були за дерева, не встигаю запам'ятати. Можливо, навіть каштани? І я знову не можу втриматись від захвату. Ми проїздимо повз них услід за мотоциклісткою.

Вікно нашого готельного номера виходить на досить жваву магістраль, за якою видніється цвинтар. Це квадрат без дерев, якщо не рахувати кількох похилих туйок, лише з надгробками. Ліворуч за високою кам'яною огорожею цвинтаря височіє стадіон, а праворуч відкривається панорами з квадратів, трапецій, кубів і трикутників: паризьких стін, вікон, дахів, що за горбом переходять у світло-сіре паризьке небо. На землі також домінує сірий, хоч і з кольоровими вкрапленнями. Зате зелені зовсім мало, лише трава де-не-де вздовж магістралі та на полі стадіону проглядається в одному місці крізь решітку огорожі.

Після душу я одразу падаю в ліжко і вже навіть не чую, коли лягає Кицюня. Нас будить будильник з мобілки. Поки відсипалися з дороги, небо остаточно посіріло, хоча надворі лише пообідня пора, і після швидкого перекусу ми вже виходимо з готелю.

Наш шлях до метро пролягає спочатку через підземний перехід, а далі повз стадіон з автомобільними стоянками, малолюдною стежкою між стадіоном і цвинтарем з кущиками пирію й чистотілу та з думками про повноцінну вечерю. Станція метро – відкрита платформа, серед пасажирів приблизно половина чорношкірі. А коли вже від'їжджаємо, то згадуємо, що забули подивитися як, власне, та станція називається.

– Запам'ятаємо наступну і вже по ній будемо орієнтуватися, – пропонує Кицюня. – Будемо орієнтуватися, що за нею наша…

Вона часом ще й яка кмітлива!

– Я хочу коньяку або вина, – каже вона.

– Ну, а чого ж ти не сказала раніше? – відповів я. – У нас там в сумці ще залишилося півпляшки п'ятизіркового «Бучача» і навіть шоколадка.

– Ти ще й про сало згадай, – дивиться вона на мене знизу вгору у вагоні, коли я тримаюсь за поручень, а вона за мене, і шкребе нігтиком по спині.

– Ну, а як же українцеві без сала, а особливо в Парижі!

– В готелі не цікаво, – ще раз шкребе нігтиком.

– Звичайно, при першій нагоді, – мені раптом стає весело і я на все погоджуюсь.

Перша нагода випадає, коли ми знову бачимо Сену, між парапетом набережної і мостом, її світло-сіру, як і каміння набережної, смужку мутної води. На той момент ми вже потинялися у Нотр-Дамі і Кицюню спершу несе на пластикові стільці напроти кам'яних барельєфів, а потім до моста в бік Латинського кварталу. І я пригадую, що за сквером, де стара церква, є на розі затишне кафе із стільцями на вулиці. Але Кицюня раптом змінює напрям і тягне мене в протилежний бік:

– Ні, спочатку Лувр!

Часом її неможливо передбачити.

Лувр, то й Лувр, наче мені неоднаково, де ходити. У сусідньому з Лувром кварталі, починаючи від набережної, все загороджено високими будівельними парканами і, здається, спершу ми протискаємося лабіринтами, аж поки не опиняємося на неширокій вулиці з тильного боку Луврського палацу. Вже давно доведено, що Кицюня краще від мене орієнтується в мегаполісах. Зате я краще в лісі – щоразу заспокоюю себе одним і тим же.

У фойє Лувру, як завжди, багато простору, світла і туристів, але головна експозиція чомусь не працює. Тобто вже не пускають, у них щось на кшталт скороченого дня і Кицюня розчарована. Я також вдаю розчарування, і коли ми нарешті виходимо на повітря й крокуємо широкою алеєю саду Тюїльрі, я все ще похнюплено слухаю її нарікання на «цих зануд французів».

– А як ти думаєш, тут ходив твій Хемінгуей? – раптом запитує вона.

– Напевне, але Латинський квартал, бульвар Сен-Мішель та прилеглі вулички – то вже точно його місця, – радію в душі зміні теми.

Ми швидко проходимо сади, зрештою, і площу де ля Конкорд, з якої в кінці прямої лінії Єлисейських полів вже добре проглядається Тріумфальна арка, а зліва, у димці паризького смогу, й Ейфелева вежа. Поля як поля, ми зачепили їх краєм, втім – французи не німці – витоптана стежка через траву, сміття повз урни.

– Як у нас на бульварі Куліша, – кидає Кицюня.

На розі, біля американської амбасади, я киваю їй на жандарма в чорній пілотці і з борідкою, що заграє з дівчатами, можливо, навіть туристками, але її це не вражає. Вона уже втретє змінює план, і ми беремо курс на Ґарнієр Опера, що, у свою чергу, є орієнтиром для відомої крамниці з парфумами «Фрагонар», про які її просила колежанка.

– Слухай, тут, на Єлісеях, ми ще, здається, не цілуватися? – я нахиляюся й притуляюсь носом до її вуха.

– Хіба воздушний, – сміється вона. – А ти впевнений, що до опери туди? – показує у вуличку повз бородатого жандарма.

– Впевнений, – відповідаю я, але все ж вперше дістаю із наплічника карту-схему міста і досить швидко знаходжу місце, де ми і де опера. А для більшої надійності, згадавши ще три чарівні французькі слова: «пардон», «мадам» і «мерсі» та вставивши між них четверте – «опера», з наголосом, як це роблять французи, на останньому складі, цікавлюся у повновидої пані, яку ми наздоганяємо:

– Пардон, мадам, опера? Опера там? – показую рукою вперед і, почувши схвальну відповідь, енергійно киваю. – Мерсі, мерсі боку!

Аж дивно, що все так просто, а Кицюню ці мої прононси дуже веселять. І заради неї я повторюю цю сценку ще кілька разів, аж поки не натрапляю на англомовну туристку, яка, втім, також підтверджує наш курс, хоча врешті-решт ми таки заблукали. Але це вже після того, як знайшли і оперу, і ту парфумерну крамницю на розі неподалік, яка, проте, також виявилася зачиненою.

– Тут у них скрізь скорочений день, – по-своєму підсумовує Кицюня.

Зате у продуктовій поруч людно і ми з того всього купуємо пляшку червоного і як на французьке вино зовсім недорого. І я знову натхненно вимовляю своє: «Мерсі, мерсі боку!» – чорношкірій дівчині за касою.

А потім вирішую скоротити шлях і просто по пам'яті веду Кицюню напростець, як мені тоді здавалося, назад до Лувру. Я й забув, що у місті орієнтуюсь гірше, ніж у лісі, і заводжу так, що навіть карта-схема з наплічника і три чарівні слова вже не допомагають, а лише заплутують. Як згодом з'ясовується, до Лувру ми таки дійшли, і навіть минули його, обійшли збоку, звернувши у якусь не ту вуличку.

Мені вже стає душно бродити цими, всуціль заставленими авто, сірими лабіринтами. Око вже не сприймає архітектури, лише всі п'ятдесят або й сто п'ятдесят відтінків сірого довкруж: сірі будинки під сірим небом. Спина під наплічником вже мокра. Сіро й парко навколо, як може бути тільки в центрі Парижа по обіді наприкінці квітня. А завтра ще витримати Версаль! У той момент ми надибуємо «МакДональдз».

– А давай перевіримо, яке у них морозиво-ріжок? – начеб вгадує мої бажання Кицюня.

– Ми ж минулого року вже перевіряли? Ну, добре, а я запишу одну фразу, – кидаю я, часом у мене свої бзіки.

Цей «МакДональдз» у центрі Парижа, як виявилося, у підвалі, без вікон. Червоні підсвічені стіни, червоні столики, обтягнуті червоним дерматином сидіння. Лише стеля і долівка чорні.

– «Червоне і чорне», – раптом згадую я дідуся Стендаля.

– Так, приїхали в Париж, щоб ходити по «МакДональдзах», – підсумовує Кицюня, перед тим як зникнути в туалеті.

У залі лише кілька відвідувачів, я сідаю в кутку за найдальшим столиком і дістаю блокнот. Швидко пробігаю абзац, написаний у Празі, у кав'ярні на тій вуличці, де Швейк сусідив із Кафкою: «Тоді й прилетіла та перша стріла…» – і починаю далі, аби хоч щось встигнути до приходу Кицюні: «Небо зі сходу все більше затягують сірі хмари і парить немилосердно», – дивлюсь на квадрати плафонів у стелі і намагаюсь там щось розгледіти.

– А ти в туалет не хочеш? – обриває політ моєї уяви Кицюня й киває позад себе, вона уже з морозивом.

– Ні, у мене рідина виходить з потом, – жартую.

– І що, написав?

– Ага, – відповідаю і ховаю блокнот.

Їмо морозиво. Кицюня каже, що на смак воно таке ж, як і у нас, тільки ціна інша. Вона шкодує, що у «МакДональдзах» не продають алкоголю.

– У нас є вино, – кажу.

– У нас є і коньяк, – нагадує вона.

– Я пропоную на бульварі Сен-Мішель, там колись була одна кнайпочка, – нагадую я.

– Ну, то йдемо, доїмо морозиво на вулиці, – пропонує вона.

Ми підводимося, але я вже на ходу знову дістаю блокнот і ручку й пишу швидко на передостанній сторінці зверху: «Весну найкраще зустрічати в Парижі, – закреслюю і дописую, – в дорозі…», – ставлю шеренгу крапочок і доганяю мою Кицюню.

Виявилося, ми опинилися неподалік паризької мерії, величний палац якої, частково у риштуванні, височів над доволі широкою, обгородженою турнікетами площею, за якою виднілась і Сена, а трохи далі справа і Нотр-Дам.

– О, пригадуєш, минулого разу ми тут чекали нашу екс-курсоводку, – згадує Кицюня. – Диви, і цигани на місці! – радіє вона давнім знайомим.

– А давай перевіримо, чи не забули вони української? – пропоную я їй найкоротший шлях до Сени повз циганів, але Кицюня проти експериментів і ми обходимо їх іншим боком вулиці.

Цих паризьких циганів на цій площі перед мерією ми запам'ятали ще з минулого приїзду у складі туристичної групи. Вони по-європейськи привітні й ділові, і не просто випрошують, а пристають до туристів із жмутом якихось довідок та намагаються звертатися різними мовами. Минулого разу, прислухавшись до нас, молодий циган почав польською, потім російською, а коли я сказав, що ми з України, він уже наздоганяв нас із словами: «Добродію! Прошу вас!..» Може, підглянув у свій циганський розмовник?

Обійшовши циган, через кілька хвилин ми знову опиняємося на острові Сіте біля Нотр-Даму, і цього разу таки переходимо на протилежний берег, де за сквериком починається Латинський квартал. Зліва, за кущами, обсипаними тим же жовтим цвітом – руїни галло-римських терм, абатство Клюні, а ще далі бульвар Сен-Мішель. Мене тягне туди, але кафе на розі за сквером також на місці, і столики на вулиці саме там, де я й очікував, і ми йдемо до них.

– Же ву пас сі жур, мадам! – я знову згадую свою коронну фразу.

– Ага, мерсі! – відповідає вона. – Але спочатку давай заглянемо у цей магазинчик? – показує на крамницю з протилежного боку вузької вулички.

Що ж, Кицюня у своєму дусі!

– Тільки в цей? – все ж уточнюю я.

Але крамниця з сувенірами, де на вході нас зустрічають два здоровенні араби, – це зовсім не те, що її приваблює, і ми на-решті-таки приземляємося за столиком на вулиці. Мені видно краєчок набережної та Нотр-Дам за деревами, а Кицюні лише арабів на вході в їхню крамничку, і я пропоную їй помінятися місцями.

Звичний набір туриста: еспресо, червоне вино і, певна річ, сир з недорогих, здається, камамбер. А ще, як нам здалося, дещо розгублений, середніх років офіціант – гарсон. Тут, на відміну від України, офіціантами часто працюють зрілі чоловіки. Але у нашого гарсона з сумними очима того дня, либонь, щось сталося. Може, в сім'ї? Принаймні, ми тоді так вирішили, і Кицюня навіть сама нагадала мені про чайові.

– Мерсі, мерсі боку! – було видно, що цей француз їй сподобався, на відміну від кави і сиру.

І я навіть підморгнув їй по-змовницькому. «Чого ти? Гм, дурненький! – вже майже виправдовується вона. – Він застарий для мене! – тепер вона часто так жартує. – Але вино непогане», – підсумовує.

Таке зізнання від Кицюні – багато коштує! Може, завдяки гарсону із сумними очима? Бо мені ж то відома її нелюбов до вина.

– У готелі нас ще чекає «Бучач», врахуй! – я – суцільна делікатність.

– А класно ми тоді з'їздили в Бережани! – раптом згадує вона, вочевидь, у неї свої асоціації. – Цей Музей книги у ратуші, пам'ятаєш? І ця мала Ірка, що викликалася показати нам місто…

– Ага, кава біля замку і тюрма над ставом, і з погодою нам тоді пощастило, – погоджуюсь я, хоча все ще думаю про того гарсона. – І не забудь ще й Козову і Купчинці по дорозі…

– Так, прикинь, два тижні тому у Бережанах ми мріяли про Париж, а тепер у серці Парижа, в Латинському кварталі, згадуємо Бережани! – обводить руками вуличку Кицюня. – А еспресо, до речі, однаковий, що в Бережанах, що тут. Прикольно, правда, у Парижі згадувати Бережани?

– Просто то була тренувальна поїздка перед Парижем.

– Але, коли заберемо тітку, буде вже не до Парижа. Хіба ще, може, у Скалат? Диви-диви! – киває вона позад мене і, озирнувшись, я бачу спочатку юнака, який весело розмовляє по мобільному, а за ним пару ліліпутів, що йдуть, взявшись за руки.

– Бач, дожилися, – зауважую я. – У Парижі ти мрієш про Скалат?

– Бо у Скалаті, на відміну від Парижа, я ще не була…

– Можна й у Скалат, там цікава фортеця у самому центрі, біля автобусної, – погоджуюсь я. – Бо ж уже з тіткою, то навряд чи зможемо кудись на довше. Кременець, Вишнівець, Збараж ми вже проїхали, Борщів, Гусятин – також, але ж можна і ще раз. Ну, є ще Львів…

– До Львова – це не екскурсія, це – просто до дітей, – стинає вона плечима.

– Тоді залишається хіба ще Теребовля і «теребовлянська» фортеця!

– У збаразькому замку, припустимо, я також не була, – нагадує Кицюня, вже коли ми підводимося. – Я тоді чекала під замком, пам'ятаєш, я тоді не говорила до тебе.

Кицюня завжди знайде, що згадати.

– То, коли ми попали під град? – вдав я, що не пам'ятаю.

– Ні, не під град. Ти тоді голосно матюкався, а скло у машині було опущене…

– А чого матюкався?

– Бо не поїхав на свою рибалку…

– Чи мав їхати на город?

– До речі, після Парижа – прямим курсом. Хай живе картопля! Ти ж не хочеш, щоб я сама?

– Звичайно, не хочу… І про що б ми ще говорили в Парижі, як не про твою тітку та її город?

– Тоді я тебе візьму в Туреччину. Хочеш у Мармарис? Ми з Олесею вже обговорили маршрут. Буде та сама компанія.

– І діти їдуть?

– Ні, поки внукові не виповниться хоча б три рочки, нехай трохи потерплять.

– А що, була ідея і мене не брати?

– Ну, якщо город посадиш, і посапаєш, і жуки покропиш, тоді такої ідеї не буде… Хе-хе!..

– Хе-хе! Ти ж знаєш, як я люблю городи! І я ж показував тобі французькі городи у Реймсі. Якраз тоді, коли «бус» з івано-франківськими номерами нас обганяв, сигналив землякам. Бачила ті маленькі дачні будиночки?

– Ну, то були просто дачі.

– А на Марні, де я тобі показував табличку про Першу світову, де зупинили німців. І в Польщі показував…

– Ну, в Польщі, ти завжди мені їх показуєш. І де ж той твій бульвар? – переводить тему Кицюня.

– От, бачиш, а ми вже на ньому стоїмо, – роблю я коло рукою, хоча насправді ще не впевнений, чи це вже бульвар, чи ще однойменна площа, що плавно в нього переходить.

Але, зрештою, яка різниця! Від річки починається пологий підйом і тут усе вже Сен-Мішель: і площа, і бульвар, і фонтан, і станція метро трохи далі.

– Десь тут на площі Сен-Мішель в часи Хемінгуея ще було кафе «Для любителів», – озираюсь я.

– «Для любителів»? – перепитує Кицюня.

– Просто для любителів, – повторюю.

– Ти помиляєшся, я також читала це його есе і пам'ятаю, що «Для любителів» було, здається, так дослівно, вигрібною ямою вулиці Муфтар, а тут було інше кафе, куди він приходив писати.

– Ну, може й так, – погоджуюся я, з Кицюнею важко сперечатися, особливо щодо імен і цитат. – А якщо хочеш до Сорбонни, то це туди, – показую рукою вздовж бульвару. – І Люксембурзький сад там, пам'ятаєш, минулого разу ми до нього так і не дійшли.

Кицюня каже: «Ну, то ходімо!» – і ми рушаємо широким тротуаром вгору.

– Сі жур, мадам, якби ти трохи краще знала французьку, то могла б і там читати лекції, – пробую я стати на слизьке.

Вона не бариться з відповіддю.

– А якби ти хоч трохи знав французьку, трохи більше, ніж одну фразу, то міг би он розвозити замовлення, – киває вона на якогось моторікшу, що кермує чимось на подобу коробки на колесах із написом, що починається словом «Ordre».

Кицюню краще не зачіпати.

– Ми ще на цьому бульварі, здається, не цілувалися, – вдаюся я до випробуваного методу примирення, але вона у відповідь лише мовчки черкає по щоці двома пальчиками.

Це, звичайно, може означати все, що завгодно, у кращому випадку – її улюблений «воздушний».

Здається, у Хемінгуея є згадка про велосипедистку, яку він проводжав поглядом тут на бульварі початку 1920-х, і я мимохіть також починаю шукати очима велосипедистку початку 2010-х, але так і не знаходжу. І лише, коли вже втрачаю надію, звідкись збоку виїжджає юнак на велику та ще й у велосипедному шоломі. Він тримається впевнено між машин, перетинає бульвар і так само стрімко зникає за рогом. Кицюня тим часом звертає увагу на крамницю з виставленими на вітрині сорочками по п'ять евро, яка, втім, також виявляється зачиненою.

– Жаль, – каже вона, – сьогодні залишимося без покупок.

– Нічого, є ще завтра час, до Версалю, – пропоную я.

– А ти поїдеш зі мною? Не будеш бурчати?

– Звичайно, буду, але поїду… То що, йдемо далі слідами дядечка Хема, – посміхаюсь їй винувато. – Тут він ходив точно.

– Ну, мабуть, не тільки він, – кидає Кицюня.

– Звичайно, – підхоплюю я. – Гюго, Бальзак, Жорж Санд, Бельмондо з Ален Делоном! Хто там ще? Мірей Матьє з Шарлем Азнавуром, Жорж Помпіду і цей, як його? – знову вже майже виправдовуюсь.

– Комісар Жув з Фантомасом, – кидає Кицюня. – Для тебе що, так важливо, щоб пройтися цим бульваром? – починає вона спочатку.

– Щоб пройтися ним з тобою, – зображую я реверанс на краю тротуару на перетині двох бульварів Сен-Мішель і Сен-Жермен, і Кицюня знову посміхається, ні – вона просто заливається сміхом, кумедно, мабуть, вийшло.

– Дивися, бо цей зараз на тебе наїде! – притримує вона мене за лікоть від мотоцикліста, який пролітає повз нас.

У Парижі майже неможливо відчути себе самотнім, а особливо з Кицюнею!

Коли зліва нарешті з'являється Капелла Сорбонни, Кицюня несподівано порівнює її з університетом у Чернівцях. Мовляв, там також головний корпус у колишній резиденції буковинського митрополита.

– Тут трохи інша історія, але нехай, – погоджуюсь я.

– О, диви, знову «МакДональдз»!

– Що, знову будемо пробувати «ріжки»?

– Ні, я думала, ти знову хочеш записати фразу? – парирує вона.

Кицюня часом ще ой яка дотепна!

Хоча подумки я собі загадую, чому б і не записати: «У Парижі майже неможливо відчути себе самотнім…» – ну, якщо не забуду до готелю.

Ми стоїмо на розі вулиці Медичі біля якогось ресторанчика у темно-фіолетових кольорах, де і стільці у фіолетову клітинку, і скатертини, і навіть, як я встигаю помітити, серветки на столиках також. За столиками повно людей. Читаю вголос вивіску: «Кафе Люксембург», – і Кицюня каже, що я роблю успіхи. Парк напроти – це і є Люксембурзький сад, і ми звертаємо в першу-ліпшу алею.

Дівчата-студенти, мов горобці, повсідалися на низькій огорожі саду з хотдогами із «МакДональдза» в руках. Жують хот-доги, щебечуть весело й нишком зиркають на дорослу публіку за столиками кафе. У самому саду, що виглядає як звичайний парк, молоді мами з колясками, оддалік стрекоче газонокосарка, товсті стовбури тополь з куцо обрізаними гілками, а зверху зграя вороння: каркають, тріпочуть крильми, мабуть, сваряться за гнізда.

Ми пройшли в кінець алеї, аж до фонтану з видом на палац Медичі. Поки роздивляємося скульптури на старому фонтані й темно-сірі стіни палацу з караулом із військових на вході, де тепер, здається, засідає Сенат, біля моїх ніг хляпає з неба воронячим калом.

– О, Люфтваффе! – показую я кулака воронам. – До речі, в цьому палаці у Другу світову була резиденція Геринга…

– Пішли звідси, – прикриває голову руками Кицюня. – А правда, що цій Марії Медичі відрубали голову? – запитує.

– Здається, не пам'ятаю…

– Якесь погане місце.

– Що, через ворон? Та ж вони скрізь літають… А тут ходили і Хемінгуей, і Гертруда Стайн. Вона десь тут поряд жила і вигулювала песика…

– Я хочу десь посидіти, – каже Кицюня. – Нехай трохи ноги відпочинуть. Тільки не тут, – показує вона на хляпи засохлого пташиного посліду на лавці.

– Давай подумаємо? Можна і в «МакДональдзі» чи в «Кафе Люксембург»?

Кицюня обирає кафе, там саме звільнився столик на вулиці, з якого було добре видно і бульвар, і Капеллу, і навіть студенток з хотдогами на підмурівку Люксембурзького саду.

– А хочеш, назад поїдемо через герцогство Люксембург? Подивимося, що між ними спільного, між цим парком і цією маленькою країною? – видаю я ідею. – Якщо по карті – це майже напряму, – показую я рукою на палац Медичі.

– Давай подумаємо про це завтра, – киває Кицюня.

– Не забудь, у нас в резерві ще п'ятизірковий «Бучач»…

– Це ти до того, що тут ми коньяку не будемо? – робить вона губки трубочкою. – А що пив твій Хемінгуей, кальвадос?

– Ні, кальвадос – це Ремарк. А Хемінгуей у паризький період все ж більше вино…

– А Гертруда Стайн?

Здається, вона вгощала його наливкою із сливок.

– О, мій тато сам робив наливку із сливок, у нас за кошем завжди визрівала на сонці, пам'ятаєш?

– Пам'ятаю, – я і справді згадав ту наливку у мальовничих бутликах із кукурудзяними корками.

– Ну, тоді вибирай, – пропонує Кицюня.

– Пардон, уан чі-і енд уан вайт де він мюсоеде, – несподівано для себе видаю я своєю франко-англійською. – Грін чі-і, – додаю.

Молоденька офіціантка ще про щось запитує французькою, і Кицюня також відповідає їй французькою, та ще щось каже, мило посміхається і йде.

– Що вона сказала? – цікавлюся я.

– Твоє мюсоеде – це що, мускат? Я їй сказала, що це мускат і уточнила, що це лише мені, а чай тобі. Де ти вичитав про це мюсоеде?

– У Хема, де ж іще? Він його пив і Мопассан також.

– А ще вона попередила, що за прогнозом сьогодні можливий дощ, цей столик крайній і сюди дістають краплі, то якщо буде потреба, ми можемо пересісти в середину.

– Змокнемо, як в Одесі, пам'ятаєш? – піднімаю я погляд до посірілого неба. – До речі, де наша парасолька, в машині?

– Ні, у номері, разом з «Бучачем», – вона також зиркає на небо, і додає, що сподівається, цього разу ми вже не заблукаємо у метро.

Я відповідаю, що ми й тоді не заблукали, просто я не одразу зорієнтувався, бо там перетиналося п'ять напрямків, але ж врешті-решт ми навіть до поліції не зверталися.

– Ти б побачив себе у той момент, – каже вона.

Кицюня любить концентруватися на якійсь деталі з моєї міміки, особливо, коли я потрапляю в халепу, і потім ще довго мені про це нагадує, вважає, що таким чином мене виховує. За майже тридцять років спільного життя це вже стало в неї майже звичкою. А втім, у неї є й інші методи.

Коли нам принесли вино і чай, вона посміхнулась винувато й сказала пошепки, хоч довкруж навряд чи хтось розумів українську, що випила б краще квасу.

– Сі жур, «Микулинецького»? Із своєї великої зеленої чашки? – посміхаюся я у відповідь.

– Так, – не заперечує вона, – сі жур!

Згадка про рідну зелену чашку на мить повертає нас додому. Вона раптом треться об моє плече щокою, наче справжня кицюня, і вже вкотре запитує, чи будемо ми брати з собою онука, хоча б до Варшави чи до Будапешта? Вона вже не раз про це запитувала, і відповідь моя їй відома.

– Ну, якщо його відпустять батьки, а нас тітка, то чому і ні? Нехай лише підросте трохи, – повторюю я.

Кицюня любить забігати наперед!

© О. Вільчинський, 2014

Юрій Винничук

Записки пройдисвіта

(Уривок з роману, події якого відбуваються на початку 1980-х років)

1

О вікна мого будинку видно широке пасовисько, а на протилежному краю темніє ліс. Пасовисько вкрите снігом і нагадує чистий аркуш паперу, на якому аж хочеться щось написати. Інколи ворони та галки і справді щось пишуть на ньому, але вітер, знявши снігову завію, швидко відновлює чистоту і незайманість снігової ковдри. Чорні кістляві граби, якими переважно заріс ліс, часто приковують мою увагу, я можу досить довго вдивлятися у їхню чорноту, мовби сподіваючись побачити когось, хто небавом вийде з-за дерев і рушить навпростець через поле до мене. Там, за лісом, пролягає дорога, сновигають авта й автобуси, і з одного такого автобуса, цілком можливо, міг би хтось вийти, хтось для мене цікавий, кого я потребую в цей час.

Я дивлюся на ліс, інколи здається, що там і справді відбувається якийсь рух, щось між дерев миготить, але я жодного разу не міг роздивитися, що це таке, бо триває воно секунди, а все ж я продовжував вдивлятися, аж поки в очах не рябіло, а білина снігу починала поволі підніматися, мовби хтось, хто спав під цією ковдрою, раптом прокинувся і зібрався встати, але не вставав, а лише перевертався на другий бік і знову засинав.

Мене пронизувала самотність. Я був сам зі своїми книжками. Я не вмикав телевізора, не отримував газет, я не знав, що відбувається довкола і не бажав нічого знати. Кілька днів, як мені встановили телефон, але ніхто не дзвонить, зрештою, я мало кому повідомив свій номер. Сумно… Може, не так сумно, як тужливо, але за чим я тужив було б важко сформулювати.

Мене пронизувала ненависть, я ненавидів країну, у якій жив, але, не маючи змоги вирватися з її клітки, опинився у внутрішній еміграції. Більшість друзів – літераторів і художників – які складали тодішню богему і з якими я любив спілкуватися, роз'їхалися, я опинився на безлюдді. Тепер я спілкувався з людьми, з якими раніше почував би себе нудно, а тут, навпаки, – я тягнувся до них, та тільки для того, щоб знову відчути самоту, байдужість до всього і ненависть, тупу ненависть, яку неможливо було приглушити жодним вином.

Моя самотність нагадує алкоголізм, я п'ю її зі смутком, але не без вдоволення, цей стан мені до вподоби, я відчуваю, що бути самотнім – це той дар, яким рідко хто може похвалитися. І це водночас як стан абстиненції, коли тривалий час не п'єш і знаєш, що можеш за будь-якої хвилини випити, але стримуєш себе. Отак і я – можу взяти й зателефонувати комусь, і того дня самотність розвіється бодай на один вечір, але я не телефоную, я вдивляюся у чорноту лісу, і те, що там мерехтить, – щось строкате, заманливе – приковує усе більше мою увагу. Мигне то червоний, то білий колір, мовби хтось причаївся там і подає мені сигнали: біле, червоне, біле, червоне…

Можливо, ці сигнали й можна розшифрувати, і навіть, можливо, вони адресовані мені, але я не володію такою здатністю розуміти їх, хоча якась певна закономірність у миготінні цих барв мусить бути.

Шкода, що не маю бінокля, на такій відстані розгледіти щось неможливо. Врешті не витримую, вдягаю чоботи, светр, кожух і шапку та йду через поле просто до лісу. Мерехтіння то з'являється, то зникає, а вітер січе в обличчя снігом і жалить щоки, очі сльозяться, скидаю рукавицю і витираю їх, але за мить вони продовжують сльозитися. Вітер дме з усе більшою силою, крутить сніговими вихорцями, піднімає цілі вітрила снігу і кидає навперейми, йти стає усе важче, ноги грузнуть по коліна, сніг забивається за халяви. Але тепер, коли я дивлюся у бік лісу, то вже не бачу того барвистого мерехтіння, бо сніг сліпить, не дозволяє придивитися.

Я вперто суну вперед, опустивши голову, бачу тільки сніг і свої ноги, окуляри, заліплені снігом, я зняв, раптом до моїх вух долинають якісь звуки, схожі на поскрипування, легеньке поскрипування хвіртки, хоча звідки тут хвіртка у лісі. Врешті сніг перестає дошкуляти, я опиняюся поміж дерев і щойно тепер можу перевести подих, тут нема такого вітру, дерева захищають від снігу і я можу роззирнутися, витираю окуляри хустинкою і бачу, що схибив, збився з дороги. Либонь, треба пройти трохи вбік, та йти засніженим лісом не просто, бо тепер уже заважає хмиз, що причаївся під кучугурами, гілляччя хапає за ноги, цупкі мацаки ожини шарпають за штани, кілька разів довелося впасти і запорпатися обличчям у сніг. Аж ось мигнуло! Це воно – біле, червоне. Ще кілька кроків і те, що я бачу, викликає в мене жах, бажання кинутися тікати. Яким божевільним був мій намір вирушити до лісу надвечір, сутінки саме почали гуснути, а ворони угорі мостилися на нічліг і голосно каркали, як на цвинтарі. А перед моїми очима вигойдувалося оте – біле, червоне – дівчина на мотузці. Обличчя її бліде й потемніле дивиться вниз. На опущених уздовж тіла руках видніють синці й чорні нігті. Волосся розкуйовджене, у ньому заплуталися дрібні сухі галузки, а на чолі видно воронячий послід. Очі видзьобані, вуста теж, крізь мертвий оскал просвічують білі зуби. Я позадкував, перехрестився, роззирнувся і кинувся тікати, я біг через пасовисько, а вітер мене підганяв у спину, я біг, а в очах мені стояв той усміх.

Вдома я зателефонував у міліцію і повідомив про знахідку. І так моя самотність того вечора розвіялася. Я знову сів біля вікна, поклав перед собою стос паперу і хотів щось писати, але з голови не виходила повішальниця, хоча світло у кімнаті не дозволяло більше бачити ліс. Я пригасив його, в краєвиді простовіч нічого не змінилося, але в якийсь момент я усвідомив, що довкола запанувала мертва тиша, ні шуму вітру, ні гавкоту собак, ні людських голосів, які хоч і дуже приглушено, та долинали до моїх вух, я примружив очі й побачив якусь темну постать, що йшла через пасовисько, йшла дуже повільно, заточуючись, грузнучи у сніг ледь не по пояс. Мені здалося, що то йде та дівчина, йде до мене, мурашки побігли мені по спині, я вхопив дерев'яне розп'яття і приставив його до шиби. Так тривало може з годину, постать продовжувала рухатися у моєму напрямку, але там під лісом заблимали фари і стало ясно, що приїхала міліція. Кого ж вони там побачать, якщо вона вже покинула те дерево?

2

Я сиджу і дивлюся на кавалок гівна. Якщо думаєте, що то моє гівно, ви помилилися. Це не моє гівно. На своє гівно я б ніколи отак не дивився. Це пташине гівно. Якась сучка влетіла до мене в кімнату крізь розчахнуту кватирку, з несподіванки ошизіла настільки, що ледь не розбилася об шиби, аж поки я не відчинив усі вікна і не вигнав її мітлою, але, роблячи свої божевільні віражі, вона ще встигла на прощання обісрати мого стола. Але якби ж то тільки стола – вона обісрала моє оповідання, оце саме, котре я зараз пишу. Бракувало зовсім трішки, аби вцілила в мене. Просто перед самим носом хляпнуло. Тепер я дивлюся на те гівенце і вгадую в його обрисах профіль поета Степана Пуфика. Я невимовно тішуся і кажу: «Привіт, Стефцю! А ти ніц не змінився. Я тебе відразу упізнав».

Травневий вечір. Я п'ю вино і пишу якесь гівно. Доведеться цей аркуш викинути, але перед тим переписати. Гівно має якийсь кислий запах і лежить просто посеред тексту. Я вже не згадаю, які віщі слова сховалися під ним, я не відроджу їх і переписую усе на ново. А відтак знову хляю і відчуваю, як мені стає себе шкода.

А коли зі мною починає говорити моя бабця, яка померла, коли мені було п'ять років, я розумію, що таки п'яний. Тому, що я вірю бабці. Вона має на такі речі нюх. І коли вона каже: «Ти, свиньтуху, знову напився?», я потуплюю очі і бурмочу щось невиразне у своє виправдання. Але бабця на цьому не заспокоюється, вона супить брови і хитає докірливо головою. Там, де вона зараз перебуває, таких, як я, не люблять. І якщо я буду продовжувати пити, то ми з бабцею ніколи не зустрінемось. Усвідомивши це, я починаю гірко плакати, розмазуючи сльози по обличчю. «Аж гидко дивитися!» Хто це сказав? Це не бабця. Вона не могла сказати таких слів. Тоді хто? Невже вуйко Зеньо, який помер не так давно? Вуйко Зеньо! Хто б говорив! Сам бухав так, що мені сховатися. А тепер йому, бачите, гидко дивитися! Так ніби я вже весь обригався і облюрився. О ні, мені ще до цього далеко, найбільше то я можу заплакати. Бо мені стає шкода себе. Мені нікого так не шкода, як себе.

3

Врешті одного дня я не витримую і вирушаю до міста. В кишенях пусто, але я прямую до «Кентавра» на Ринку. Там жодного вільного місця, хоча до вечора ще було далеко. Біля стійки бару усі кріселка теж зайняті й на мене дивилися самі випнуті дупи, серед яких я безпомильно розпізнав Лілину і попростував до неї. Ліля належала до дівчат, які могли підтримати будь-яку бесіду з будь-ким, миттєво вловлюючи тон розмови і момент, коли треба сказати «так-так!», «та ти що!», «ну, він і козел!», «я так і знала» або «та не бери собі до голови». Якось після однієї великої п'янки ми з Лілею опинилися на одній канапі, і, винятково задля гарного сну, перепихнулися. Після цього ми стали добрими друзями, які можуть за виграшки одне одному звіряти свої таємниці. Ліля спеціалізувалася на туристах, чиї кишені вона чистила неймовірно талановито. Поки я йшов до неї, вона встигла витягнути з кишені куртки хлопця, який сидів від неї ліворуч, запальничку, прикурити цигарку і покласти запальничку на місце. Ніхто цього, окрім мене і бармена, не помітив, та й я це побачив лише тому, що не зводив з Лілі очей, а бармен, наливаючи келихи, упівока стежив за всім, що відбувається довкола, але йому ці маніпуляції Лілі були давно знайомі, він знав, що львів'ян вона ніколи не чистить. А туристи – це таке, вони, зрештою, і приперлися сюди, щоб проциндрити гроші.

Нарешті пропхавшись до Лілі, я обняв її за талію і поклав голову на її плече, вона вдоволено замуркотіла: «Сервус!» – і посунулася, роблячи мені місце на стільчику. Ліля цмулила через соломинку різнобарвний коктейль, який складався з м'ятного лікеру, рому і шампанського.

– Що тебе так рано принесло? – запитала вона.

– Та от виліз зі своєї барлоги, щоб якусь копійку заробити. Піду під «Інтурист», може, поляків зніму. Ти не позичиш до завтра сотню?

– Якщо до завтра, нема питань, – сказала вона і кивнула барменові: – Налий йому шампана. – Потім обернулась до мене й додала: – Нині ставлю я.

– А що – був урожайний день?

– Вечір. Вчора, – і випростала, усміхаючись, три пальці, це означало, що вона обчистила трьох туристів.

Ліля мала надзвичайно спритні пальчики, могла б грати на роялі, але не грає, а з туристами, яких вона потрошить, Ліля ніколи тісно не спілкується, навіть не сідає до них за столика, їй досить попхатися у натовпі, який штурмує увечері ресторан, чи висмикнути комусь гаманця з задньої кишені під час танців. Тому запідозрити її буває важко. Тим більше, що Ліля має хоч і симпатичне обличчя, але якесь таке, що відразу забувається, от дивишся на нього, дивишся, і здається тобі, що ти вже його увібрав у себе, а тільки-но відвернешся, воно розпливається в уяві, як сон, бо насправді нема в ньому жодної виразної риси, усе правильне і гладеньке, і волосся такого кольору, що важко сказати – білявка вона чи чорнявка.

– Ти там на своєму хуторі вже мохом обріс, – Ліля занурила п'ятірню у мої патли. – Видно, що відбився від жіночих рук. У тебе є зараз хтось?

– Повний штиль. Два місяці тому Зірка підловила мене з Нуською, дала мені по писку, назвала гімном і зникла з мого овиду. Зірка сказала, що я мушу нарешті визначитися: або ми одружуємося, або рвемо стосунки. В результаті я лишився сам. Але я за ці два місяці багато чого написав, сидячи в хаті без жодного зв'язку зі світом.

– Зірка класна баба. Ти дурний, що не женився на ній.

– Я безробітний. Зарібки у мене нерегулярні, їх вистачає лише на харчі й посиденьки в барах. Сім'ю я не зможу утримувати.

– І так усе життя?

– Чому усе життя? Колись це все зміниться. Ще трішки доведеться помучитися.

Ліля уважно подивилася на мене, тоді поклала руку мені на коліно, мовби налаштовуючи між нами якийсь особливо інтимний контакт, і лагідним материнським тоном промовила:

– Я тобі поясню одну річ. Можливо, вона тобі допоможе в житті. Днями я розмовляла з одним другом. Розповідав мені про якусь дівулю, в яку він втріскався. А потім питає: «Порадь мені, як її зацікавити собою? Як зробити так, шоб моя персона вкарбувалася їй у саме серце?» І в момент, коли мій мозок почав процес обдумування відповіді, розкрилися небеса, засяяло сонце, і я чітко усвідомила просту істину, послану мені вищими силами. Відповідь прийшла як Господнє послання, чиста і правдива, як ранкова роса. І я кажу: «Треба бути мудаком!» – «Шо?» – «Шо? Шо? МУДАКОМ треба бути! І вона твоя! Цілком і повністю». Бо яка ж нормальна, красива жінка закохається у доброго чоловіка? Тільки хардкор! Тенденція української жінки проста, шо двері: як тільки вона починає вопить: «Він МУДАК!» Всьо! Це успіх! Вона закохана! Кому ж воно цікаво: стосунки без стресів? Я за своє життя бачила десятки пар де вона – БОГИНЯ, а він – МУДАК. І всьо у них харашо. Бо їм фан і весело. Бо ніякого конфєтно-букєтного, а одразу пару гучних скандалів і сковорідкою по морді (неважливо хто кому). І вона ходить з подружками на шампанське, набухується в хлам і скулить: «Він МУДАК! Я йому тридцять раз дзвонила, а він не взяв трубку! Я покину його! Завтра, блять!» А завтра вона тверезіла і зі сльозами на очах вибачалася перед ним, шо приїхала додому п'яна. А він ще тиждень влаштовував їй винос мозга, а потім вона йому, але ніхто ні від кого не йшов – бо це любов. А любов зла, шо піздєц. В нормальних людей тіки так і буває. Бо женщинам-богиням не властиво закохуватися в хороших мужчин, добрих і порядних, таких, шоб котік-котік. Їм скучно. Їм нада, шоб сльози в подушку, печаль і боль, п'яні розборки, дать пару раз по морді ліца і обов'язково приревнувати до якоїсь лєвої тьолочки, на яку він мав необережність випадково подивитися, а потім закатать істєріку. В цьому весь сок стосунків, я думаю. Ідеальний союз, який ледве чи розвалиться: вона – богиня, він – мудак. І всьо у них буде харашо. Така от історія.

– Ну і до чого тут я? – запитав я з цілком невинним виглядом.

Ліля забрала свою руку з мого коліна і глянула так співчутливо, що не було сумніву: інтимний контакт між нами перервався, а мене урочисто посвятили в мудаки. Зрештою вона це підтвердила і словами:

– Стань мудаком і все у тебе в житті піде, як по маслу.

Після цього вона тицьнула мені сотку й подалася в готель «Львів». Тим часом звільнився столик, я хазяйновито зайняв його, обдумуючи план дій. До «Інтуриста» йти ще було рано, поляки там збиралися під вечір. Я сидів сам за столиком, і мені було зовсім незле. Незабаром до мене підсіли дві гарненькі дівчини. Обидві високі, та це єдине, що у них було спільне. Одна з них мала кругленьке личко, густе темне волосся і налите здоров'ям тіло, друга була руда, з тонкими рисами обличчя і хитрим поглядом.

Дівчата замовили по коктейлю і запалили, я тупо дивився на їхні фужери, в яких чотирма кольорами вигравав напій. Вони цмулили його через соломинки й упівголоса перекидалися якимись дурними фразами. Тільки я подумав, що варто з ними заговорити, як до столу підсів четвертий персонаж, грузин, приблизно мого віку.

Він відразу почав ліпити анекдоти, й дівчата ожили. Потім він запропонував випити за знайомство. Грузин вирішив, що ми одна компанія, і почав виставляти коктейлі. Звали його Тенгіз, і цікавила його більше тілиста Оксана, тож я зайнявся рудавкою. Від випитого дівчата розслабились, але до певної міри. Коли грузин почав підбивати свою кралю усамітнитися, вона ніяк не погоджувалася.

– А всі разом поїдемо?

– Я не знаю… – мимрила Оксана. – Мар'янко, як ти?

Мар'янка зиркнула на мене.

– Можна й поїхати, – відказав я.

Грузин піймав таксі, ми виїхали на Личаківську і, завернувши на Мучну, спинилися біля кам'яниці у глибині подвір'я. Тенгіз винаймав тут помешкання.

У нього виявився чималий бар: на столі з'явилися коньяк, шампанське, м'ятний лікер, сир, червоний кав'яр і цитрина. Господар став демонструвати свої коктейлі. Панночки були в цій справі ще недосвідчені й не знали, як такі коктейлі вставляють.

Потім ми стали цілуватись, і коли я врешті відірвався від Мар'яниних уст, то помітив, що ми самі. Тепер нам не зоставалося нічого іншого, як перебратися на канапу.

– Зачини двері, – попросила Мар'яна.

Заки я припер двері фотелем, вона скинула джинси.

4

Вечоріло. Ми лежали на канапі, я дивився у стелю, смоктав через соломинку шампанське і намагався виплутатися з Мар'яниних розпитувань. У певні хвилини панночок починає цікавити, кого вони пригостили своїм скарбом. Правди в моїх відповідях було обмаль. У таких випадках я називався художником. Це справляло позитивне враження і позбавляло багатьох інших запитань. Говорити дівчині, що ти поет – небезпечна річ, бо вона відразу ж попросить щось прочитати, а якщо вона у поезії тямить, як вовк на звіздах, то ризикуєш виглядати на сьвірка. Художник – це вже щось інше. Тут навіть не конче мати картини, можна сказати, що робиш мозаїку чи розмальовуєш церкви, і продемонструвати вітражі «власного» виробу. Я навіть не підозрював, що не мине багато часу, як я і справді зароблятиму на життя малярством.

Мар'яна, як і Оксана, вчилась у поліграфічному й була тупа, як корок, але мала тата – директора бази. Четвертий курс – це вже такий період, коли роззираєшся за нареченим. Випитавши мене про все, що її цікавило, Мар'яна замислилася, чи підходжу я на цю ролю.

– Ти мене споїв, – збрехала вона, млосно вуркочучи на вухо.

Так, зараз вона спитає мене, скільки я мав дівчат.

– Скільки ти мав дівчат?

Навіщо це їм, я не знаю, та в певні моменти вони вимагають від нас звіту за роки, прожиті до них, і не відчепляться доти, доки не почують конкретної цифри, якою потім будуть цвир-кати в очі.

– Ну, річ же не в кількості, правда?

– Звичайно.

– Коли когось любиш, коли тобі добре з цією особою, нема сенсу шукати ще якоїсь пригоди, – видав я одну зі своїх заготовок.

Зараз вона скаже: я теж така.

– Знаєш, я теж така… просто у мене зараз нікого нема… а в тебе?

– У мене теж.

– Налий мені шампанського… цікаво, як там Оксанка.

– Здається, вони там щось смажать. Чуєш запах?

– Ага. Ну що, вилазимо?

Ми вбрались у сутінках, потім я засвітив світло і вийшов у кухню. Біля плити спиною до мене стояла голісінька Оксана і щось помішувала на пательні. В той час як у Мар'яни випирали ребра, Оксана була ідеально округлена всюди, де треба.

Я наблизився навшпиньки і обійняв її, пригорнувшись усім тілом. Вона не відразу збагнула, що я не грузин, але це її не шокувало. Вона цьомкнула мене у щічку і сказала:

– Помішай, щоб не пригоріло, а я піду вдягнусь. А то грузини знаєш, які ревниві? Ще тебе заріже.

На пательні смажилися картопля і порізана соломкою шинка з цибулею. Я зменшив вогонь і накрив пательню покришкою.

– Ти сам? – здивувалася Мар'яна, з'явившись у кухні.

Її обличчя зі злизаною мною косметикою видалося значно милішим, – виглядала тепер на підлітка.

За вечерею Тенгіз поцікавився, чи знаю я польську мову, і дуже втішився, почувши ствердну відповідь.

– Лишишся у мене сьогодні, бо завтра на нас чекає одна робота.

Він викликав таксі, й ми відправили дівчат по хатах. Наодинці грузин розповів мені, що займається фарцом, і на нас чекає завтра поїздка на трасу. Не знаючи мови, він не міг нормально поторгуватися, вибрати потрібні речі чи про щось домовитися. А все ж доводилося робити дуже швидко, щоби не попастися міліції.

5

Ї Фарцівники полювали на поляків як у самому місті біля готелів і на паркінгах, так і за містом, на заправках. Грузин мав «Волгу», і це спрощувало завдання. Заїхавши на заправку перед Городком, ми стали чекати. Ми сиділи в авті, інші фарцівники чатували за пивом у буфеті. Коли з'явилася перша польська машина, фарцівники обступили її і стали навперебій галасувати. А що переважно всі вони були російськомовні, то їхня польська виглядала дуже кумедно:

– Сарочкі ма пан? Ну, сарочкі… кашулі… Да, кашулі єсть?… А джинси! Джинси! Сподні!

І тут з'являємося ми з Тенгізом. Я хутенько з'ясовую у поляків, які саме сорочки та джинси вони мають. Тенгіз шепнув:

– Скажи: беремо гуртом усі джинси і сорочки. Сорочки – по шість, джинси – по сорок.

Інші фарци готові заплатити дорожче, та вроздріб. Витрачати час на розглядання товару і торгівлю полякам не хотілося, бо кожної миті могла з'явитися міліція. І ми перемагаємо. Поляки затраскують двері й від'їжджають убік. Тенгіз прискіпливо розглядає кожну річ і пакує до великої спортової торби. Крім сорочок і джинсів, ми взяли також добру сотню помад, кілька десятків дезодорантів, розрахувались і поквапилися хутенько покинути небезпечне місце. Інші фарци, мов гієни на бенкеті у левів, кружляли довкола, гнівно стріляючи поглядами.

Ми рушили відразу ж за поляками у бік Львова, та, проїхавши зо два кілометри, Тенгіз зупинив авто на узбіччі, вийняв із багажника дві спортові торби, набиті ущерть товаром, і заніс у лісок. Потім повернувся, відкрив капот і сказав мені:

– Почекаємо трохи.

– На кого?

– Зараз побачиш.

Не минуло і чверті години, як з'явився міліцейський газик, Тенгіз відразу ж зробив вигляд, мовби порпається в моторі. Газик зупинився біля нас, із нього вийшло двоє ментів.

– Куди їдемо?

– До Львова.

– Звідки?

– З Городка.

– На заправці були?

– Ні.

Грузин поводився сміливо, навіть із викликом. Менти попросили документи на машину, потім зазирнули у багажник, у салон, але ніде не знайшли те, про що їм настукали на заправці. Врешті, їм не залишилося нічого іншого, як сісти в газик і повернутися назад. Тільки-но вони зникли, Тенгіз виніс із лісу торбу, і ми чимдуж рвонули до Львова. Зупинилися щойно біля готелю «Інтурист» (тепер – «Жорж»). Прихопивши торбу, ми зайшли до бару. За столиками сиділи фарци, валютники та повії. Грузин мав своїх постійних клієнтів і попрямував просто до столика, за яким пили каву дві жінки й один кремезний чолов'яга. Ми підсіли до них, торба опинилася під столом.

– Сорочки по десять, джинси по сімдесят, – сказав Тенгіз.

Жінки обстежили вміст торби, помацали тканину, рубчики, особливу увагу приділили ґудзикам, замочкам і заклепкам. Після цього почався торг. Фарци поставили нам коньяк, але це мало помогло, бо Тенгіз не хотів пристати на запропоновані ними ціни. Врешті, сорочки пішли по вісім і дев'ять, а джинси – по шістдесят п'ять. Помаду ми віддали по два з половиною карбованці, дезодоранти – по чотири, заробивши в сумі чистими триста сорок карбованців. То були страшні гроші. Мій знайомий науковий працівник отримував за місяць вісімдесят. А тут така сума за кілька годин!

Завершивши оборудку, ми вийшли з готелю й сіли в машину.

– Я вкладаю свої гроші, моя машина, мої клієнти, і я найбільше ризикую. Так?… Так. Отже, четверта частина твоя. Згоден?

Ще би! Я взяв свої вісімдесят чесно зафарцованих карбованців, поплював, як то робила моя бабця, вторгувавши на базарі перші гроші, і сховав до кишені.

Надвечір ми подались до ресторану «Львів» обмивати вдалий зарібок. Тенгіз дав адміністратору трояка:

– Ще три дістанеш, як підсадиш нам двох симпатичних дівчат.

– На вкус і цвет товариша нет, – засміявся адміністратор.

– Тоді зробимо так. Ведеш дівчат попри наш столик, і якщо я піднесу до вуст серветку, садиш.

Ми сіли за вільний столик біля вікна, замовили шампанське і закуску. Пора було розслабитися. Поволі ресторан наповнювали туристи, поляки, фарци та незмінні повії. Адміністратор розсаджував їх, як йому баглося або як просили самі відвідувачі. Зі сталими клієнтами він вітався за руку і показував зарезервований столик. Перші дві панночки, яких він попровадив у наш бік, видалися безнадійними крокодилами.

– Даремно ми нашим дівчатам не зателефонували, – зітхнув я.

– Свіжака хочеться.

– Ну-ну, побачимо, що нам доля підкине.

Врешті адміністратор повів до нас двох невисокого зросту молоденьких дівчаток з нарум'яненими щічками.

Дівчатка виявилися дев'ятикласницями, хоча були так наквацяні, що виглядали значно старшими. І ось ми три години поїмо їх шампанським, напихаємо салатами, цукерками і «пірожинами» (це так називалися совкові тістечка з мокрого бисквіту, а по-галицьки бішкопту), культурно розважаємо, ввічливо затискаємо, а вони щойно перед самим закриттям ресторану погоджуються їхати на хату. І, звичайно ж, їм перед тим треба відвідати кльозет. Ми сидимо, допиваємо все, що на столі, і віддано чекаємо, в передчутті заслуженого кайфу.

Зрозумівши, що нам «поставили капці», ми з горя знищуємо ще одну пляшку шампана і починаємо не надто вередливим оком обстежувати всі ті огризки, які ще зоставалися за столами.

– А я казав: давай зателефонуємо Оксані і Мар'яні, – зітхав я.

– Ну, да, ти в нас розумний, – огризався Тенгіз. – От пацанки! А скільки випили! Нічого, ще попадуться нам.

Він перебігає очима від стола до стола, але в цю пору, коли оркестра перестала грати, за столами лишалися хіба самі профури і п'яні в драбадан полячки. Поживитися явно вже не було чим. Парочка саме таких підтоптаних сотворінь гнила за сусіднім столом і кидала спраглі погляди в наш бік.

Тенгіз демонстративно повернувся до них спиною.

– Не дивися на них, а то ще підсядуть.

– Проженемо, – сказав я.

– Сумніваюсь. Я вже стільки вдув, що мені по цимбалах.

– Тоді якраз пора линяти.

Ще того вечора я видзвонив у гуртожитку Славка і домовився зустрітися наступного дня в обід у «Кентаврі».

6

На заправці сновигають ті самі морди і зиркають на нас відверто вороже. Врешті у двох здають нерви і вони підвалюють до нашого авта. Якісь невиразні рибоокі типи з прищами на обличчі, для них спихнути одну пару джинсів – це свято, а тому таких, як ми, вони ненавидять.

– Це наше місце. Так що дуйте звідси, – цвиркає один, а в самого тим часом мабуть холоне живіт від напруження, і очі бігають, мов сонячні зайчики.

– Не поняв, – кривиться Тенгіз. – Ти кому триндиш? Мені?

– Да, тобі.

– А ти не помилився? Ти знаєш, хто я?

– Не знаю і не хочу знати.

– Тоді ти просто мудак! Але нічого, завтра ми приїдемо з Девоном, він тебе поставить на місце.

– З яким Левоном?

– А це ти в нього й спитаєш. Правда це будуть твої останні слова в житті. Ясно, козел?

Я слухаю цей діалог із неприхованим захопленням. Ось як треба влаштовувати справи!

Хлопці перезирнулися. Але Тенгіз не дає їм оговтатися:

– Давай, валіть звідси. Завтра розмову продовжимо. Вони нерішуче тупцяють на місці.

– Е! Ну, ти не злися. Звідки нам знати, хто ви. Просто треба попереджати. Так тоже ж не можна. Приїхали, товар зняли і звалили. А ми тут цілий день тусуємо.

– Я радий, що до вас дійшло, чао.

Коли вони відійшли, я поцікавився:

– І хто такий Левон?

– Ти що – Лев она не знаєш?

– Ні.

– Ну й мудак, – регоче Тенгіз. Бо я теж його не знаю.

Тепер настала черга реготати мені.

– То ти теж мудак!

– Я ні. Я принаймні чув про нього.

– І хто ж це такий?

– Крутий чувак. Заправляє великою командою фарців, має зв'язки з лягавими.

– І ти його ніколи не стрічав?

– З таким краще й не зустрічатися. Кажуть, він навіть циганів «поставив».

– А де його можна побачити?

– Він буває в «Інтуристі». Має там свій столик в Кавказькому залі. Підійдеш до адміністратора і попросиш підвести тебе до Левона. Він подивиться на тебе з-під лоба і скаже: «Даю тобі тридцять секунд. Якщо за цей термін не вкладешся, тебе винесуть».

– Не зрозумів. У що це я маю вкластися.

– За тридцять секунд маєш йому пояснити, чого приперся. Якщо не встигнеш, тебе виведуть, дадуть в зуби і відпустять.

Я різко втратив до нього інтерес.

– О! Франики приїхали! – несподівано скрикнув Тенгіз.

Польське авто спинилося за кілька кроків від нас, і фарцівники умить обліпили його, мов таргани. Я ловлю момент, коли поляк іде платити за бензин, і розпитую в нього, що за товар. Виявляється, вони їдуть з Туреччини і мають повно джинсового самопалу. Це якраз те, що треба. Недорого і багато.

– Ми беремо усе, – кажу я впевнено. – Але тут небезпечно. Зустрінемось на стоянці позаду оперного.

Полякові така пропозиція сподобалася, бо вони й так прямували до готелю «Львів». Коли він повідомив тарганам, що нічого продавати не буде, нас знову пропекли люті погляди. Якась жінка навіть спробувала вголос обуритися і щось там дзявкнула, але її зацитькали ті двоє, що спілкувалися з нами.

Ми від'їхали услід за поляками. Дорогою я сказав:

– Може, спинитися десь на узбіччі і закупити товар?

– Не вийде. Нас пасуть.

Я озирнувся. Вдалині виднівся міліцейський газик.

– Ті самі? Коли вони встигли?

– А вони постійно всі заправки об'їжджають. Робота в них така. Ми ж їм не дали відчіпного, от їх і вкурвило.

– А тепер що?

– Попробуємо змитися.

На в'їзді в місто ми різко звернули вліво, тоді як поляки поїхали просто. Потім попетляли вуличками і виїхали на Городоцьку. Я весь час зиркав назад, але газика не помітив. Та коли ми заїхали на стоянку, де нас уже чекали поляки, раптом з-за рогу вигулькнув і наш знайомий газик. Він неспішно наблизився до стоянки і вичікувально завмер.

– Ну і що тепер? – ляснув себе по коліні Тенгіз. – Поляки просто уриють і все.

– Мусимо з ними передомовитись.

– Як? Навіть не думай до них наближатися.

Я витяг картку паперу і написав польською, що буду чекати в готелі біля газетного кіоску. Потім вийшов з авта і почимчикував до будки з морозивом. Будка стояла за будівлею, з газика її видно не було. Біля будки крутилися діти. Я вибрав одного і спитав, чи він не хоче морозива. Але коли я пояснив йому, що для цього потрібно зробити, він зажадав не одну, а цілих чотири порції.

– Ви ж хочете, щоб лягаві не бачили, як я передам записку, правда?

– Ну.

– Вони мені поможуть, – кивнув на інших дітлахів.

Я покірно купив їм морозиво, дав записку, і за хвилю вони вже з галасом бігли поміж автами, мовби граючись у лапанки. Малий ховався, пригинався і перебігав від авта до авта, наближаючись до поляків. А опинившись поруч, різко змахнув рукою і пожмаканий клапоть паперу впав на коліна полякові.

Я сідаю в авто, пояснюю ситуацію грузинові, і ми під ошелешені погляди ментів від'їжджаємо. Їхній газик лишається пильнувати поляків. За кілька хвилин один з поляків залишає авто і заходить в готель. Я зустрічаюся з ним біля кіоску і домовляюся на сьому на цьому ж місці. Тенгіз у цей час зайняв столик у ресторані.

7

Як з'ясувалося, він не дармував, а сидів у компанії двох студенток. Вони весело реготали, попиваючи вино.

– А ось і Юрко! Знайомся – Іра і Наталя.

Мене мов окропом облили. У напівсутінках, що панували там, я не відразу роздивився обличчя панянок. Але тепер, коли сів, то побачив ту саму Наталю з прикладного, яку ще пару днів тому так палко кохав. Це ж треба було трафитися такому дивовижному збігові обставин! Ну, що вам сказати – мене заціпило, заклинило, засипало снігами. Тим більше, що я грав тоді роль югослава і розмовляв каліченою українською мовою.

Іра дивилась на мене розпроміненими очками, а Наталя, опустивши голову, малювала на столі китайські ієрогліфи. Якби я був китаєць, я б прочитав там «Сволота» або «Скотина». Або ще щось подібне.

– Іра знає польську, – підморгнув грузин. – Вам буде про що поговорити.

Ага! Он воно що. Ролі вже розподілені. І Наталя, яка, зі всього видно, ще кілька хвилин тому фліртувала з грузином, чується тепер незручно, але вагається вона недовго. Рішення прийняте. Її чарівна голівка піднімається, рученька тягнеться за келихом і ніжний голосок вуркоче:

– За знайомство!

Чи доводилось вам коли-небудь опинитися в компанії своєї вчорашньої колежанки і її нового кавалера. Скажу вам відверто – це не надто приємна ситуація. Навіть якщо на колежанку вам уже начхати. Особливо це дошкуляє, коли ви кохалися з панною зовсім недавно, коли злизували з її язичка чуттєві слова і плели усілякі нісенітниці, від яких вона, здавалося, мліла. Тоді всі ті слова, що вона шептала вам – тільки вам у цілому світі – і які ви вже встигли надійно забути, починають зринати, наче роздуті потопельці, із дна пам'яті. І хочеться тоді їх проказувати знову, але вже вголос, так, аби ніхто, крім неї, не второпав потаємного змісту.

Я налив собі вина, одним духом вихилив і вискалив свої чудові зуби до Іри. Щоб я здох, вона була нічим не гірша за Наталю. Я хочу сказати, вона була навіть краща. Вона була просто класна дівчина. Усмішка не сходила з її пухкеньких вуст.

– Ви художник? – спитала вона. – Нам Тенгіз про вас уже все розповів.

Наталя усміхнулася з підступним виразом. Мабуть, у її голівці визрівала зараз одна єдина думка: що вона висловить Славкові за те, що підсунув їй цього… цього… та що там кривити душею – пройдисвіта.

– О ні, далеко не все, – засміявся Тенгіз, усе тісніше притискаючи до себе Наталю.

А вона, стерва, й не пручалась. Навіть навпаки. Тоді я теж підсунувся до Іри і запропонував брудершафт, щоб перейти на «ти». Ми вихляли вино з переплетеними руками, після чого вона хвилини три жувала мої вуста. Очі мої у цей час зизили в бік Наталі. Поганий приклад заразливий – вони цілувалися взагалі без брудершафту. «Я мала тільки одного хлопця!» – казала вона тоді мені. Уявляєте? Я ледь не повірив!

Іра була тепла і затишна, я б із задоволенням звився клубочком у неї на колінцях і заснув.

– Тут вам не бордель! – проскреготів суворий голос.

Над нашим столом нависла зловісна туша буфетниці. Тенгіз спокійно витяг з кишені троячку, поклав їй до кишені і спитав:

– А так?

– Та добре вже, – ліниво махнула рукою і важко покривуляла на своїх жиляках.

У «Кентаврі» ми просиділи до вечора і добряче зголодніли, а що час був зустрічатися з поляком, то разом подалися до готелю «Львів». Уже здалеку ми помітили знайомий газик, який стояв перед рестораном.

– Засідка, – сказав Тенгіз. – Дівчатка, йдіть до ресторану, займіть столик і замовте нам що-небудь на свій смак. А ми ще одну маленьку справу маємо в готелі.

– Нічого собі! – здивувалася Наталя. – Ми замовимо, а ви не прийдете.

– Ображаєш! На, – і Тенгіз вручив їй п'ятдесят «крабів».

– Ну, це інша річ.

Ми з байдужим виглядом продефілювали біля міліціонерів і зайшли в готель. Поляк на нас уже чекав. Номер його був завалений товаром. Окрім джинсів, джинсових сорочок і спідничок різних кольорів, були ще й светри, колготи, хустини. Весь цей турецький «самопал» пишався ярликами відомих фірм, але був для нас вигідний, бо коштував дешево, а що призначався для рагулів, котрі на фірмових речах не тямили, то навар передбачався суттєвий.

Ми хутко добили торгу, і Тенгіз навіть викупив у поляків дві велетенські торби, які ми вщерть натовкли шматами.

– Мусимо наш гешефт обмити, – сказав поляк, ставлячи на стіл пляшку «Житньої».

Ми випили, та наші чола від цього не прояснилися, – нас мучила думка, як це все добро тепер винести з готелю до авта.

– У вас проблеми? – поцікавився поляк.

– Біля входу стоїть той самий міліцейський газик, який за нами їхав. З торбами ми не можемо ніяк з'явитися.

– Якщо хочете, можете лишити в мене. А поки що підемо до ресторації. Не вічно ж він там стоятиме. Хоча… стривайте… коли ми сюди вселялися, якраз із вивільнених номерів виносили брудну постіль і спускали ліфтом униз. Там унизу є пральня і мусить бути чорний хід.

– Справді! Як ми раніше не здогадалися?

8

Нам вдалося непоміченими покинути готель, занести речі до авта і відігнати його на платну стоянку неподалік. Підходячи до ресторану, помітили ошелешені погляди міліціонерів. Вони бачили, як ми входили до готелю, та не бачили, як виходили. Тепер у них з'явилася цікава тема для обговорення.

Дівчата, відчувши шару, вкрили закусками цілий стіл.

– Де ви пропадали? – завуркотіли вони підхмеленими голосами. – Нас уже тут почали знімати.

– Скільки давали? – поцікавився я.

– Що за жарти?

– Я просто хотів сказати, що даю на карбованця більше.

– Йди в баню.

– Подарунок! – сказав Тенгіз і простягнув їм по дезодоранту.

У нагороду нам дісталися цьомчики, та ситий любов'ю не будеш, і ми взялися наминати. Наталя, здавалося, вже змирилася з тим, що переїзд до Югославії з технічних причин не відбудеться, і зосередилася на грузинові.

Я помітив, що попри наш столик уже кілька разів пройшовся якийсь хлопець, щоразу уважно нас обстежуючи.

– Ти помітив? – штурхнув я Тенгіза.

– Ну і що? – стенув той плечима.

– Не знаю. Мені здається, що він нами цікавиться.

У ту ж хвилю хлопець знову пройшов повз нас і ледь помітним рухом кинув недопалок цигарки в Тенгізів келих. Ми не відразу второпали, що сталося.

– Ой! – зойкнула Наталя.

– Ах сука! – спалахнув мій кумпель і зірвався з місця.

Хлопець тим часом уже покидав залу ресторану. Грузин зірвався з-за столу і рвонув навздогін. Хвильку повагавшись, я вчинив те саме. Так за тим хлопцем ми і вилетіли з ресторану, але тільки для того, щоб умить опинитися в оточенні трьох збуїв.

О-о-ой, подумалося мені, здається, нас будуть бити. Про всяк випадок я втягнув живота і зціпив зуби, щоби не повилітали. Тенгіз опустив праву руку в кишеню, де у нього лежав самовикидний ножик. Раптом у темряві пролунав чийсь знайомий голос:

– Це вони, забирайте.

Кому цей голос належав, я згадати не міг. Нас повели попід руки через дорогу, і на всі наші смикання відповідали мовчанкою. Пройшовши метрів сто, опинилися перед дверима з табличкою «Міліція». Мені відразу відлягло від серця, і я розціпив зуби.

– Що таке? Куди ви нас ведете? Що ми зробили?

Нас заштовхали всередину. У кімнаті за столом сидів капітан і читав газету. З-за спини знову пролунав знайомий голос:

– Попалися голубчики.

Я озирнувся й упізнав одного з тих міліціонерів, котрі патрулювали трасу. Був рудий з червоним обличчям. Капітан ковзнув по нас поглядом, сповненим глибокого смутку.

– Сідайте.

– Які до нас претензії? – спитав Тенгіз.

Капітан усміхнувся.

– Де товар?

– Який товар?

– Таваріщ не по-о-онял, – похитав капітан головою і подивився на мене: – Може, ти скажеш, де товар?

– Та я в очі не бачив ніякого товару.

– От інтересно! Коли поляки вигружалися зі своєї машини, ми за ними наблюдали. Там були дві величезні торби, набиті, як камінь. А коли ми недавно завітали до їхнього номера, торби зникли, хоча в ресторан вони спустилися з порожніми руками.

– То ви побували в номері за їхньої відсутності? – спитав Тенгіз.

– Робота у нас така.

– Вони, товариш капітан, – устряв рудий, – зайшли в готель рівно в шість годин п'ятдесят дев'ять мінут, а в сім сорок чотири я побачив, як вони знову заходять у готель. Тоїсть готелю вони не покидали. І я не поняв, як так сталося. І Коля не поняв. Хотя ми безвилазно в машині сиділи і проізводили наблюдєніє. Коля – свідок. Не виходили вони з готелю.

– От яка загадка! – зловісно усміхнувся капітан. – Но ми її розв'яжемо. Бля буду, коли ні. Так шо давайте: добровільне зізнання пом'якшить вину.

– А в чому нам зізнаватися? Ми зайшли до готелю тільки щоб зателефонувати по міжміському. Я у Тбілісі дзвонив. І жодного газика не було. А коли верталися, газик знову стояв, – сказав Тенгіз.

– Ах ти ж гавно! – обурився рудий.

– Ви шо, кудись відлучались? – спитав капітан у ментів.

– Куди там! Стояли, як прокляті! Він же вас на понти бере! Коля, скажи!

– Стояли ми, – буркнув Коля і хруснув товстими пальцями.

– Добре, – кивнув капітан. – Тоді, як казав Ілліч, підем другім путьом. Де ваша машина?

– На стоянці. Тут недалеко, – відказав Тенгіз, і я вирішив, що він збожеволів.

Капітан підвівся з крісла:

– Ну що ж, пішли подивимось.

Але в голосі його вже не було такої твердості, як перед тим. Я подумав: ну, все, нам капець. Це ж треба зв'язатися з таким ідіотом. Навіщо він сказав, де машина?

Ми вийшли на вулицю, та нас уже не вели попід руки, а на стоянці взагалі пустили вперед. Тьмяне світло ліхтарів лише злегка освітлювало стоянку. Я подумав, що можна було би шмигонути в сутінках межи автівок, але, змірявши оком металеву загорожу, зрозумів, що тікати безглуздо. Тим часом Тенгіз підійшов до авта, хвильку подзвенів ключами, відімкнув салон і багажник і з переможним виглядом подивився на міліцію. Я не вірив своїм очам. По торбах ані знаку. Не вірили очам і міліціонери. Вони запихали голови в салон, матюкались і навіть принюхувалися.

– Товар був! – кипів від люті рудий. – Шоб я здох. Чуєте запах?

– Да-а, був… Був, та загув… Дезодоранти, мать його.

– А по-моєму, мило, – засумнівався рудий.

– Пердило! – буркнув, випростовуючись, капітан. – Коли вони виходили – ви не бачили, коли товар зник – тоже не бачили! Та на хріна мені така робота?

Він повернувся і, втягнувши голову у плечі, посунув у відділок.

– Нічого, – прохрипів рудий, – ми ще вас підловимо.

Коля тільки хруснув пальцями і виплюнув недопалок. Коли вони відійшли, Тенгіз затраснув дверцята і сказав:

– А міг ключик і не підійти.

– Який ключик?

– Ось цей. Універсальний. Гарантія – п'ятдесят на п'ятдесят.

Тут тільки до мене почало доходити, яку аферу прокрутив Тенгіз. Це була не наша машина, а така ж «Волга». Ніколи не відзначаючись уважністю, я і цього разу не помітив особливих відмінностей, кинулися вони в очі щойно.

– Ну, ти даєш! – вжахнувся я. – А якби ключик підвів?

– Навіть не хочу думати. П'ятдесят на п'ятдесят.

– А якби подібної «Волги» не виявилося?

– Ха! Я ж її відразу помітив, коли ми авто ставили на стоянку. Ще подумав – ти диви! Копія! Ну, а в ментярні у нас усе одно іншого виходу не було. Та не гаймо часу. Треба вшиватися звідси. Вони можуть вернутися, – я товар так не лишу.

– А як же дівчата?

– От чорт! Може, ти їх привезеш до мене? Візьми ось гроші, купите кіру і валіть до мене.

9

Ресторан вирував у танці. Дівчата сиділи за столом. Але не самі, а з якимось жевжиком. При моїй появі він покинув їх і пересів за сусідній столик до таких самих дебілів, як і сам.

– Скільки заробили за цей час?

– Перестань ці свої жарти? – відмахнулася Наталя. – А де грузин?

– Чекає нас. Вдома. Він мусив негайно поїхати, хтось там йому повинен телефонувати. Чекає нас у себе.

– І ти думаєш, ми поїдемо до нього? За кого ти нас маєш?

– Зозулько, – погладив я її по волоссі, – мені вже ти можеш клюски на вуха не вішати.

– Ви що, знали одне одного? – спитала Іра.

– Львів – велике село. Тут усі всіх знають. А ми так – тільки з видження. – Наталя зміряла мене зневажливим поглядом і цвиркнула: – Та чого там з видження? Приставав колись у трамваї.

Я розсміявся і, пригорнувши Ірчика, сказав:

– Ну що, допиваєм шампанюру – і гайда?

– А це недалеко? – несміливо поцікавилась Іра.

– На таксі десять хвилин.

– А мене вже навіть не питають, – буркнула Наталя.

– Я розцінив твоє мовчання як згоду.

– Сумніваюся, чи я ще колись у житті зустріну більшого негідника за тебе.

– Ви щось від мене приховуєте, – занервувала Іра. – Що він тобі зробив?

– Справді, що? – стенув я плечима. – 3 дитиною не кидав, гаманця не крав.

– Ні, я бачу, щось між вами було, – Іра аж розчервонілася від хвилювання.

– Та не було, – пригорнув я її знову, – вона мене просто сплутала з одним «югом».

– З яким «югом»?

– Та мудаком. Але я з ним нічого спільного не маю. Наталю, не дуйся. Я буду намагатися тобі його не нагадувати.

Я розрахувався з офіціянтом, і ми вже було рушили, але тут підбіг до нас той самий жевжик, котрий сидів у них за столом.

– Дівчатка! Ви що, вже йдете? А можна з вами?

– Ні, ми зайняті.

– Чувак, – сказав він мені, – відпусти дівчаток.

– Знаєш, це дуже дорогі дівчата.

Ми з жевжиком відстали на кілька кроків, і я спитав:

– А ти на що розраховував?

– Ну як? За стіл!

– Не той калібр.

– Вони що, валютні?

– А ти думав! Так що тримай ґраби.

Ми потисли руки, і я наздогнав дівчат.

Василь Ґабор

Стефан Кирнов, знайомий болгарин

Hє можу збагнути, чому до одних людей, з якими зустрівся цілком випадково, прив'язуюся так міцно, немов ланцюгом, і вони довго живуть у моїй пам'яті, а інші, з якими колись часто бачився, не залишили в душі жодного сліду.

Болгарина Стефана Кирнова я бачив лише упродовж тижня, коли з дружиною під час відпустки винаймали в нього кімнату в Поморії, але він часто згадується мені.

Привітний, чорнявий, невисокого зросту чоловік, який мав на лівому мізинцеві відрощений і випещений довгий ніготь, яким час від часу любив почухувати кінчик носа. Іноді мені здавалося, що Стефан вишпортував ним з-поміж зубів і залишки їжі, але за подібним заняттям ніколи його не заставав.

Таким же привітним, чорнявим і невисокого зросту чоловіком був і його брат Атанас, який цілий день валявся на пляжі, а на ніч приходив ночувати в Стефановій кухні на тапчані.

Стефан Кирнов жив у Великому Тирнові, і тільки на літній сезон приїжджав в Поморіє. Він пригощав нас з дружиною на кухні ракією, якій уже десять років, і запрошував приїжджати в Поморіє наступного року. Ми закусували ракію персиками і розмовляли ламаною російською.

Він працював водієм-дальнобійником і через це мав великі проблеми з хребтом (коли машину підкидає, то велика напруга йде на хребці), і йому довелося робити операцію, – показував зарубцьовані шрами на спині, – але з пенсії важко прожити, тож щоліта здає квартиру в Помори. А ким ми працюємо? – питав нас із дружиною. «Я бібліотекарем, а дружина в університеті викладає», – відповідав йому. «Але ви небагато заробляєте», – казав зі співчуттям Стефан. «На життя вистачає», – заспокоювали його.

Ми смакували ракією й сміялися. Проміння західного сонця купало в червоних променях Гранатове дерево на подвір'ї й затоплювало своїм відблиском всю кухню.

– Чи вам подобається в Помори? – питав Стефан.

– Звичайно, – відповідали йому. – Тут малолюдно і затишно, тепле море і чорний пісок й багато морепродуктів – від простої цаци до білої акули.

Стефан розповідав, що ще в давнину римські воїни зауважили лікувальні властивості чорного піску, він швидко гоїв рани.

І раптом Стефан почав розповідати про свою поїздку до дружини на Різдво у Рим. Вони зустрілися в місті, в кафе, але дружина так і не запросила його до себе. Господар не дозволяє, сказала. Й обидва сини працюють в її господаря. Але й вони не знайшли часу зустрітися з ним. У нього склалося враження, що сини зумисне уникали його. Різне думав і про дружину та її господаря.

Уже десять років жінка працює в Італії і не хоче повертатися в Болгарію. І вже десять років він живе сам. Розривається між Великим Тирновом і Поморієм. А задля кого? Сини також не хочуть повертатися в Болгарію. Кажуть, щоб продав квартиру в Поморїї і розділив між ними гроші. Адже взимку тут ніхто не живе, а вітри такі скажені, що з ніг збивають. Місто взимку видається мертвим. А раніше вони любили тут відпочивати разом з дітьми.

Раптом Стефан згадав, що забув погодувати Лізу, свою собачку, і швиденько поніс їй їсти.

Я часто спостерігав з балкона за Стефаном і його сучкою Лізою, поміссю французького бульдоґа з пінчером (дружина казала, бульдоґа з носорогом). Він привіз її з Великого Тирно-ва, і вона жила в Поморїї під Стефановою машиною, прив'язана до ланцюга. Либонь, стерегла стареньке «пежо», і як припікало сонце, відсувалася від палючого проміння в затінок автівки.

У маленької чорнявої собачки нижня щелепа була трохи висунутою вперед, тому Ліза їла важко, схиливши голову набік і притиснувши її низько до землі. Я рідко чув, щоб сучка гавкала. Лише іноді вищирювала пащу в хижому оскалі. Переважно була мовчазною, дивилася на нас насторожено. Моїй дружині цей маленький бульдоґ з носорогом одразу ж не сподобався.

Стефан казав, що вечорами і вранці гуляє з Лізою безлюдним узбережжям, але ми жодного разу не зауважили їх на березі моря. Бачили тільки на пляжі його самого або з братом Атанасом, як засмагали до обіду. Тоді обоє привітно махали до нас руками й усміхалися. Атанас також жив самотньо.

Якось Стефан запропонував нам свої послуги водія: повезти за таку ж ціну, як їздить автобус, в Несебр, старовинне містечко, яке звели давні римляни, і ми з дружиною без вагання погодилися.

Дорогою Стефана потягло на історію. Він з гордістю розповідав про боротьбу болгар з турками й не приховував до них своєї дикої ненависті, хоча зовні сильно нагадував саме турка. Він казав, що турки не дозволяли болгарам зводити високі церкви, вікна на них мали бути нижчими за турецького вершника, тому давні церкви такі низькі, немов би провалюються в землю.

Місцями проїжджали депресивні райони, бензозаправки «Лукойл». Так, Болгарія бідна, але гостинна і щедра країна, казав Стефан, а відтак тихо додавав, що росіяни вже скупили всю Болгарію.

Автомобіль Стефан залишив на безкоштовній стоянці в новому місті, і ми пішки подалися в старе місто. Стефан був нам за гіда, і ми довго блукали вузькими вуличками, милувалися вцілілими будинками, затишними двориками, руїнами давніх храмів і давньоримського театру, заглядали в різні крамнички. Коли ж запропонували Стефанові разом пообідати, він категорично відмовився, але додав, що залюбки випив би з нами кока-коли, отож ми вирішили з дружиною піти на каву. Сиділи на терасі ресторану й смакували запашним напоєм, а Стефан пригублював пляшку кока-коли. Поряд синіло море й виднілися кораблі, і навіть лайнер «Україна» з рідної України був пришвартований до пристані.

Ми розмовляли про різні дрібниці й сміялися, а я все думав про Стефана і його прив'язаність до Великого Тирнова, Поморія, старенького «пежо», брата і сучки Лізи. Невидимі ланцюги приковували чоловіка до всього, що оточувало його, немов Галерника до ґалери, через що він видавався мені страшенно нещасним. – А хіба ми чимось відрізняємося від нього? – питав я себе. – Ми ж так само живемо, прив'язані до свого міста, дому, роботи, родини, але ніхто з нас не відчуває себе від цього нещасливим?

– А найгірше те, – несподівано сказав Стефан, – що мені перестали снитися сни.

І тут він згадав про давньоримський фонтан, якого ми ще не бачили. З нього й досі люди п'ють воду! – захоплено сказав Стефан, і ми неодмінно повинні попробувати її.

П'ючи воду, я чомусь згадував чорний пісок на узбережжі, який гоїть рани, але, виявляється, не всі…

Опубліковано в книзі: Василь Ґабор. Про що думає людина: Візії та невигадані історії. – Львів Л А «Піраміда», 2012.

© В. Ґабор, 2012

Марина и Сергей Дяченко

Феникс

* * *

– Восстанет, на что спорим?

– Нифига не восстанет.

– Так спорим?

– Не восстанет!

– Давай зажигалку. На что спорим, ну?

На заднем дворе школы, позади поросшей травой спортплощадки, трое мальчишек поджигали феникса. Он вспыхивал, окутывался красными языками и распадался пеплом, чтобы через секунду восстать и появиться снова – живым и здоровым, с железной цепочкой на лапе.

Цепочка не горела и не распадалась. Старший из мальчишек держал другой ее конец, затиснув в кулаке.

* * *

Где-то за спортплощадкой, у бетонного забора, вспыхивало и гасло красное зарево. Дима сидел за последней партой у окна; места трех одноклассников пустовали. Вчера Длинный хвастался, что отец добыл ему феникса…

– Греков, ты слушаешь?

– Да, Ирин-Антоновн.

– Так смотри на меня, а не в окно! Будущее воскресенье – день Выбора, ты знаешь?

– Да.

Ирина Антоновна вздрогнула и пригляделась внимательнее. Потом нахмурилась, будто вспомнив неприятное, вздохнула и продолжала, обращаясь теперь ко всему классу:

– Рыба ищет где глубже, а человек – где лучше. В будущее воскресенье все мы будем выбирать, как нам дальше жить. Вы, как несовершеннолетние, не имеете права голоса, тем большее значение приобретает выбор ваших родителей…

Дима вертел в руках карандаш. Кончик его был изгрызен, как облюбованное бобрами дерево.

* * *

Вчера они ходили к нотариусу всей семьей… бывшей семьей. Отец нервничал, сжимал и разжимал пальцы, потом спохватывался, клал руки на колени, старался казаться спокойным и даже веселым.

Дима, говоря официальным языком, «присоединялся к выбору мамы». Мама решила голосовать за «Синицу в руке». А отец сказал, что не станет выбирать «Синицу» даже под страхом расстрела – он еще молод, полон сил и хочет многого в жизни добиться.

Он выбирает «Рывок в будущее», на эмблеме которого нарисован бегущий гепард.

Диме снился этот гепард. Как он стелется в воздухе, будто дым от папиной сигареты. По закону, если бы Дима сказал нотариусу, что хочет остаться обязательно с папой… Да еще прибавил, что молод, полон сил, хочет многого в жизни добиться… Что-нибудь в этом роде, специальным языком, красивыми словами, как в рекламе. Тогда ему разрешили бы «присоединиться к выбору отца». И папа – Дима видел – немножко на это надеялся, но ведь рядом, касаясь Диминого плеча, сидела мама!

Самым ужасным был момент, когда нотариус, толстая тетушка в сиреневой блузе, спросила Диму ласковым голосом, к чьему выбору он хочет присоединиться. Дима молчал; у нотариуса был маленький кабинет с террариумом, в котором жила двухголовая змея, и Дима смотрел на нее и думал: а что, если эти головы проголосуют по-разному?!

Его уговаривали минут двадцать. Он не отвечал и старался не плакать. В конце концов выдавил, как и было уговорено, что он «присоединяется к выбору матери». Нотариус двумя руками взяла печать, с натугой приподняла над столом и опустила на край заверенной бумаги, из-под печати повалил пар, а нотариус, отдуваясь, поздравила Диму с выбором… И у него потемнело перед глазами.

Они вышли на улицу. Шел дождь. Дима плакал, уже не скрываясь, а отец кричал на маму, и капельки из его рта смешивались с дождинками:

– Ну почему ты мне не доверяешь? Почему ты мне доверяла двенадцать лет, а теперь перестала?!

Мама стояла, бледная и очень твердая, цедила слова сквозь зубы, как цедят сквозь сито воду из-под макарон:

– Я тебе доверяла. Я с твоей подачи проголосовала за «Любителей цветов» на прошлом Выборе! И что с нами сделали твои «цветы»? В каком мире пришлось жить столько лет, во что превратился твой сын в этом мире?!

Отец как-то весь провис, будто дождь размочил твердый стержень, на котором держалась его спина.

– Чем же плох этот мир, ну, подумаешь, несколько странностей… Свет, вспомни, мы ведь решали вместе!

– То «доверяешь», – сказала мама желчно, – а то – «решали вместе». Так вот теперь, мой дорогой, «вместе» я решать не буду. Выбирая «Синицу», я, по крайней мере, знаю, что Димка нормально доживет до совершеннолетия. Я знаю, что делаю, ясно тебе? Я отвечаю за свой выбор, ясно?!

– Зачем это нужно? – спросил Дима, о котором, кажется, забыли. – Зачем обязательно… Зачем выбирать?

* * *

Вспыхивало и гасло красное зарево за спортплощадкой. Неужели они жгут феникса? Им интересно смотреть, как он раз за разом восстает из пепла?

Родители Длинного и его дружков выбрали «Свободу». Это значит, что они навсегда исчезнут из Диминой жизни. Неизвестно, хорошей окажется эта «Свобода» или плохой: папа говорит, предвыборные обещания всегда отличаются от настоящей жизни. Но Диму судьба Длинного не волнует. Пусть они все делают, что хотят.

– …Выбор, – говорил папа, – естественное состояние человека, природы, всего, что угодно. Ты рисовал блок-схемы алгоритмов? Если N больше десяти, иди налево, если меньше или равно десяти – иди направо… Если горит зеленый – переходи дорогу, красный или желтый – стой. Если сколопендра находится в тени – беги и вызывай милицию. Если она частично или полностью на солнце – замри и стой, задержав дыхание. Каждый день мы выбираем, каждую секунду в нашем организме делятся миллионы клеток… Клетка бессмертна, потому что не боится выбирать, Дим. Так почему боится Выбора человек?

Дима мог бы сказать, что не хочет выбирать между папой и мамой. Но промолчал. Произнести это вслух – все равно, что ткнуть пальцем в незажившую рану.

– Можно было бы иначе, – промямлил он, глядя на круги, расходящиеся по лужам.

– Как? – удивился отец. – Ты хотел бы, чтобы за тебя выбирали другие? Хоть бы и твой одноклассник, этот, Длинный?

– Нет, – Дима испугался. – Но можно было бы… как-то договориться. Например, если большинство людей выбирает «Рывок в будущее», то пусть и был бы этот «Рывок» для всех… Просто посчитать, что выбрали больше людей, и… пусть так будет!

– Для всех? – спросил папа. В его голосе был ужас – потому, что он представил себе этот мир, и сожаление – оттого, что Дима еще такой маленький и глупый.

– Для всех, – ответил Дима, заранее зная, что городит чушь.

– Интересно, – вмешалась мама. – Если толпа дураков выберет, например, «Любителей пива», то и нам жить с ними в одном мире? И чувствовать себя неудачниками?

Дима не нашелся, что ответить.

Проползла по лужам сколопендра, большая, размером с детский велосипед. Солнца не было – сколопендра «находилась в тени»; папа подошел к ней без страха и брызнул из баллончика. Сколопендра вильнула, увернулась и нырнула в канализационный люк.

– Жду – не дождусь, когда это кончится, – сказала мама. – Все-таки эти «любители цветов» – такая вероятностная аномалия…

Дима ничего не понял из ее слов.

* * *

Света любила дождь. Гроза приводила ее в восторг, монотонный осенний дождик навевал умиротворение. Сегодня стук капель по жестяным козырькам не казался ни мирным, ни сонным.

Глубокая ночь. Спит Игорь – на диване, как всегда в последние дни. Закрылся в своей комнате Димка; спит он или не спит – проверить невозможно. Сын резко отдалился, ушел в себя, из него не вытянешь слова, кроме «Да» и «Нет». Может быть, бросить все, наплевать на все надежды… и согласиться на этот проклятый «Рывок в будущее»?

Бегущий гепард на эмблеме. Хищные люди, хищные планы. Амбиции, рейтинги, готовность расталкивать локтями. Вот что ждет Димку в этом мире; он же не конкурент по натуре, не хищник, не борец. Это его станут отшвыривать с дороги, об него вытирать ноги более удачливые, сильные… хищные. Каким надо быть безмозглым отцом, чтобы этого не понимать?!

Света отбросила одеяло так, что оно упало на пол. Сунув ноги в тапочки, прошла на кухню, поставила чайник.

Кем надо быть, чтобы своими руками тянуть сына в мир, где ему будет плохо? Где имя ему – «лузер»?

– Ты эгоистка, – устало сказали за спиной.

Она подпрыгнула, как ужаленная:

– Я эгоистка?! Ты… ты! Ты скотина! Тупая, эгоистичная… инфантильная! Ты не наигрался в гонки на машинках?! Тщеславная сволочь! Ты посмотри, до чего ты довел ребенка! Он же разрывается на части, он…

Света разрыдалась.

– Я довел ребенка, – сказал Игорь в зловещей тишине, прерываемой Светиными всхлипываниями. – Я. Понятно. Может быть, это я забираю его с собой? «Присоединяюсь к выбору матери»… Может быть, это ты останешься одна, без надежды увидеть сына хоть раз в жизни?!

– Жалей себя, – злые слезы капали у Светы с подбородка. – Жалей.

– Ты его спросила? Чего он хочет? Прозябать в сером мирке твоей «Синицы», который выберут все больные, депрессивные, неуверенные в себе, слабые, безвольные… Ленивые! Бездарные! Среди них будет Димка? Ему там будет хорошо?

Чайник зафырчал, поводя кожистыми крыльями. Света выдернула из-под него горелку; чайник успокоился, пунктиром выпуская в потолок тонкую струйку пара.

– Ему будет хорошо, – сказала Света сквозь зубы. – Я об этом позабочусь.

* * *

Они опять орали на кухне.

Дима лежал на спине, закинув руки за голову, слушая шум дождя. Прошел понедельник, наступил вторник, а в воскресенье – Выбор.

Когда он вырастет… Он создаст свою информационную платформу. Свою собственную. Разработает программу и пойдет по дворам – собирать сторонников. Может быть, на это потребуется целая жизнь, – но когда его программу признают «дееспособной», и миллионы человек на Земле согласятся за нее голосовать – тогда Димкино изобретение зарегистрируют в Инфо-Избирательной комиссии.

А платформа будет простая. Люди, выбравшие Димкин «квадратик» на избирательной панели, навсегда откажутся делить свой мир на части. Пусть они спорят, ругаются, даже воюют – но остаются в одной мировой «капельке», в одном времени и пространстве. Тогда люди, проголосовавшие за разное, смогут оставаться вместе…

А как там феникс? Папа говорил, у них ограниченный ресурс. Они не могут восстанавливаться из пепла до бесконечности… И еще он говорил, что никакое человеческое чувство, даже самое сильное, не может длиться вечно…

«Процессы деления клеток лежат в основе роста и размножения любых организмов. У многоклеточных организмов с половым размножением различают два типа деления: митоз и мейоз. Главную роль в обоих типах деления играет самокопирование и распределение по дочерним клеткам носителей генов – хромосом…»

Сквозь нудное учительское бормотание прорвался вкрадчивый папин голос:

– Клетка бессмертна, Димочка, в отличие от нас. Ты видел, как танцуют хромосомы, когда приходит им время расходиться? Это таинство, это танец, они ходят по двое, а потом расстаются, потому что таковы законы природы…

Дима заснул, когда на часах было шесть, и дождь прекратился.

* * *

Горше предательства нет ничего.

Игорь сидел за рабочим столом, но работать не мог, разумеется. Уже неделю на фирме никто не работал – делились планами. Кто-то трещал взахлеб, рассказывая, как развернет свои таланты в новоизбранном мире. Кто-то – такие дураки тоже попадались – до сих пор не знал, что выбрать. Вокруг этих последних вечно собирались крикливые стайки бездельников – уговаривали, нахваливали свой выбор и едко высмеивали чужой.

Болтайте, думал Игорь. Там, куда я направляюсь, вас, бездельников, не будет. Рассасывайтесь по «Свободам», «Синицам», «Единству с природой» и прочим балластным мирам. Из всего отдела стоящих – трое-четверо человек, и они не болтают – сидят за столами, каждый занят делом… Или делает вид. Потому что работать в самом деле невозможно.

Игорю тридцать четыре года. Чего он достиг? Ну, скажем, не последний человек на фирме, хорошо оплачиваемый специалист… Но этого мало. По его возможностям – отвратительно слабые результаты. Он готов на большее, и он годится на большее – после Выбора. В новых, гораздо более жестких условиях.

Стоит ли жениться во второй раз?

Нет. Семья превратится в обузу… В двадцать два завел ребенка – провалил аспирантуру. Теперь ему тридцать четыре, он по-прежнему молод, только стал умнее и крепче…

Он поднял глаза. К уголку монитора прилеплена скотчем Димкина фотография; поперхнувшись, Игорь встал. Налетел на Леночку, секретаршу, расписывающую кому-то прелести «Единства с природой». Вошел, не извинившись, натыкаясь на дверные косяки, будто слепой.

Димка был страшно похож на Игоря в детстве. Совершенно тот же взгляд; ловя в лице сына свои черты, Игорь всегда гордился.

Теперь ему было худо.

Проглянуло солнце – впервые за несколько дней. Игорь шел, обходя побеги мухоедок, пробившиеся сквозь асфальт. Мухоедки этой осенью не брезговали ни комарами, ни припозднившимися пчелами. Дрянь мирок, в этом Света права. Когда они вместе выбирали «Любителей цветов», все виделось по-другому…

Что там твердили агитаторы про «ответственность выбора»?! В те времена модным считалось голосовать за «Покой и порядок», но Игорь и Света – и с ними маленький Димка – выбрали «Любителей цветов», и сразу из кабинки на избирательном пункте шагнули в новую реальность – ту, где победили «Цветы».

Мир оказался странным. Слишком абстрактная идея лежала в его основе, слишком непохожие люди его избрали – по разным причинам. Информационная среда, как могла, затягивала логические дыры; отсюда сколопендры на улицах, все эти мухоедки, растущие из асфальта, дома-бутоны и дома-батоны, да вот хоть бы и фениксы…

Пару лет назад Димка просил феникса. Просил страстно, но Игорь не мог эту тварь достать, а потому «сыграл воспитателя»: заявил, что Дима такого подарка не достоин, учится средне, не видит цели в жизни… Интересно: добудь тогда Игорь феникса и подари сыну – это сыграло бы роль? Изменило бы судьбу, смог бы Дима ответить нотариусу: «соглашаюсь с выбором отца»?!

Из-за угла показалась сколопендра. Она была хвостом в тени, а мордой уже на солнце, поэтому Игорь привычно замер. Сколопендра пересекла тротуар и исчезла в зарослях колючих кустов напротив.

Нельзя купить сына. Нельзя купить любовь, она живет какое-то время, как человек… И умирает. Только клетка бессмертна. Клетка делится, и делится еще, из одного старого выходит два молодых, и четыре молодых, и так, в геометрической прогрессии, целая площадь молодых, довольных, сильных организмов на месте одного дряхлого, усталого старика…

Ноги привели Игоря к школе. Уроки еще не закончились, но Длинный Славка и двое его приятелей сидели на спинке скамейки, поставив ноги на сиденье, и ели из кульков что-то малоаппетитное, перемазанное томатом.

– Эй, юноши, скоро звонок? – крикнул Игорь тем иронично-командным тоном, который только и возможен при вынужденном разговоре с трудными подростками.

Сидевший справа хмыкнул. Сидевший слева почесал нос. Длинный Славка подумал и ответил:

– Через двадцать минут.

На запястье у него была намотана железная цепочка.

Игорь поплелся обратно. Навстречу шла Света; Игорь остановился. Она идет, она нашла его, она скажет, что передумала…

Мимо прошла чужая женщина, только издали, только чуть-чуть похожая на жену.

Остро заболело сердце. Игорь нашел скамейку, уже перепачканную чьими-то ногами, и уселся на краешек.

Горше предательства нет ничего…

Как он любил эту женщину. Как оберегал ее от всего: сквозняков, безденежья, плохих известий. Как всякий раз радовался, возвращаясь домой, зная, что ему сейчас откроют. И как сам распахивал дверь, когда она возвращалась с работы, пропахшая свежестью и дождем, легкая, вечно в светлой одежде, с просветленным лицом. Он называл ее «Свет», в этом не было ни капли умильности, только правда.

А теперь Свет обернулся глухой стеной. И хоть бейся головой, хоть кричи – не услышит. Одна надежда – Светка никогда не узнает об этих тошнотворных, об этих предательских его мыслях: «Стоит ли жениться во второй раз?»

* * *

– У меня есть мысль, – сказала мама как бы небрежно, но Димка весь напрягся от радостного предчувствия: все и решилось. Все уладилось. Мама что-то придумала, и папа согласится. Пожалуйста, пусть он согласится!

– Мысль? – вежливо переспросил папа. – Какая?

Они сидели на кухне. Может быть, последний раз ужинали втроем. Был четверг.

– Да. Я согласна… Отказаться от «Синицы» и выбрать что-нибудь другое. Хоть бы и «Единство с природой», там здравые мысли в программе… и мне нравится Петрова, их лидер, по-моему, исключительно приятный, вменяемый человек…

– Как это меняет наша положение? – в голосе отца был такой холод, что Дима, обмирая, понял: согласия не будет.

– Ну, – мама, кажется, тоже услышала лед в этом голосе и тоже растерялась. – Мне кажется… если мы оба чуть отступим от наших планов ради, гм…

И быстро посмотрела на Диму. И тут же отвела глаза.

– Об этом обязательно заговаривать сейчас? – отец смотрел себе в тарелку.

– А когда? – очень тихо спросила мама. – Завтра уже пятница.

– Светлана. Я похож на капризного ребенка? Который меняет решение по пять раз на дню?

Стало тихо.

– Я похож на нерешительного дурачка? – отец повысил голос. – По-твоему, я упрямлюсь просто из-за мерзости врожденной? И если бы я не был уверен, что «Рывок» – лучшее, что может быть для общества, для меня, для… для ребенка! И для тебя! Если бы я не был в этом уверен – я стал бы… пошел бы, согласился на…

Он говорил все глуше, а потом оттолкнул тарелку и вышел, оставив Диму и маму за столом. Мама посидела минутку, потом тоже встала и вышла в ванную, и тут же включила воду на полную мощность крана.

Дима долил себе чаю из старого кожистого чайника.

Сегодня в школе он спросил у Длинного, где феникс.

– Сгорел, – ответил Славка и сплюнул. – А тебе что?

* * *

Он стоял у руля их семейной лодки, всегда в одиночку принимал самые важные решения. Жена ему доверяла, как ребенок – взрослому. Радостно и свободно.

Игорь сам выбирал врачей для Димки, который в детстве тяжело болел. Ни разу не ошибся. Он выбирал, куда они поедут летом, и что купить в первую очередь, и на какую тему Свете писать диплом, и куда устраиваться на работу; в контору, где она работала сейчас, он же сам ее и «сосватал», ко всеобщему удовольствию.

Как получилось, что он потерял ее доверие? Что, когда он сделал не так?

Помнится, он вошел в комнату, а на экране телевизора был этот очкастый лидер «Синицы» – лысенький, тощий, стареющий неудачник. И пел сладким голоском о прелестях своей платформы, а Света внимательно слушала. Игорь засмеялся без всякой задней мысли, вот, мол, какой дурак велеречивый. Света нахмурилась и сказала, что не такой уж и дурак. Игорь сказал, что человеку с лицом, как у этого лидера, он не доверил бы мусор выносить, а Света неожиданно возмутилась: при чем тут лицо! Почитай программу «Синицы в руке», там все правильно написано! Тогда уже Игорь перестал смеяться и заявил, что программа «Синицы» – просто картонная дурилка для дебилов. Света вдруг обиделась до слез и сказала, что у них на работе все выбирают «Синицу». И Маргарита Павловна, а она отнюдь не «дебилка»! И что Игорь мог бы уважать чуть больше выбор других людей… и самих людей, если на то пошло!

Он удивился тогда и расстроился. Но ссориться не стал; сам на досуге пересмотрел программу «Синицы». Это было так называемое «социально ориентированное общество» – рай для бездельников и пенсионеров. Он сказал об этом Свете, та надулась и несколько дней ходила сама не своя. А когда он наконец попробовал объясниться – ни с того ни с сего заявила, что хочет выбрать «Синицу», что это наиболее комфортный мир для нее – и для Димки!

Как у нее повернулся язык?!

Нет, не так. Почему он не сумел ее убедить? Ведь он убеждал ее, бывало, в чем угодно, он мог уверить ее, что зимой жарко и люди ходят в плавках. Куда девалась любовь? Почему какая-то «Синица» дороже ей, чем муж?!

Игорь ворочался на диване в гостиной, рискуя протереть боками толстую обивку. Последняя ночь его мучений; завтра уже начнутся сожаления о том, чего не вернуть. Завтра он потеряет сразу и жену, и сына – по собственной воле, из-за необъяснимого упрямства этой бабы.

* * *

Чайный сервиз с голубой сеточкой появлялся на столе в новогоднее утро и еще на чей-нибудь день рождения. И на утро Выбора; стол накрыт был скупо, но нарядно. Ели молча. Игорь выпил две чашки кофе, Дима почти не притронулся к яичнице. Света часто поднималась из-за стола, якобы по делу, а на самом деле затем, чтобы тихо постоять, глядя на струйку воды в раковине.

Согласно традиции, отправляясь на Выбор, следует надевать только новую одежду. Игорь хранил в шкафу песочного цвета костюм, немного не по сезону, но зато новехонький. Света когда-то рассказывала, как пойдет в лучшее ателье и сошьет себе потрясающее платье, но сегодня утром на ней были юбка и свитер, новые, но, в общем-то, вполне обыкновенные.

Дима – в новой рубашке и новых джинсах – казался бледной лохматой куклой.

– Причешись.

– Я уже причесывался.

– Посмотри на себя в зеркало! Это ведь неаккуратно!

– Сойдет и так.

У парня были воспаленные, лихорадочные глаза. Игорь не мог смотреть на сына – отводил взгляд.

Он переложил валидольные капсулы в правый карман, чтобы, в случае чего, быстро дотянуться. Света с виду казалась совершенно здоровой, даже бодрой – завидная выдержка. Она уже смирилась, мысленно строит будущее в своей «Синице»… А может быть, у нее там и человечек присмотрен? На роль мужа и отца? И все ее упрямство – не более чем средство заново наладить личную жизнь?

Почему раньше такая простая мысль не приходила Игорю в голову?!

– Дима, – сказал он, будто выплюнул. – Выйди.

Сын посмотрел исподлобья. Несколько секунд, как показалось Игорю, раздумывал, подчиниться или нет – ведь Игорь ему, считай, уже не отец. Но все-таки вышел.

* * *

Света глядела на мужа снизу вверх, не понимая, что происходит.

Все-таки передумал?

Нет. Глаза недобрые.

– Ты… Игорь навалился ладонями на стол, так что звякнули чашки. – Ты… с кем спуталась? Кто тебя там ждет? Кто-то с работы?!

Он схватил ее за мягкий ворот свитера. Она отстранилась, и его пальцы соскользнули. В жизни не поднимал руку на женщину, и, пожалуй, поздно учиться.

– Идиот, – сказала с брезгливостью. – Чего еще выдумал.

– Ты только учти – счастья у вас не будет. Счастье на предательстве… не строится!

– Придурок, – она поднялась, отряхивая юбку. – Никого у меня нет… У меня один мужчина был в жизни – ты!

Слезы брызнули из ее глаз, как по трубочкам – в разные стороны.

– Любила… тебя, придурка… так не бывает, чтобы у бабы один мужик за всю жизнь… только я, кретинка, на такое способна… Ну и сама виновата! Сама… А теперь убирайся, делай что хочешь, мы пошли…

И она стала звать во весь голос:

– Дима! Дима!

Вышел сын, сунув руки в карманы джинсов. Ни на кого не глядя, ушел в коридор, только на пороге споткнулся и чуть не упал. Света вышла за ним, хлопнув дверью; Игорь остался один в кухне и только сейчас заметил, что синяя чашечка из праздничного сервиза упала на бок и лежит, и пятно недопитого чая расплывается по скатерти.

* * *

Перед избирательным пунктом играла музыка. Духовой оркестр, и рядом джаз, и рядом огромные колонки с попсовыми записями, и странно – музыкальные потоки не мешали друг другу. Не смешивались.

Процессы деления клеток лежат в основе роста и размножения любых организмов. Наш мир стал слишком разным, думал Игорь. Его раздирают противоречия; он разделится, чтобы выжить. И какое счастье – самому выбирать свое будущее.

Люди обнимались, целовались, смеялись и плакали, махали руками, поднимаясь на крыльцо избирательного пункта. Как на вокзале, подумал Игорь. Нет, хуже. Ведь на вокзале люди прощаются на время, пусть надолго.

В толпе шаталось много пьяных. Их провожали беззлобными советами: «Против квадратика не промахнись!» Раннее утро сменилось поздним, людей перед крыльцом все меньше, всем не терпится в новую жизнь… Только некоторые оригиналы тянут до последнего, до одиннадцати вечера. И совсем уж странные личности не голосуют вовсе – в полночь Избирательная комиссия распределит их по новым мирам, раскидает случайно, как карты.

Очередь двигалась быстро. Над кабинками, задернутыми зеленым сукном, зажигались и гасли красные огоньки. Игорь заверил свою личность при входе, дождался, когда над ближайшей кабинкой погас красный огонек, и вошел.

Большая – в рост человека – светящаяся панель. Анимационные заставки: победно скачет какой-то стилизованный атлет… Рвутся цепи, и еще раз рвутся… Распускается цветочек… Машет крыльями синица… Бежит гепард на логотипе «Рывка». Всего-то нужно коснуться его пальцем.

Вот они, миры на выбор, миры на Выбор. Отобранные, выверенные, протестированные, доступные каждому, на любой вкус. Там, внизу избирательного списка, пенится и пустеет, и снова пенится кружка: «Любителей пива» тоже кто-то выбирает, правда, Игорь не хотел бы оказаться в их мире…

Осталось только ткнуть пальцем в бегущего гепарда. Все решено.

* * *

Все решено.

Рядом, в пустой кабинке для сопровождающих несовершеннолетних, ждал Дима. Света стояла перед панелью, и щека у нее горела; только что она сама себе закатила пощечину. Пока никто не видел.

Как он мог только подумать. Нагородить ерунды, приплести какого-то соперника…

Не было у него соперников. Никогда. Он бывал вздорным, несговорчивым. Упрямым. Он бывал невыносимым. Кроме него, у Светы не будет мужчины, она просто не сможет терпеть рядом кого-то, рядом, где был Игорь…

Не все ли равно, где жить?!

* * *

Я тебя теряю, подумал Игорь в панике. Я теряю себя.

Бросаю, как ненужную вещь? Я – бросаю Светку?! Она пропадет без меня, но дело не в этом… Я пропаду без нее. Чертов я палач, разве все мои амбиции стоят единственного седого волоса на ее висках?

А Дима?!

Он шагнул к панели. Протянул руку; сейчас он коснется мерцающей поверхности, разбегутся волны, и зазвучит музыкальный сигнал – выбор сделан…

* * *

Захлебываясь слезами, Света выбрала на панели знак с бегущим гепардом. Выбрала «Рывок» – для себя и для сына.

В это же самое мгновение – а может, секундой спустя, – палец Игоря выбрал на панели «Синицу».

Грянул звуковой сигнал. Панель растаяла. Открылся портал; Игорь зажмурился, испытывая небывалое в жизни облегчение. Как хорошо. Как просто.

Не все ли равно, где жить?

* * *

– Нет! Нет!!!

Он проснулся на полу – во сне скатился с дивана. Перехватило горло; прошло несколько секунд, прежде чем отпустил спазм, и Игорь смог наконец-то дышать.

– Нет… – пробормотал, нащупывая край дивана. – Какой… какой сегодня день?

За окном потихоньку светало. Света босиком стояла в проеме двери. Глаза у нее были совсем больные.

– Ты что?

– Какой сегодня день?!

– Вое… воскресенье. День Выбора, – Света сглотнула. – Послушай, мне только что приснилось… самый страшный в жизни кошмар. Послушай… Что с тобой?!

* * *

Ранним утром воскресенья Дима Греков стоял на коленях перед кучкой пепла за спортивной площадкой. Его трясло от озноба, и ныла спина; Дима осторожно, как мог, собирал пепел и отогревал дыханием.

Пепел не был совершенно сухим. Не был он и мокрым. Черно-серый, нежный и мягкий, он светлел от дыхания и становился, кажется, с каждой секундой подвижнее, суше.

Потом еле слышно затрещала маленькая молния. Пепел пришел в движение, запорошил Диме глаза…

Феникс, большой и немного встрепанный, сидел на обожженном кирпиче. По его рыжей шкуре бегали искры.

* * *

Они лежали, обнявшись, боясь разжать руки.

За окном давно рассвело, и открылись избирательные участки.

* * *

Дима Греков шел домой, и на плече у него сидел феникс. Прохожие оборачивались. Золотистые блики падали на стекла витрин и на мокрый асфальт.

Дима плакал. Феникс топтался широкими лапами по его плечу, щекотал шею и вылизывал щеку горячим шершавым языком.

©М. и С. Дяченко, 2014

Александр Есаулов

С чего начинается Европа…

Ремонт в подъезде не делался уже лет двадцать. А может быть, и больше. Кто их считал, эти годы? Обшарпанные и исписанные откровениями типа: «Витька дурак!» или «Прости меня, Валечка! Я тебя люблю» стены. Но это было бы полбеды. Гораздо хуже были шприцы наркоманов, которые валялись на лестничных площадках, спящие бомжи, от которых по утрам шарахались дети, идущие в школу. Но хуже всего было на лестничной площадке девятого этажа, где бомжи устроили туалет. Злые языки утверждали, что это все в отместку хозяину одной из квартир, который очень оригинально этих бомжей однажды утихомирил. Те, насобирав денег на бутылку, устроили ночью на лестничной площадке пьяный дебош. Хозяин же, выйдя из квартиры с бейсбольной битой в руках, на которой было большими буквами написано «ВОСПИТАТЕЛЬ», посмотрел на пьяную троицу тяжелым взглядом. Бомжи все поняли, и их как ветром сдуло. Их-то ветром сдуло, а вот потом возле этой квартиры регулярно стали появляться кучки фекалий. Выходишь утром – и нюхай с удовольствием!

Все эти гадости были возможны только по одной причине: двери подъезда были распахнуты настежь. Дом был девятиэтажным, четырехподъездным, и только во второй подъезд можно было зайти в любое время суток. В остальных же стояли домофоны, и доступ туда был возможен только своим. А вот второй подъезд… Тут двери нараспашку. Заходи, кто хочешь! А народу без определенного места жительства вокруг вполне достаточно. Как, впрочем, и наркоманов. И такое впечатление, что власть имущим все эти люди были абсолютно по барабану!

Оксана вошла в подъезд. Взгляд ее скользнул по стенам, покрытым краской, большей частью облупленной, грязным и противным. Холодно… Запах, как в придорожном туалете… И это подъезд, где живет она! Где живут ее дети! Где живет ее семья!

Раздвинулись двери лифта. Оксана сделала шаг вперед и тут же выскочила назад на лестничную площадку: на полу лифта отсвечивалась вонючая лужа. Оксана схватилась за голову.

– Ну, все! – решила она, – надо что-то делать! Так больше жить нельзя!

Когда-то, несколько лет назад, на собрании избрали старшим подъезда отставника-подполковника, бывшего начальника политотдела какого-то авиаполка. Звали отставника Григорием Ивановичем. Вот к нему и направилась Оксана, тем более, что ходить далеко не надо было – они жили на одном этаже. Григорий Иванович открыл дверь после третьего звонка и удивленно глянул на соседку:

– О! Ксанка! Заходи!

– Спасибо, времени нет. Григорий Иванович, вам это не надоело, а? – Оксана сделала широкий жест рукой, показывая на ободранные, грязные стены, – дожились! Даже в лифте уже какая-то сволочь туалет сделала! Давайте как-нибудь ремонт организуем, а?

– Ремонт? – поднял удивленно брови старший подъезда, – а я тут при чем?

– Да ведь вы же старший подъезда!

– А… Ну да, ну да… Хорошо, я схожу в ЖЭК… Завтра. Все… Привет!

Через полчаса Оксана уже забыла об этом разговоре, с головой погрузившись в домашние дела. Стирка, топтание на кухне, погладить, подмести, помыть… Мало ли дел висит на женщине дома? Вот и мусорное ведро уже полное! Надо вынести… И она снова оказалась в подъезде, сразу же все вспомнив. Вызвала лифт. Пол в лифте, естественно, никто не вытер, и посреди кабины, как и прежде, красовалась подозрительная лужа. Оксана, выбросив пакет с мусором, набрала в мусорное ведро воды, натянула на руки резиновые перчатки и взяла какую-то грязную тряпку. Через несколько минут пол в кабине лифта сверкал свежей чистотой, а в мусорном баке, стоявшем напротив подъезда, добавились половая тряпка и резиновые перчатки. Возвращаясь, Оксана окинула взглядом двери соседних подъездов, надежно закрытые электронными замками. Потом подняла голову и провела взглядом по этажам. Девять, по четыре квартиры на каждом.

– Тридцать шесть… Тридцать шесть квартир… И у каждого свои мухи в носу… Ладно…

Вечером пришел с работы муж Миша, чуть позднее заявились и дети.

– Мам, я бы чего-нибудь пожевала… – это дочка Лена.

– Ma, я голодный, как этот… Слона слопаю! – это Васька.

Дети уже взрослые, работают… Только по вечерам, вместо того чтобы обниматься с представителями противоположного пола, обнимаются с ноутбуками. Да уж… Цивилизация погубит цивилизацию… Это уж точно!

– Миша! – Оксана сидела за столом напротив мужа, – тебе не надоело жить в мусорнике?

– Это ты о чем? – муж оторвал взгляд от тарелки с борщом.

– О подъезде, – уточнила Оксана.

– Да уж… Притча во языцех…

– Григорий Иванович обещался завтра в ЖЭК сходить…

– Фигня это все! – муж махнул рукой, – помнишь «Операцию Ы»? Так вот, там все уже украдено! До нас!

Муж зачерпнул ложку борща и отправил в рот.

– Но с чего-то надо же начинать? – не согласилась Оксана.

– Может быть… Может быть… – неразборчиво пробурчал с полным ртом Миша.

Оксана не работала. Второй год она уже была на пенсии. С удовольствием ковырялась лопаткой в палисадничке возле дома, сажала цветы, разговаривала с соседками на лавочке. Вот на этой самой лавочке она и начала обговаривать свою идею с такими же, как и она, жительницами подъезда. Первый же вопрос дал ей понять, что она с разговором поспешила.

– А сколько это будет стоить? – спросила Валентина с первого этажа.

Оксана пожала плечами:

– Не знаю… Но, в принципе, вы не против ремонта? Еще бы двери закрыть на домофон…

– Ну да! Конечно! Чтобы мне опять в окна по ночам барабанили?! – возмутилась Валентина.

Она вспомнила, как лет десять назад двери пробовали закрывать, только замок поставили не электронный, а кодовый. А на восьмом этаже жил тогда Леха-алкаш, к которому ходили такие же друзья-алкаши. Не зная кода, они барабанили по окнам жильцов первого этажа, требуя открыть дверь. Опыт горький и запоминающийся, особенно, если учесть, что чаще всего это происходило ночью.

– Но, Валя… У нас такой беспорядок в подъезде… Я утром выбросила пять шприцов! А если дети…

– Оксана, не морочь мне голову! Пусть за детьми смотрят лучше! А я хочу спать спокойно, понятно тебе? Да и денег это сколько будет стоить, а? Ты об этом подумала?

– Валя, но безопасность…

– Нет, я сказала!!!

На следующий день, к обеду, в двери позвонили. На пороге стоял Григорий Иванович:

– Ну… Был я в ЖЭКе. Пообещали выделить ремонтников, но материалы за наш счет. Так что давай, Оксана! Нужно, примерно, тыщи три…

– А почему я? Вы же старший подъезда?

– Оксана, инициатива наказуема. Так было, и так будет… Так что, занимайся! Я тебе как старший подъезда приказываю.

И он ушел. Оксана вышла из квартиры. Посмотрела вверх, посмотрела вниз, хотела плюнуть на все, но облупленные стены… Но жуткий потолок… Она закрыла глаза и тяжело вздохнула. С одной стороны, хочется жить нормально… Как все нормальные люди… А с другой стороны… А с другой стороны… Если не я, то кто же?

Она достала листик бумаги, написала на нем перечень квартир и поехала лифтом на девятый этаж. Лучше идти сверху вниз, чем снизу вверх.

Пока она дошла до первого этажа, эмоции ее переполнили. Сразу же нарисовались две группы квартир, которые ни за что не хотели соглашаться ни на какие ремонты. Первая – пенсионеры. Их можно было понять. Пенсии очень и очень небольшие, а жить-то надо! Кто-то отказывался категорически, кто-то просил подождать, пока получит пенсию, кто-то кивал на ЖЭК, кто-то рекомендовал дождаться выборов и нагнуть кандидатов в депутаты… И вторая – это жильцы, которые жили в арендованных квартирах. Эти со всеми вопросами отправляли Оксану к хозяевам квартир. Словом, из тридцати шести квартир деньги на ремонт внесли только четырнадцать.

Вечером Оксана на кухне жаловалась мужу.

– Миша, ты представляешь, им все по-боку, в каком подъезде жить! Просто в голове не вмещается! Зашел к себе в квартиру, а в подъезде пусть конь валяется… Причем, в прямом смысле этого слова!

Муж проглотил ложку борща:

– Выхожу сегодня на работу, а на лестничной площадке… Ну… Между нашим и третьим этажом, бомж спит. В натуре… Ну, и воняет соответственно… Я, конечно, понимаю, что ему тоже спать где-то надо, но причем здесь мы? Так что, ремонт делать надо, и подъезд закрывать тоже надо. Давай дождемся субботы, мы с тобой еще раз квартиры обойдем. Попробую я надавить! А ты завтра позвони в ЖЭК. Пусть присылают мастеров, а деньги, что собрала, отдай им. Пусть начинают…

– А если больше не сдадут… Еще вон Нинка с сорок первой разброд вносит… В четвертом подъезде деньги на ремонт дал депутат. И эта тоже: обращайтесь к депутату!

– Успокойся, мать! Все хотят на чужом этом… ну… горбу в рай въехать! Только забывают, что за проезд-то платить надо! И еще… Этот депутат в том подъезде жил. Пока свой особняк не отгрохал. А нас он просто пошлет! Так что, надеемся только на свои силы! Порядок в подъезде наведем сами! Лиха беда начало! Надо ввязаться в драку, а там будет видно! В случае чего, я своими домажу, а потом дособираем.

Утром, после того как муж ушел на работу, Оксана понесла на улицу пакет с мусором. Вышла на первом этаже из лифта и оторопела: на лестничной площадке, прямо посередине, лежала куча мусора. Невооруженным взглядом было видно, что он вывалился из порванного пакета. Ну что ж… Так бывает, когда пакеты плохие или сильно набиты. Удивляло и возмущало другое: а где же хозяин этого безобразия?! Оксана выглянула на улицу – никого. Постояла на лестничной площадке пару минут – никого. Стало ясно, что хозяин просто ушел, бросив все это и, тем самым, наплевал на всех жителей подъезда. Выкинув мусор, Оксана вернулась домой, взяла перчатки и новый пакет. Скривившись от отвращения, она перебрала мусорную кучу, но ничего, что позволило бы ей идентифицировать хозяина, не обнаружила. Плюнула и начала складывать мусор в пакет.

– Не народ… Быдло!

– Оксана, ты это на кого ругаешься? – спросила Валентина из сороковой квартиры, как раз открывшая дверь.

Оксана эмоционально и коротко объяснила ситуацию. Валентина покачала головой:

– Ну, народ… Давай помогу, что ли…

Вдвоем они быстро ликвидировали неприятную ситуацию.

– Валь, так ты насчет электронного замка подумаешь? У тебе ж двое девочек, а в подъезд заходить страшно.

– Оксана, не приставай! Я это уже проходила! Я – против!

На следующий день, в пятницу, в двери позвонили. Пришли мастера из ЖЭКа.

– Это вы Оксана? Нам сказали все вопросы по деньгам на материалы решать с вами.

– Да, конечно, – согласилась Оксана, – вот вам тысяча шестьсот гривен. Начинайте, а я пока остальные соберу.

– Маловато будет… – покачал головой мастер, мужик лет шестидесяти-шестидесяти пяти.

– Я же говорю, сегодня-завтра дособираем, – Оксана чуть ли не силой вложила мужику в руку деньги, – начинайте!

– Ну, ладно… – пробормотал мужик, – только смотрите, мы ответственности не несем. Не будет материалов – на полдороге работы бросим!

И процесс пошел. Праздник Восьмого марта встретили с грязнющим подъездом – ремонтники как раз ободрали стены. Все было в белой пыли и осыпавшейся штукатурке. В квартиру можно было войти только после того, как минут пять тщательно вытирать обувь о влажную тряпку. Кто-то терпел молча, кто-то ругался: не могли, мол, начать после праздников. Больше всех выступал Володька из пятьдесят третьей квартиры. Оксану это достало, и в разговоре она уже в выражениях не постеснялась. Володька оторопел, когда его послали по краткому, но весьма определенному адресу:

– Я… Ты… Это как…

– Молча! Возьми тряпку и помой свою лестничную площадку! Вот и будет тебе чисто! Кто тебе ее мыть будет?

– Так это… А почему это я?

– А кто?

Володька тут же заткнулся и молча вернулся в квартиру.

Пришел вечер пятницы. За ужином Оксана рассказывала о том, что произошло за день. Ремонт продвигался, и это было видно невооруженным взглядом. Михаил с аппетитом доел фирменный борщик, положил в пустую тарелку ложку и посмотрел на жену:

– Ну, так что же… Завтра пойдем собирать деньги на домофон. Хотя, почему завтра? – он посмотрел на часы, – вот сейчас доедим и пойдем.

Рука Оксаны замерла возле рта.

– Как… Да мы… Да ты… Мы же еще с ремонтом не закончили! Это же…

– Спокойно, Оксана. Сделать ремонт в подъезде – это полдела. Даже четверть дела. И второе – надо ставить сверхзадачи. Вот тогда будет, чем гордиться! Ну, когда их решим, конечно! Я тут пробил по Интернету…

– Да причем здесь Интернет. В первом подъезде и в других одна и та же фирма ставила. Сейчас я позвоню Тамаре, она телефон подскажет.

Через полчаса все выяснили. Вместе с домофоном надо было менять и двери. Все вместе стоило приблизительно семь с половиной тысяч. Точнее скажут, когда замеряют дверной проем.

– Двести двадцать гривен с квартиры, да плюс сто десять за ремонт. Нормально за человеческую жизнь. Айда в подъезд!

Только вышли из квартиры, как с первого этажа донеслись приглушенные вопли.

– Что еще?! – и Михаил, прыгая через ступеньки, понесся вниз. Следом за ним заспешила и Оксана.

– Это Валя! Валька это из сороковой квартиры! – закричала она, узнав голос.

Соседка стояла возле своих дверей, в ужасе охватив голову ладонями. Двери в подвал были распахнуты. На дверной ручке болтался сорванный замок, а на ступеньках лежал грязный, вонючий мужик. Это был типичный бомж. Не типичным было то, что на ступеньки из-под его тела вытекала кровь. Михаил кинулся к нему, крикнув на ходу Валентине:

– «Скорую» и милицию! Быстро!!!

Кроме вони давно немытого тела, от мужика порядочно несло алкоголем. Михаил поморщился, но, преодолев отвращение, нащупал пульс на запястье.

– Нормально… Живой…

Тут же приехала «скорая». Увидев лежащего на ступеньках бомжа, врач поморщился.

– О Господи…

В подъезд заглянул милиционер.

– Что у вас тут?

Как врач «скорой» ни крутил носом, а бомжа пришлось забрать. У него была ножевая рана в живот. После того как все разъехались, а бомжа увезли, Валентина положила Оксане руку на плечо и произнесла негромко:

– Я – за! Хватит!

Михаил и Оксана поднялись на лифте на девятый этаж и пошли по квартирам. Началось то же, что было и со сбором денег на ремонт: на фига это нужно? Нет денег… Спросите у хозяев… Вот дождусь пенсии… Мы еще за ремонт не отдали… Володька с пятого этажа вообще чуть в драку не полез. Но все-таки что-то да сделали! Еще шесть квартир отдали деньги за ремонт, а десять и на установку домофона. С этими деньгами расходы на ремонт закрывались полностью, и еще оставалось немножко на аванс. Вернувшись в квартиру, Михаил позвонил на «домофонную» фирму. Договорились, что представители ее придут в течение недели, предварительно позвонив. Уже после этого Оксана в изнеможении упала в кресло. Немножко помолчав, она спросила у мужа:

– Миша, а ты не боишься делать этот заказ? А если люди денег не сдадут? Тут же счет на тысячи идет!

– Оксана, ты хочешь жить по-человечески? Ты хочешь без страха заходить в подъезд?

Тут Мишину речь перебил звонок в дверь. На пороге стоял один из жэковских ремонтников.

– Вот… – коротко сказал он и протянул Оксане полиэтиленовый пакет.

Оксана взяла его, раскрыла и отшатнулась: она увидела десятка полтора шприцев.

– Ничего себе… – пробормотал Михаил, заглянув в пакет через Оксанино плечо, – и откуда же это?

– Из окна между третьим и вторым этажами, – ремонтник повернулся и пошел себе.

Михаил осторожно взял из Оксаниных рук пакет и спросил:

– Ну? Ты еще сомневаешься?

Оксана промолчала, а Михаил продолжил:

– Вот об этом, – он приподнял пакет, – и о том раненом бомже нужно рассказать всем. Ты там, на лавочке, проводи политинформацию. А я завтра, после работы, еще раз по квартирам пройдусь. Блин… Если мы уже у себя в доме не сможем порядок навести, то чего мы тогда стоим?

Часов в девять снова позвонили в дверь.

– Кого там принесло… – недовольно пробурчал Михаил, поднимаясь с кресла. Он отдыхал с ноутбуком на коленях, вычитывая в Интеренете последние новости.

В дверях стояла Лена из шестьдесят шестой. Она и еще две девочки снимали эту квартиру и пока что не заплатили ни за ремонт, ни за домофон. А тут…

– Вот… – сказала Лена, протягивая Михаилу деньги, – тут на ремонт и домофон. Мы хозяину кровь на ступеньках показали, и он, того… Передайте жене, пожалуйста.

– Лед тронулся, господа присяжные заседатели! Лед тронулся! – неожиданно для Лены прокричал Михаил, заставив ту вздрогнуть от неожиданности, – Оксана! Давай список! Спасибо, Лена! Вы просто молодцы!

Лена улыбнулась несколько растерянно и пошла к лифту. Денежку положили в конверт с символическим рисунком: Дед Мороз тащил на плечах здоровенный мешок с подарками.

Через два дня приехали представители «домофонной» фирмы. Михаил специально договорился с ними на вечер, чтобы присутствовать при переговорах. Представители замеряли дверной проем, обсчитали площадь дверей, добавили стоимость домофона и проводки и огласили приговор. Получилось семь тысяч семьсот гривен. Один электронный ключ на квартиру давался бесплатно, за остальные надо было доплачивать. Отдельно стоил и сам телефонный аппарат, при помощи которого можно было позвонить от дверей в квартиру.

За эти несколько дней подъезд кардинально переменился. Исчезли пятна на стенах и потолке – старая краска и побелка были уже давно содраны и, более того, все уже успели прошпаклевать и покрыть грунтовкой. Оксана ходила по подъезду, испытывая гордость за проделанную работу. Еще бы! Столько нервов было истрачено на то, чтобы собрать эти деньги! Зато результаты – вот они! Соседи перестали ругаться из-за грязи, а наоборот, начали участвовать в ремонте. Кто помоет площадку, кто подметет лестницу… Словом, лед тронулся, как сказал Михаил, и это не только было видно невооруженным глазом, а ощущалось в самой атмосфере подъезда. Почему так получалось? Просто все видели, что собранные деньги работают. Их не украли, они не исчезли не известно куда, а они работают. Вечером, после переговоров с представителями «домофонной» компании, Оксана с мужем снова прошлись по этажам. Определили суммы, показали образцы телефонов, которые можно было установить в квартире, уточнили сроки. Сдали деньги еще несколько соседей. Жителей тех квартир квартир, которые наотрез отказывались платить, жестко «строил» Михаил:

– Без проблем, – сказал он спокойно, – не хотите – не надо. Только имейте в виду, если вы не платите, ключи от подъезда не получите.

– Как так? – возмущались несогласные, – один ключ дается бесплатно.

– Да, дается, – соглашался Михаил, – но дается тому, кто участвует в установке домофона. Как бонус. Если вы отказываетесь платить, вы участвуете в процессе? Нет. Ну, и гуд бай, Вася! О чем тут можно спик эбаут?[3]

Крыть железную логику Михаила было нечем.

Пока изготавливались двери, прошло еще полторы недели. Один раз Михаил и Оксана здорово перепугались. Сначала до представителя фирмы не смогла дозвониться Оксана. Пожаловалась на это мужу. Тот набрал со своего мобильника нужный номер:

– Абонент не может принять ваш вызов… – ответил механический голос.

– Как это: не может… – растерялся Михаил и снова набрал номер.

Результат был тот же.

– Черт возьми… Неужели кинули?

В наше время возможно все, поэтому Михаил тут же взялся за дело. Влез в Интернет, нашел сайт фирмы, на котором были указаны телефоны, и тут же позвонил. В двух словах объяснил ситуацию диспетчеру. Та попросила минутку подождать. Михаил даже не заметил, как он коснулся пальцем экрана и вздрогнул, когда в телефоне услышал короткие гудки.

– Да что же это! – и он снова набрал номер и с облегчением вздохнул, когда услышал в трубке голос диспетчера.

– Ну, что же вы трубку бросаете? Я же попросила подождать всего минутку! – сделала она замечание.

– Это я того… Это я нечаянно… – пробормотал Михаил.

– С вашим заказом все нормально. Ждите, с вами сегодня свяжутся.

И действительно, через полчаса Михаилу позвонил представитель фирмы и все объяснил. Оказывается, у него украли мобилу. Услыхав эту новость, Оксана, да и чего скрывать, Михаил тоже, облегченно вздохнули.

За эти полторы недели деньги сдали практически все, кроме одной пенсионерки, одинокой старенькой бабули. Подумав, Михаил решил на нее не наезжать. Ну что же, бабуля и есть бабуля… Тем более одинокая. Чуть-чуть осталось денег от ремонта, немножко поторговавшись с представителем фирмы, добился на пару сотен скидки, и вопрос был закрыт. Наконец, настал долгожданный миг: приехав вечером с работы, Михаил увидел новенькие металлические двери и стоящую возле них толпу соседей. Еще через полчаса домофон опробовали, и он весело запиликал, оповещая всех о своем рождении. Михаил и Оксана радостно переглянулись: наконец-то! Наконец все закончилось!

Вечером, за ужином, Михаил налил себе стопочку водки, Оксана алкоголь не употребляла.

– Ну, слава Богу! Проект закрыт! Будем жить! – и опрокинул стопку в рот.

Прошел месяц. Не раз, и не два жители подъезда благодарили Оксану и Михаила за то, что двери в подъезд закрыли на домофон, а в подъезде стало чисто и тепло. Исчезли бомжи, наркоманы и алкоголики. Тот же самый Володя из пятьдесят третьей квартиры, с которым Михаил в свое время чуть не подрался, встретившись как-то с ним в лифте, широко улыбнулся:

– Ну, вы с Оксанкой молодцы! У нас сейчас прям-таки Европа, честное слово!

– Ну-да, ну-да! – ответил ему Михаил такой же широкой улыбкой, – а с чего начинается Европа? С собственного жилья!

– И еще с собственной головы! – добавил Володька и пожал Михаилу руку.

Вечером, когда Михаил, как обычно, сидя в кресле и держа на коленях ноутбук, лазил по Интернету, Оксана тихо проговорила:

– Палисадник у нашего подъезда…

– Чего? – оторвался от ноутбука Михаил, – какой еще палисадник?

– Ну… Возле подъезда… Тут днем от депутата приезжали… Предложили дать материал… Деревяшки всякие. Чтобы мы палисадник заборчиком огородили. Ты не против, если я субботник организую, а? В эту субботу…

– В субботу? Субботник?… Ну что ж… Если Европа началась, то она должна продолжаться! Давай! А рубанок я из гаража привезу.

© А. Есаулов, 2014

Володимир Єшкілев

Ефект Ярковського

(Фрагмент з роману)

– …Ну это, понятно, не для прохожего вкуса, – жаб'ячий рот Балтера розплився у ніжно-мрійливій усмішці; він, наче дорогоцінну квітку, – найм'якішими, найрожевішими, найстертішими частинами великого і вказівного пальців – узяв за золочений обідець крихітну біло-бузкову порцелянову філіжанку, обережно підніс її майже до самого носа; вкриті червоним мереживом судинок ніздрі його розкрилились, відкриваючи для стороннього огляду все застрягле у кущиках сивого волосся.

– Как все сделано, как изогнуто, а? – прицмокував Балтер, підставляючи порцеляну під сонячний промінь. – Нет, ты посмотри, Саша, ты только глянь: какая убедительная вещь! Дрезденская вещь, благородная вещь, таки да… Доступна проникающему свету, подобно большим окнам павильона Цвингера,[4] туманна, как раннее утро над Эльбой в Мейсене.

– Вы прям, Антей Маркович, как стихи читаете, – підтримав старого Ярковський. – Поэзия из вас так и движется.

З відчинених дверцят старого серванту, звідки Балтер видобув «дрезденську річ», на Ярковського повіяло саме тим холодом. Відчуття саме того холоду прийшло одночасно з приємним запахом – сумішшю ароматів індійських паличок, ледь чутної присутності класичних тютюнових мікстур і вже майже вивітреного нафталінового духу. Синю коробку з паличками він зауважив одразу. На ній стояла шерега філіжанок – рідних сестер «дрезденської речі». Ярковський роздивився золоте зображення на коробці – щасливо-товстого бога Ганешу зі слонячою головою, прочитав напис: «GANESH. Special fluxo incense. Is perfected from odoriferous resins gums and natural essential oils». Про себе він відмітив, що замість «perfected» там, у кращих традиціях індійського пофігізму, написано «perfectd», a замість «odoriferous» – «odorferous».

«Той холод йде не з коробки», – констатував Ярковський і витягнув шию, щоби заглянути углиб серванту. Там, між пузатою супницею і соусником, причаїлось щось антрацитово-темне, немов оббите чорним оксамитом.

– Да, Саша, это драгоценный сервиз из настоящего саксонского фарфора, – по-своєму потрактував цікавість Ярковського Балтер. – Матери-покойнице он достался, хочу уточнить, не с трофейного барахла ее спившегося майора, а по прямому завещанию майорской мутер. Роза Казимировна была из очень даже уважаемого семейства и сервизы у нее были со всех сторон основательные, купленные в самых лучших магазинах Европы.

– Special fluxo incense… – промурмотів Ярковський, марно намагаючись протестувати чорний предмет на присутність саме того холоду. Марно. Чорний предмет виправдовував свій колір. Він ігнорував намагання Ярковського так само, як горді кварки темної матерії ігнорують зусилля теперішніх астрофізиків.

– Ты оцени вот этот сервант, ты только на него посмотри. – Балтер розкинув руки, наче намагався обійняти посудну шафу; в його бляклих очах палав вогонь жрецької наснаги. – Это же целый мир, это целых три мира. Олимпийский мир на серванте сверху – там, заметь, статуи греческих и римских богов, бронзовый Аполлон и фарфоровые нимфы. Кстати, тоже убедительной саксонской работы. Конец девятнадцатого века. Самый его кончик. Пропахшие абсентом девяностые, сецессия. Средний мир на верхней полке – шкатулки с эфирными маслами, аромолампы, подсвечники. Это, конечно же, телесный мир бренных человеков, заключенных в упадочную плоть несчастных душ. Мир желаний, мир возбуждения, запахов, интима, ну ты понимаешь… А вот и нижний мир – посуда, ложки, вилки, ножи, подставки для салфеток, сахарницы и соусники. Желудочный алтарь человека культурного. Как определяет мой продвинутый племянник: нижние чакры, вместилища подлых энергий. Все на своем месте, все очень даже жизненно. Вот оцени, Саша, как верно, как осмысленно все это разместила Роза Казимировна. Истинная была европейка. Польская кость.

– А вы, что ж, не истинный? – посміхнувся Ярковський. Кумедний старий. Якби не пошук джерела саме того холоду, він із задоволенням поспілкувався б з цим уламком ери лампових телевізорів.

– Где нам, убогим… – зітхнув Балтер. – Я же, Саша, из босяков местечковых. Учитель словесности, штопаная образованщина, провинциальный предводитель кавээнщиков, все пер по жизни с пионерским барабаном. Напели мне в доверчивые уши юности: «Художник первородный всегда трибун, в нем дух переворота и вечно бунт». Вот и бунтовал, дышал романтикой, боролся за справедливость. А все был босяк босяком… – старий примружив очі, наче згадуючи. – Буря в немытом стакане, Саша, таки да…

– Про «художника первородного», это из Маяковского?

– Маяковского? – з раптовою образою в голосі перепитав Балтер. – Нет, Сашенька, это совсем не из Маяковского. Это, к вашему сведению, Андрей Вознесенский, поэма «Мастера»… Быстро же вы забыли. Впрочем, да, совсем другая культура… Вознесенский для вашего поколения…

– …нафталин, – підказав Ярковський. Ледь відчутний, древній, як сам сервант, всотаний двохсотлітньою буковою деревиною, запах нафталіну не давав йому спокою. Запах сплітався з саме тим холодом. Тепер він міг поклястись: той холод, як і викопний запах інсектициду, йшов з верхньої полиці. З антикварних нагромаджень «середнього світу».

– Антей Маркович, а можно мне вон ту полочку осмотреть? Вон ту, где подсвечники?

– Средний мир?

– Ага.

– Смотри, мне ж для дела совсем не жалко.

Ярковський обережно відсунув скло, взяв до рук перше, що трапилось на шляху до вкритих пилом і трупиками молі глибин «середнього світу». Це була порцелянова табакерка, розписана батальними сюжетами. Кіннотники у конфедератках під біло-червоними знаменами мчали кудись на тлі буколічних дерев і аквамаринового неба.

«Польські гусари, – визначив він. – Певно також зі спадку істинної європейки Рози Казимирівни».

Він відкрив табакерку, висипав собі на долоню її вміст – булавки, поламані ґудзики (старовинні, обшиті крепом), крильця здохлих комах. Повернув все це назад, закрив, обережно поставив табакерку на лакований виступ серванту. Потім відправив туди ж два підсвічники – мініатюрну латунну менору і трисвічник з порцеляни кольору слонової кістки. В ньому кам'яніли вкриті сивою смагою недогарки медових свічок.

Наступною за підсвічниками була ароматична лампа, зроблена у вигляді увитої плющем вежі. За нею стояла гаптована потемнілим бісером іконка святої Варвари, а поряд з образом знайшлась самшитова шабатурка, рясно обклеєна пласкими мушлями та нерівними пластинками перламутру.

– Свадебный подарок, – прокоментував Балтер. – Эту шкатулочку свекровь подарила Илонкиной маме на свадьбу. Мама так любила эту шкатулочку, все говорила: Роза Казимировна меня так понимала…

Він витер носовичком зачервонілі очі, відтак казав щось іще, проте Ярковський вже не слухав старого. Він таки знайшов джерело саме того холоду. Від шабатурки линув потужний потік – наче струмінь арктичного вітру дув крізь голову Ярковського. Розгорнулись десь у потилиці й побігли усім його тілом швидкі електричні змійки. Подих Сили енергетично вимив його зсередини, розчинив темні згущення інертності. Спочатку Ярковський хотів відкрити шабатурку, але його зупинило практичне міркування. Якщо там знаходиться якась особлива річ, то вона дуже потужна і небезпечна. Безпосередній контакт з нею може мати погані наслідки. А той холод й без контакту достатньо потужний, щоби провести реконструкцію.

Процес тим часом почався поза волею Ярковського. Сервант віддалився і змінив свій вигляд. Лак, що вкривав його поверхню, посвітлішав, засклений верх видовжився і оброблені в техніці «алмазної грані» скляні поверхні замерехтіли райдужними спалахами світла, наче справжні діаманти. Сервант перетворився на величний ковчег, на вавилонську вежу меблевої Месопотамії, на модель великого Божого творіння, населену моделями менших і простіших Божих творінь. В архітектурі цього ковчегу простежувались готичні мотиви з нечемними барочними вкрапленнями.

Вавилонська аватара серванту відірвалась від навколишнього буття, стерла під собою підлогу і стелю над собою, скинула з себе Аполлона і порцелянових німф, знищила у собі посудне призначення разом із посудом, підсвічниками і рештою витребеньок, грізно нависла над Ярковським. Цілком як космічна тарілка з американського бойовика.

Балтер під впливом того холоду також змінився і мутував у лінійних вимірах, став пласким, наче малюнок початкуючо-го авангардиста, в голосі старого запанувала писклявість. Його словесні виверження вже майже не досягали свідомості Ярковського, лише чулось фонетично контурне бурмотіння. На якусь мить з контуру вирвався артикульований фрагмент:

– …Саша, а вам знакомы стихи поэта Э. Ш.? Вот эти:

«Кочевые жуют стада

безразличную ленту времени,

уводящую в никуда…»

«Ось воно! – в голові Ярковського запульсувало на диво розумне згущення. – Байдужа стрічка часу\ Якраз те, що треба! Якщо уявити цю стрічку, вхопитись за неї, то вона стане стежиною, вона виведе на петлі іншого часу – впійманого, на петлі вічного повернення…»

Він став уявляти байдужу стрічку часу. Байдужість він візуалізував за допомогою яскраво-сірого кольору, а час уявив темно-сірою примарною прірвою без берегів. Він з досвіду знав, що всі кольори, окрім сірого, блакитного і сріблясто-білого відволікають від реконструкції. Вавилонська аватара серванту також змінила колір зі світло-коричневого на сіро-блакитний й оточила Ярковського зусібіч. Він опинився в сервантному Колізеї, у креденсовому амфітеатрі, де алмазні грані, дверцята та висувні шухляди оточили його, наче гладіатора на арені римського цирку. Вселенський сервант нагадував нутрощі торнадо – лише високо вгорі лакований колодязь вичерпувався, відкриваючи світло-сіру таблетку неба. Або ж того, що правило тут за небо. Одна з трибун-шухляд розкрилась по всьому периметру і з неї сліпучо-сірим потоком на Ярковського звідусіль наповзла, насунулась, наступила байдужа стрічка часу.

Одночасно стрічка байдужого часу.

Одночасно час байдужої стрічки.

Одночасно байдужість часової стрічковості.

Одночасно ще щось, пов'язане з часом, стрічками, байдужістю, плюс ще щось і ще щось…

За мить розумне згущення в його голові розвіяло усі зайві варіанти і всі зайві примноження, він кліпнув очима й опинився на стрічці. Конус вселенського серванту згорнувся, на близький обрій впали пасма сірого туману. З них у напрямі Ярковського висунулись леза велетенських шпаг, завмерли, наливаючись безжальним блиском, й знов втягнулись у сіре марево.

«Пройшли Стража!» – задоволено відмітило розумне згущення й ввімкнуло ноги Ярковського. Ті шарнірно запрацювали, зарухались, реконструктор хитнувся туди-сюди, не без зусилля відновив рівновагу й непевною ляльковою ходою рушив за обрій. Він був настороженим і зібраним. Кожного разу червоточина між світами вела себе інакше.

Наставник вчив, що впійманий час божеволіє. Що в його безнадійних, мінливих петлях народжуються, живуть і вмирають небезпечні химери. Що вічне повернення подій безугавно розмножує варіанти дійсності, іноді повертаючи їх до нашого світу у вигляді хворобливих анахронізмів, марнотних карикатур на минуле.

З впійманим часом, як і з впійманим у капкан звіром, розслаблюватись і гратись не випадало.

А ще цього звіра охороняли стражі. Хто вони такі чи що воно таке не знав навіть Наставник. Він казав, що у древніх книгах їх описують, як незмірно могутні сутності, поставлені Творцем на варті вселенської рівноваги. Враховуючи, що і Творець і створена Ним рівновага самі були суцільними загадками і таємницями, книжна мудрість тут мало чого прояснювала. Мудреці минулих часів мандрувати у петлях впійманого часу категорично не радили. Досвід тих мудреців вдало підсумував божевільний син лютеранського пастора з Рьоккену, який знався на вічному поверненні (відвідував звіра?) і попередив усіх спокушених духом цікавості: «Не заглядайте у прірву, бо прірва може заглянути в вас».

Хто зна, подумав Ярковський, скільки реконструкторів заплатили свідомістю за свої проникнення до червоточини. Один відомий містик казав про сотні тисяч обраних, чий розум зжерли мешканці впійманого часу. Він вважав, що кожний третій з тих людей-овочів, що тихо доживають віку у божевільнях, є тілесним залишком невдахи, що навмисно або ж випадково завітав до вічного повернення. Найбільший відсоток таких попа-данців давали експерименти з грибами і ЛСД.

Ярковському було відомо принаймні про один з таких випадків. Молода жінка-екстрасенс, яка практикувала з шаманськими грибами, одного чудового ранку вбила двох своїх дітей і сестру, а потім з диким сміхом вистрибнула з четвертого поверху. Життя їй врятували, але від розуму не лишилось нічого. Ярковський знав її як талановиту і досвідчену реконструкторку. Проте він також знав, що напад хижака з червоточини блискавичний і відбити його важко. Майже неможливо. Лише свідомість архатів і даоських святих недоступна таким атакам. Хижак, вчив Наставник, безроздільно оволодіває мозком, але не має досвіду керування тілом. Тому змушує окуповане тіло до безглуздих кровожерливих дій, руйнує або калічить його і швидко звідти виселяється. Особистість після того ніколи не відновлюється.

«О, Передвічна, бережи мене від такого!» – Ярковський подумки торкнувся знаку вищої ієрархії і відразу відчув, що розумному згущенню це не сподобалось. Зрештою, це його не здивувало. Це згущення, швидше за все, одного роду-племені з хижаками.

Темні пасма тим часом наблизились. В них панував неспокій, наче за хиткою запоною боролись невидимі велетенські щупальця. Ярковський вирішив, що вже достатньо заглибився у простір петлі.

«Достатньо», – підтвердило розумне згущення.

– Розо Казимирівно! – обережно покликав він, а розумне згущення повторило ім'я та по батькові померлої на усіх незліченних рівнях буттєвої стрічковості.

На заклик замість Рози Казимирівни прилетіли велетенські бджоли. Моторні й барилисті, вони наповнили всесвіт мерзенним авіаційним звуком. Розумне згущення від того звуку почало пчихати і кожен той пчих роздував голову Ярковського до різних сферичних розмірів – від шкільного глобусу до першого супутника, закинутого людством на навколоземну орбіту. З бридко пульсуючою м'якою головою він перестрибнув через рій бджіл. Нестабільні розміри голови завадили Ярковському розрахувати стрибок, його почало зносили вліво, у темно-сіру невизначеність. Драглистий зміст голови також зрушився, розтягуючи її в напрямі лівого вуха. Голова втратила кулясту форму, ліве око відповзло від носа і зауважило неминучість болісного падіння. Одна з комах рушила за ним, догнала і з розгону встромила в розпухлу голову міцне жало.

Ярковський закричав, хоча й не відчув болю.

Стрічка часу спалахнула сріблястим сяйвом і він опинився в кімнаті з обшарпаними стінами та високою, прикрашеною ліпниною, стелею. Частину стелі вкривали жовті пухирчасті плями, ліпнина з одного боку пообвалювалась, а на люстровому гачку, замість освітлювального приладу, висіло жіноче тіло у розшитій срібними нитками сукні. Обличчя повішениці не давалось до розглядання, розпливаючись на мерехтливу кольорову пляму, наче локація статевого органу у японському порно. Зате ноги можна було роздивитись до найдрібніших деталей. Одна з них залишилась взутою у балетно-танцювальну модифікацію домашнього капця. Ніс цього архаїчного взуття був також розшитий срібною ниткою. З другої ноги капець впав й перед очима Ярковського скарлючились у смертній судомі бліді безкровні пальці з доглянутими нігтями, на яких вгадувались скупі залишки перламутрового лаку. Лінію ноги в основі великого пальця псувала здоровенна ґуля. Шкіра на ній всохла й порепалась. Набряклі п'яти вкривав шар воскової жовтизни і зелена муха повзла по цій жовтизні, уособлюючи перемогу безупинного процесу життя над окремим малозначущим фактом смерті.

За два метри від ніг повішениці тьм'яно блищало скло серванту. За всіма законами чотиривимірного світу, ноги, капець, нігті й гулі мали віддзеркалюватись у цьому склі. Проте не віддзеркалювались. Там, натомість, віддзеркалювався куполоподібний зелений абажур з пишною мереживною оторочкою. А ще стіл і вузька кришталева ваза на ньому. Ваза з велетенськими, абсолютно недоречними й надлишковими своєю хамською пишнотою, орхідеями.

– Розалія, донька біржового махінатора Казимира Людоцького і професійної ворожки Адріани Мінцель, знаної на Привозі, як «Кришталева Куля», – озвалось розумне згущення.

– А хто ж її повісив?

– Сама повісилась. Хворіла на рак.

– Бадильне видовище, – щиро поцінував Ярковський, забувши, що його голова все ще м'яка і підвладна зрадливим трансформаціям. Згущення мстиво пхикнуло і голову знов роздуло. Рот витягнувся в непристойну рідкозубу щілину, очі роз'їхались. Тіло доньки біржового махінатора опинилось поза оглядовими можливостями роздвоєного зору. Ярковський уявив, як це виглядало б для стороннього глядача, й смикнувся. Драглі у його голові відчайдушно завібрували разом з оболонкою.

– Стежка починається в серванті, а закінчується будь-де, – прошелестіло крізь вібрацію розумне згущення.

– Закінчується у задньому проході, – подумки скрутив дулю Ярковський і всім вмістом роздутої голови відчув, що розумне згущення ту його дулю запам'ятало.

Кімната змінила свій вигляд. Тепер на стелі не було жодної ліпнини. Плями також щезли під шаром бездоганно накладеної сніжно-білої фарби. Зі стелі звішувалась розкішна люстра з ограненими підвісками. Шафранового кольору стіни прикрашали оправлені у білий багет натюрморти з шоколадним тлом. Лише сервант залишився на своєму місці. Його скло все ще віддзеркалювало оторочений абажур.

До серванту підбігла дівчина-підліток у джинсах бузкового кольору. Хвостик її темного волосся стирчав над застібкою бейсболки. Дівчина зняла з верхньої полиці знайому Ярковському шабатурку, присіла на краєчок дивану і почала вивчати її вміст. Вона щось виймала з шабатурки, але що саме, годі було роздивитись. Промені світла, що линули від вікна, запалювали веселкові лабіринти на перламутрових пластинках, обличчя дівчинки вкривала маска межової зосередженості.

– …Наша Илоночка бредила Абендландом, Закатной Землей, средневековой Европой, – долинув з іншого кінця Всесвіту хриплуватий голос Балтера. – Все выясняла о своих предках, о родовых линиях, старших ветвях, младших ветвях, да… В одиннадцатом классе сочинила легенду о своем происхождении от боковой линии каких-то фантастических баронов Ейгендорфов, кажется… Или Ойгенбергов, что-то сугубо тевтонское, я уже точно не вспомню. Поступила Илоночка на немецкую филологию, дополнительно изучала скандинавские языки. Бесплатно. Через Интернет. Талантливая была девочка, исключительно талантливая. В последние годы много переводила с немецкого, шведского, норвежского…

Голос згас. Кімната знову змінила свій вигляд. Замість натюрмортів на шафранових стінах повисли абстрактні композиції у саморобних рамах. Місце люстри заступила ажурна металева конструкція, всіяна світлодіодами. Загорнута в махровий халат коротко стрижена брюнетка підпалювала вставлену у мундштук сигаріллу. Напроти, у глибокому кріслі, вільно розкинувся бородатий дядько. Він щось пояснював брюнетці. Голосу бородатого спочатку не було чути, відтак звук впав, наче зі стелі, роздрібнений відлунням.

– Ти, Оленко, нагадуєш мені кельтський рунічний хрест, – заявив бородань. – В тобі переплелись протилежності: традиційний католицький криж і колесо ліберальної химери.

– Я же просила тебя: не называй меня Ленкой, – голос брюнетки затікав до м'якої голови Ярковського, наче теплий крем, застигав у ній жирними краплями, лоскотав драглі між вухами. – ЯнеЛенка, неАленка, я – Илона. Так трудно запомнить?

– Оленка, Ілонка – різниці немає, я ж не про те, – правив своє бородань. – Я про дивні гібриди. Ти відчуваєш себе аристократкою, а працюєш у ліберальному виданні з людьми, які зневажають фундаментальні цінності, віру та гідність твоїх предків. І все ніби нормально, це тебе не пригнічує.

– А с какого перепугу это должно меня угнетать? – 1лона видихнула в бік співрозмовника хмарку диму. – Мои коллеги воспитанные люди. Никто не оскорбляет моих предков. Не вижу противоречия и поводов для внутреннего конфликта.

– Зате я бачу, – запевнив бородань. – Для мене Європа є невичерпним резервуаром Традиції, дорогоцінною скринею сенсів і змістів. Якщо ти аристократка, ти маєш це відчувати. Адже саме аристократія є хранителем духовних первнів європейської цивілізації. А ти крутишся в червоному колесі. У кублі руйнівників і циніків, які вклоняються грошам та успіхові. У ліво-ліберальній химері так званого «прогресу».

– «Лево-либеральная химера»? – посміхнулась Ілона. – Вот и поговорили… Быстро же ты сполз на политику. Мы сегодня начали с каинитов и ересиологов, с Августина, Мейстера Экхарта и Эрфорда, а теперь о чем говорим? А эта пошлая терминология ультраправых, этот лай на прогресс. Мне скучно.

– Тобі цікавіше говорити про громадянське суспільство і права меншин? Про інфляцію антропологічних визначень і таке інше? Ти ж спадкоємиця шляхетної крові, ти в Бога віриш. Я розумію, що вся та твоя культурна тусовка зорієнтована на світові ліберальні клуби. В культурі і мистецтві у них монополія. Я розумію. Але ж тут, зі мною, ти можеш бути тим, ким ти єнасправді, ти можеш бути баронесою, а не найманою перекладачкою з глобальної на хутірську.

– Это ты ничего не понимаешь, – Илона щурилась на собеседника сквозь медленное облачко сигарного дыма. – Я всегда баронесса. В любых раскладах. А ты примазываешься к людям, для которых всегда будешь плебеем, начитавшимся Элиаде и Генона. Ты скучный сорокалетний книжный мальчик.

– Я тебе не ображав… – почав бородань, але що він там казав далі і якими саме аргументами контратакував Ілону Яровському почути не вийшло.

Навколишнє смикнулось, розумне згущення зашипіло гадюкою. Звуки і контури потонули у сірих пасмах туману. Над очима реконструктора виник різкій пульсуючий біль.

«Ми платимо за вхід на виході», – згадав Ярковський слова Наставника і вирішив, що така розкішна реконструкція варта кількох годин головного болю. З іншого боку, він не побачив нічого, що прояснило би загадкові обставини вбивства Ілони.

Майже нічого.

«Але ж це лише перший крок», – нагадав він собі і розумному згущенню, яке зачаїлось у повільно тведіючій голові. Як завжди після мандрів у петлях впійманого часу йому нестерпно хотілось солодкого. Плитки білого шоколаду, а краще великого шматка київського торту.

– Саша, с тобой все в порядке? – Балтер стривожено заглядав йому в очі. Високо над ними, під самою стелею, нестерпно дзижчала приблудна бджола. Певно також мріяла про солодке.

– Все о'кей, Антей Маркович, все путем, – Ярковський намагався сфокусувати зір на перламутрових пластинках шабатурки, знову відчути укорінюючий подих того холоду. – Роза Казимировна, да… Что ж она так?

– Ты о чем? – насторожився Балтер.

– Женщина определенно была со вкусом, а повесилась в таком кабацком платье.

– Кто тебе сказал? – у Балтера почервоніла шия, а за мить і все обличчя.

– Что?

– То, что Роза Казимировна повесилась, – Антей Маркович вимовляв кожне слово окремо і виразно, немов підкреслюючи його. Ярковський уявив, як у школі він цим відточеним інтонаційним підкресленням напрягав учнів: «Вася, тебе «два» за домашнєє задание!»

– Догадался.

– И про платье догадался?

– Да.

– Не темни, Саша… Я понял, – старий обома руками оперся на сервант. На Ярковського він тепер дивився через відображення у склі. – Ты собираешь информацию о нашей семье.

– Вы же сами просили расследовать это дело.

– Смерть Илоны.

– Да.

– Но я не просил вытирать пыль со скелетов в семейном шкафу. И не просил тревожить… – Балтер зробив паузу, немов би вирівнював дихання, відтак продовжив з вимогою в голосі:

– Кого именно ты расспрашивал о нас? Миру Борисовну, эту старую гэбэшную крысу?

– Я не знаю никакой Миры Борисовны.

– Значит, Зойка тебе сказала.

– Нет. Я и Зойки вашей не знаю.

– Тогда…

– А вы вспомните, Антей Маркович, почему обратились именно ко мне.

– Ты хочешь сказать… – Балтер різко повернувся, впіймав погляд Ярковського. – Эти твои способности…

– Именно это я и хотел вам сказать, – реконструктор не відвів очей. – Эффект Ярковского. Но не Ивана Осиповича, а, как говорили в древности, вашего покорного слуги.[5]

«Нехай думає що хоче. Вони всі такі. Спочатку замовляють реконструкцію, потім дивуються, потім бояться і ненавидять.

І цей такий самий, дарма, що спадковий інтелігент, заслужений вчитель, поет і все таке. Усе як завжди. Платимо на виході».

– Так ты… видел, как вешалась Роза Казимировна?

– Донька Кришталевої Кулі, – перейшов на українську реконструктор.

– Что?

– Да так, ничего, – Ярковський нарешті відчув, що його охоплений болем мозок знов закутий у твердий надійний череп, і рішуче відкрив шабатурку.

«Упс!» – пискнуло розумне згущення.

Шабатурка була порожньою.

Ярковський навіщось торкнувся пальцями внутрішньої оксамитової оббивки, викинув з шабатурки висохлу павучу оболонку і запропонував схвильованому Балтеру:

– Антей Маркович, угостите конфетами. Или тортиком каким-нибудь. Буду весьма вам обязан.

© В. Єшкілєв, 2014

Оксана Забужко

Тут могла б бути ваша реклама

Це були найпрекрасніші шкіряні рукавички, які я будь-коли в житті бачила. Тонісінької, як трояндова пелюстка, вичинки, сліпучої, мов освітленої зсередини, гнідої масті (тої, що вмить наводить на гадку про цісарських коней та їхні єдвабні крупи на арені Hofreitschule!), делікатно помережані дрібнодірчастим рисунком на зап'ястку (все – ручна робота, о Господи!), вони вмить облягли мені руку міцним, любовним стиском «другої шкіри», після чого ту вбрану руку хотілося вже тільки гладити, як цісарського коня. Гладити і милуватись, розчепірюючи пальці проти світла, стискаючи й розтискаючи кулачок: ах!.. І так і ходити, і ніколи не скидати такої краси. Ну, тобто розлучитися з ними було понад мої сили.

Вони існували в одному екземплярі, як і належить мистецькому творові, – все в тій крамничці рукавичок було в одному екземплярі, жодна пара не схожа на іншу, одна від другої фантастичніша, але ці – ці впали мені в око відразу з порога, як погляд близької істоти в натовпі. І вони були акурат мого розміру – старенькому в плетеній камізельці, що сидів за прилавком, я спершу назвала була «шістку», але він похитав головою: ні, сказав своєю трохи шкарубкою, на віденський лад, англійською, у вас не шістка, а п'ять із половиною, спробуйте ось ці.

– Але я завжди купую шістку!

– Ну що ви мені будете розказувати, добродушно засміявся він, – я п'ятдесят років ці рукавички шию!

– Та-ак? То це ви їх і шиєте? І тут-таки продаєте? Ви – власник?

– Так, – потвердив він зі стриманою гордістю майстра, що знає собі ціну.

Маленька крамничка на Mariahilferstrasse, куди я вступила знічев'я, штовхнувши двері з вулиці із суто туристичної цікавосте «а тут що таке?», враз обернулася на лісову хатинку з казки – ту, куди прибивається героїня-втікачка, щоб зустріти там господаря підземного царства, який сам рубає дрова, носить воду й варить вечерю.

Аж шкода стало, що я так кепсько говорю німецькою, а старенький англійською – в межах туристичного мінімуму, ні про що важливе не поговориш… Я люблю таких чепурних старших панів у камізельках – у моїй країні їх п'ятдесят років тому були винищили як вид, вивезли на Сибір ешелонами для худоби, і їхня відсутність у просторі мого зростання була ще видима – позначена, як на папері, вирізаними зяючими силуетами з підписаними внизу іменами. І мене щоразу гріє, коли бачу, що з них повиходило в інших, спокійніших краях. П'ятдесят років різьбити такі рукавички, повним циклом, від чинбарської виправки й розкрою до вишивання декоративних дірочок на поверхнях уявних рук, – чи не значить це стати Богом Рукавичок, єдиним таким не то на Відень – на цілий світ?…

«Сонячні рукавички», – так я їх відразу подумки охрестила: вони світилися. Навіть крізь ту паперову торбинку, в яку мені Бог Рукавичок їх запакував – з його надрукованим іменем, адресою – Mariahilferstrasse, 35, – і номерами телефонів (стаціонарних, не мобільних! – усе по-старосвітському солідно, з донесеною віддаленим, із 19-го століття, вітром вірою в упорядкований світ, де все роблять «навічно» – знаючи, що речі тривкіші за людей і колись свідчитимуть про нас нащадкам…). І навіть крізь торбинку відчувалася шовкова м'якість тонісінької, як трояндова пелюстка, шкіри. Я торкала їх і усміхалася. В лісовій хатинці мені було доручено скарб – оберіг, заблукалий з іншої доби. Хто сьогодні вже сліпатиме над такими рукавичками – кожна пара в одному екземплярі, жодна не схожа на іншу, – аби продавати їх за ті самі 50 евро, що й лапаті серійні обрубки в універмазі через дорогу?…

Потім я справила собі до них «окремого» дизайнерського светра. «Окрему» куртку. «Окремі» штани з тонкого замшу… Мені все здавалося, що мої «сонячні рукавички» вирізняються з будь-якого, хоч як старанно дібраного гардеробу, і вони таки напевно вирізнялися: вони вимагали інших ліній – вимагали ока дизайнера, закоханого у свою модель. По них можна було вивіряти, з яким настроєм що замишлялося й шилося: якісь речі рукавички приймали, якісь – без жодної видимої логіки відторгали, з місця й навідріз.

Восени 2004-го вони несподівано полюбили розгонистого вогненно-яскравого шарфа, з яким я проходила цілу Помаранчеву революцію, – хоча шарф був і геть не дизайнерський, і коштував утричі дешевше од рукавичок, а проте вони чудово між собою порозумілись, і кореспонденти стали навперебій фотографувати мене в помаранчевому шарфі й «сонячних рукавичках»: ні-ні, не скидайте, будь ласка, лишіть, хай буде так!..

Тут могло б бути – само напрошується – продовження, і, наприклад, Хуліо Кортасар або навіть Пітер Хейґ напевно зробили б таке оповідання (а Тарас Прохасько б полінувався, але розповів би в кав'ярні!) – про те, як рукавички непомітно переходять від «тестування речей» до «тестування людей», як починають керувати життям героїні, «підказуючи» їй, де справжнє, а де підробка, вимітаючи з її житейського гардеробу фальшивих друзів, непотрібні зобов'язання, а з часом – і героїнині власні маски, помалу-малу «роздягаючи» її, як капустинку, з листя до голого качанчика, і тоді може виявитися, що качанчика-то й нема – що героїня сама не проходить «випробування чарівними рукавичками» й у фіналі якось драматично гине, зникає, йде на переплавку, а рукавички тонісінької, як трояндова пелюстка, вичинки залишаються сяяти на столі своєю єдвабно-гнідою шкіркою, чекаючи на нову власницю… Якось так.

Але насправді все було інакше (насправді все завжди буває інакше, аніж ми потім про те читаємо!). В травні 2005-го сталося те, чого на моїй пам'яті – тобто більш-менш зв'язно, від третього року життя, – ніколи зі мною не траплялось: я загубила рукавичку.

Можливо, висідаючи з таксі. Принаймні на хіднику її, загубленої, ніде не виявилось – я пройшла ще раз цілим тим маршрутом, на якому теоретично могла б її впустити, жадібно зазираючи в кожну без винятку урну на сміття. Все намарно: рукавичка зникла. Випарувалася. Щезла. Знялася в небо й полетіла. Згоріла, як шкурка Царівни-Жаби. Моя сонячна рукавичка з лівої руки. Рука стала гола.

І, здається, від третього року життя я ніколи так не ридала на голос. Тобто, розуміється, я ридала безліч разів, і поважніших приводів для цього за тих більш-менш зв'язних у пам'яті сорок років було в мене з подостатком, – але так – справді, ніколи: так ридають діти, вперше зіткнувшись із несправедливістю світу, в упорядкованість якого вже встигли повірити.

У дорослих це зветься крахом життєвого сценарію – і тоді вони не ридають, а лізуть у петлю або біжать до психотерапевта. Або ще якось пробують склеїти з друзок розбиту вазу – адже, що більше дорослішаєш, то більше впевнюєшся, що зрештою все в житті якось дається склеїти, зробити стерпним, хоча так, як могло бути, більше ніколи не буде, але нічого, не біда, все можна потроху направити, аби здоров'я… Так, зокрема, заявили мені мої домашні: «Ну що ти як дитина мала, тож маєш праву рукавичку, маєш адресу, телефони, а в Австрії скоро виходить у тебе книжка, будеш у Відні, зайдеш у ту крамничку й замовиш, хай тобі пошиють другу до пари!..» – «Можеш навіть поштою вислати цю непару, – сказав чоловік, – подзвони зараз, домовся, а у Відні забереш уже готову!»

«Ні, – бозна-чом уперлась я, – поштою не буду». Віддати зацілілу рукавичку кудись на чужі руки, у безликі комп'ютерні поштові реєстри, здавалось мені зрадою – ніби цим я тільки потвердила б, що загублена рукавичка покинула мене таки заслужено, як у тій пісні – «не вміла нас шанувати»… Ні-ні, тільки наживо – тільки віч-на-віч із Богом Рукавичок у лісовій хатинці на Mariahilferstrasse. Один крок убік із гамірної торговиці, штовхнути правильні двері – і опинитися в затишній повстяній тиші, справді зеленій, ніби од пралісу за вікном, в дійсності ж од сукна під склом, на якому красуються розкладені різномасті – карі, гніді, вороні, гливі, цісаві – кожна пара в одному екземплярі, жодна не схожа на іншу…

Можливо, Бог Рукавичок запропонує мені чаю, і нам вдасться поговорити довше про справді важливі речі – про те, як можна п'ятдесят років робити своє, не зважаючи на підступаючу тобі під вікна всесвітнім потопом Mariahilferstrasse. Я навіть завчила кілька особливо трудних зворотів німецькою на випадок, якби по-англійському він мене не зрозумів.

Слово чести, я хвилювалася.

Вільного часу у Відні мені цим разом випадала заледве година, і в ту годину входила ще дорога від готелю «Меркюр», що при Вестбанхофі, й назад. Тож надзвонювати на телефони з паперової торбинки (з укладеною в неї рукавичкою на праву руку) я почала ще з аеропорту – і продовжувала увесь час, поки не приїхало замовлене таксі. Жоден телефон не відповідав.

Під горло мені підступав нудотний стиск, серце калатало. За сорок хвилин у фойє готелю на мене вже мав чекати інтерв'юер із популярного тижневика. Гаразд іще, що про свою книжку я давно вивчила напам'ять усе, що належить казати інтерв'юерам, – готовими блоками, як аудіогід: а зараз натисніть кнопку 10. Була осінь, у повітрі сочилася мокрядь, уздовж недоречно в таку пору пістрявої Mariahilferstrasse горіли ранні вогні. На мені було те саме твідове пальто, в якому я навесні згубила рукавичку з лівої руки.

– Тут? – спитав водій.

– Тут, сказала я: принаймні двері були на місці – я дивилася тільки на них.

…А більше нічого на місці не було.

Це було однаково, як коли б прийти увечері додому, відчинити двері своїм ключем – і вгледіти з порога чужу, зовсім інакше вмебльовану квартиру, в якій мешкають чужі люди – за всіма ознаками вже давненько – і здивовано повертають до тебе-натрута свої чужі потривожені обличчя. Шалики, пояси, хай-тек декор, пластик замість дерева. Інше освітлення, вертикальні вітрини-куби, все стерильно-біле, купа людей – і зовсім інший запах. Замість опинитися в паралельному вимірі, я опинилася в відділі аксесуарів універсального магазину.

– Gruess Gott, darf ich Ihnen helfen?[6] – підступила до мене гламурна пані з штудерною чорнявою зачіскою й флуоресцентними нігтями.

Я, затинаючись по-англійському, витягла свою паперову торбинку-оберіг, за яким мене мали впізнати на вході в підземне царство (може, блисла шалена думка, тут є ще одна кімната, схована, і лісова хатинка тепер там?…). Косуючи навсібіч у пошуках потайних дверцят (за тою куртиною?., ні, там, схоже, якась підсобка…), тлумачилася: ось рукавичка, куплена тут позаторік, ліву я згубила…

– Прошу, прошу, – радісно кліпала пані флуоресцентними нігтями, – рукавички в нас тут! – (Безликі серійні обрубки звисали з прищепок, як тушки в різницькій.)

– Ні, ви не зрозуміли – я хочу таку саму…

– ThisisRoeckl! – повторювала пані, і це звучало пронизливо, як воронячий скарк (…і ворон кісток не збере…), – ось, ось наші рукавички!

Моя її видимо дратувала, наче вигульклий наяв речовий доказ якогось укритого нечистого діла, в якому вона теж брала участь, і всяке нагадування про те було їй неприємне: Рюкль, Рюкль, that'sRoeckl, – як «цур мене, цур»…

– А де старший пан, який тут сидів, де рукавичковий майстер? – спитала я, і тут пані Ворона скрикнула як ужалена, вже не стримуючись, німецькою:

– Er ist tod!!! – ніби захряпнула мені перед носом двері й прогурчала зсередини засувом. І повторила англійською, вже чемніше: – Старший пан помер, Рюкль відкупив по ньому місце.

– Коли це сталося? – спитала я, тамуючи дрож і наперед знаючи відповідь.

– Весною, – сказала пані Ворона, – десь у травні.

Он як, у травні. Справджувати ще й дату не було сенсу, все й без того було очевидно: відходячи, він забрав свою рукавичку назад, мертві так часом роблять – коли хочуть лишити живим познаку на пам'ять. Це надійніше од слів.

Поруч скреготали двері, товстуха в пуховій куртці просила показати їй гаманця, за спиною дві росіянки голосно перебирали розвішані шалики. Хтось зазирав із вулиці, десь за куртиною грав мобільник. Нічого не лишилось, ніщо не нагадувало. Помер – як пішов на переплавку. На рециклізацію. А сонячні рукавички, місячні рукавички (марсові, юпітерові, венерині, Сатурнові?…), рукавички для кохання, рукавички для скорботи, гливі, цісаві, гніді, вороні, карі, які ще недавно населяли цей простір, – що з ними всіма сталося? Розпродали на гаражному сейлі?…

Вголос я спитала, стараючись звучати більш-менш буденно: і що, ніхто не успадкував його бізнесу? Пані Ворона зробила міну, яка одночасно виражала належну небіжчикові шану й ледь поблажливе співчуття до цілковитої безперспективности його бізнесу – мовляв, ну, ви ж розумієте… О так, я розумію. Розуміти – це взагалі моя професія, письменники на те й є, щоб усе і всіх намагатися зрозуміти й розповісти про це словами – вичинивши їх попередньо до фактури трояндової пелюстки, аби були гнучкі й податливі, і розкраяти мову так, щоб облягла читачеві тяму, як руку «другою шкірою», – без розуміння нічого цього не вийде, хоча в усіх високих офіційних паперах ми числимося під зовсім іншою рубрикою – Entertainers, і платять нам, як і в крамницях готового одягу, вже так само не за труд, а за бренд…

Roeckl, das ist Roeckl – прекрасне місце на «червоній лінії» головної торгової вулиці, мусило коштувати силу грошей. Можна собі уявити, яка за нього зчинилася бійка по смерті Бога Рукавичок, це ж цілий маєток. Але хто-небудь може мені сказати – що, ніхто більше у Відні не шиє таких рукавичок? Чи хтось іще взагалі зостався серед живих, хто вміє пошити такі рукавички? Невже мені випало стати свідком загибелі цілого мистецтва – як одної з тих тихоокеанських мов, які щороку зникають із лінгвістичних атласів, назавжди замуровуючи нам вхід до озвучуваних ними паралельних світів?…

Чому він нікому не передав свого ремесла? Чому не знайшовся хто-небудь не від світу цього, такий трохи схибнутий, бородатий ботан-фетишист, закоханий у жіночі руки, або просто в дівчину, якій хотів би подарувати найпрекрасніші у світі рукавички, – для цього навіть не конче бути схибнутим, Бог Рукавичок теж же напевне з цього починав, і, найімовірніше, та дівчина йому відмовила, а потім п'ятдесят років він подумки гладив жіночі руки з тою самою ніжністю, і всі ми, хто хоч раз був купив його рукавички, розтягли, розскубли цю ніжність по шматочку, як голодні гуси, і незчулись, як її не стало, – як же так, що ніхто не впізнав, не похопивсь перейняти цієї мови?… В кожного великого майстра мають бути учні – а він же був великий майстер, я ще маю доказ, можу показати – одна рукавичка гнідої масти на праву руку, дивіться, яка ніжна й чула, як жива істота, ніхто не хоче приміряти?…

Спробуйте! Хто сміливий, агов, дівчата! Ну чого, чого ви втікаєте – чого боїтесь?…

…Ні, ось це останнє вже вигадка, цього вже не було. Я не трясла останнім зацілілим твором майстра перед очима схарапуджених рюклівських продавчинь, і не виголошувала полум'яних промов, розлякуючи клієнтів (тут могло б бути ще одне оповідання, де героїню забирає поліція, таке трохи голлівудисте, вуді-алленисте, але на жіночий лад – чом би й ні, 60-ті повертаються, жіноче бунтарство знову в тренді…) Але цього не було. Натомість я чемно купила в пані Ворони пару якихось тих серійних обрубків не надто кислотного кольору (ні разу звідтоді їх не вдягла!) – заплатила за інформацію.

А потім невидющо йшла по Mariahilferstrasse, раз у раз наштовхуючись – Entschuldigung! – на інші перехожі тіла, і думала, сковтуючи сльози впереміж із дощем: могло б бути оповідання, ах яке могло б бути оповідання, гінке й летюче, як під диктовку з неба! – от просто зараз замкнулась би в номері й написала б – якби на мене не чекало умовлене інтерв'ю, а потім виступ у Міській бібліотеці, потім вечеря з організаторами, а вранці-рано – літак: звичний уклад нашої літературної торговиці. Я ж бо також працюю в крамниці готового одягу. Бог Рукавичок даремно на мене понадіявсь.

…І ви також забудьте, що оце щойно тут прочитали. Все одно колись усі старанно понавишивані нами слова зітруть з електронних носіїв задля економії місця – і на білому екрані якого-небудь новітнього суперґаджета осені-2063 заблимає закличне гасло, котрим дедалі рясніше заліплятимуть пустоти по всіх замурованих входах:

ТУТ МОЖЕ БУТИ ВАША РЕКЛАМА.

Вересень 2013 р.

© О. Забужко, 2013

Сергій Жадан

Берлін, який ми втратили

Mи набрали стільки різної музики, що слухати її вже ніхто не хотів. Якісь сербські народні оркестри, старі саундтреки, до того ж Сільві, як завжди, мала повні кишені свого прибабаханого нового джазу, який вона всім рекомендувала і який, крім неї, ніхто не слухав, бо цей новий джаз слухати просто неможливо. Мені взагалі здається, що коли людина довго і наполегливо про щось розводиться, це свідчить лише про те, що вона сама все це щойно і вигадала, скажімо, новий джаз; думаю, Сільві могла відкопати ці записи де-небудь на студії у себе в Празі, попсувати як слід плівки і тепер видавати все це за атональну музику. Хоча могла цього і не робити. Десь між кріслами нашого «рено», вкупі з банками коли та путівниками, мали бути ще пара альбомів старого-доброго Лу Ріда, якраз періоду його найбільшого цвітіння і токсикозу, касети теж, до речі, були чеськими, така собі фірма «Глобус» шмаляла по гарячих слідах великої європейської трансформації на межі 80-х, вигрібаючи все з золотих запасів поп-музики, ось і старий-доб-рий Лу Рід, що називається, попав. Але до нього черга навряд чи дійде – надто енергійно Сільві вистукує пальцями по керму в такт – якщо це можна назвати тактом – атональному місиву, що, мов із м'ясорубок, лізе із захриплих динаміків, вмонтованих у передню панель.

– Сільві, це просто якийсь кінець цивілізації! – кричу я із заднього сидіння. – Ти справді у вільний час слухаєш це без примусу?

Сільві сміється, але, схоже, жарту мого не розуміє, та й який це в задницю жарт – так, щось на зразок її атонального джазу Наш приятель Ґашпер, безпосередній і єдиний власник авто, валяється на правому передньому кріслі і слабко відслідковує перебіг подій навколо себе. Вчора ми розійшлись десь о пів на третю ночі, перед тим довго пили, намагаючись визначити, коли саме нам краще виїхати. Останню упаковку пива купували вже на автозаправці, Ґашпер дозволяв собі іноді такі радощі життя – набратись пива і ганяти заспаним Віднем, зрізаючи на поворотах і сиґналячи поодиноким жандармам.

Можливість санкцій його не лякала – у себе вдома, в Любляні, він міг купити нове посвідчення водія так само легко, як упаковку з пивом на віденській нічній автозаправці. Ми ще здирали з пива запальничками металеві кришечки, хоча можна було їх просто скручувати; в об'єднаній Європі навіть з пива почали робити фаст-фуд, американці просто засирають мізки всьому світові своїми ноу-хау на зразок пивних пляшок із різьбою чи холодного зеленого чаю в банках. Наприкінці Ґашпер переповідав анекдоти про боснійців, по тому ми розішлись, з тим аби вже о дев'ятій ранку запакувати свої речі в баґажник «рено» і вирушити з березневого і холодного Відня просто в напрямку Берліна. Сісти знову за кермо Ґашпер не наважився, мав іще трохи відійти, тож поступився водійським місцем Сільві, котра, як і належиться юній порядній чешці, пиво з нами вночі на автозаправці не пила, а отже, і синдромів особливих не мала, сіла собі за кермо і давай нипати ранковими віденськими вуличками в пошуках траси на Берлін, бо дороги ніхто з нас, ясна річ, не знав, вірніше, Ґашпер знав, але не в такому стані. Ґашпер відверто віддуплявся, важко вдихав повітря і так само важко видихав його на бортове скло, від чого воно бралося теплою густою парою. Сільві наївно вмикала двірники і не могла зрозуміти, чому пітніють вікна.

– Сільві, це зміна тиску, – кажу я їй. – Двірники тут не допоможуть. Джаз, до речі, теж.

Так уже складається, що я маю пити сам. Між Сільві й Ґашпером існує джентльменська угода, що десь там після умовного перетину австрійсько-німецького кордону він її підмінить за кермом, а на автобані пити він все ж таки не наважується, тож я собі відкриваю чергову банку, зідравши з неї чеку, й намагаюсь підтримувати розмову. Загалом, перша сотня кілометрів мені знайома, торік я їздив тут автостопом, мене тоді підібрав якийсь божевільний панк, який весь час нервово пив спрайт, його сушило, схоже, він був з обкурки, але гнав-таки на Захід, бо мусив, уже не знаю, що там у нього було, може, мама чекала, однак вигляд у нього був нещасний. Коли я дістав з наплічника пляшку води, він спитався, чи це не водка бува, у вас же там, в Росії, всі п'ють водку, ні, не водка, кажу, і він весело розсміявся. Тупий якийсь панк трапився. Зараз я намагаюсь переповісти все це Сільві, виловлюючи її увагу з атональних джазових ям і порожнин, Сільві погоджується – так, справді тупий панк, що тут скажеш, розмова не в'яжеться, і я відкриваю наступну банку, все одно поки що нічого цікавого – голі пасовища, безлисті лісосмуги, печальна березнева Австро-Угорщина, мабуть, саме такою її і запам'ятали російські піхотинці навесні 45-го, депресивний доволі ландшафт, ось вони і хуячили наліво і направо елітні дивізії нещасних націонал-соціалістів. У цей час касета добігає кінця і тут-таки починає розкручуватись у зворотньому напрямку, новий джаз знову бере за горло, і я заходжуся шукати під кріслами забутого і присипаного фісташками старого-доброго Лу Ріда. «Джаз – музика для товстих», – кажу я Сільві й міняю касети. Десь уже на німецькій території нам трапилася військова колона, що розтяглась на добрих два десятки кілометрів.

Тягачі та джипи мляво котилися собі зі Сходу на Захід, у просторих кабінах сиділи стрижені контрактники й незадоволено реагували на загальну до себе увагу. Вздовж колони літали бойові гелікоптери, розганяючи припухлих від такої кількості бронетехніки печальних баварських ворон. Ґашпер, до якого повернулася природня зухвалість, сидів тепер за кермом і весело сигналив сонним сержантам, котрі на кожен сигнал висувалися із вікон і уважно розглядали нашу малолітражку, не випускаючи із зубів дешевий ґалуаз. Куди можна переганяти стільки військової техніки? Схоже, бундесвер вирішив перекинути під шумок, пов'язаний із посівними в країнах ЄС, кілька загонів швидкого реагування поближче до Фрайбурґа, щоби традиційно надавати по жирній задниці розімлілим від глобалізації французам, зайняти кілька прикордонних містечок, вистріляти комуністів і арабів, зробити це, скажімо, за допомогою євреїв, спалити кілька супермаркетів і так само непомітно повернутися, ховаючи сліди за димовими завісами. Я ділюсь цією думкою з Ґашпером.

– Ні, ти що, – Ґашпер ще не зовсім отямився, але говорить уже виразно, – ти подивися на них, вони просто не знають, де та Франція розташована.

Я визирнув у вікно. В тягачі, який ми саме обходили, сидів товстий солдат, скоріше порізаний, ніж поголений, і пив з пляшечки мінералку. Я протер долонею запітніле скло і подивився на солдата ще раз. Той помітив мене і відповів бадьорим мілітарним поглядом. Я заплющив очі і спробував більше про нього не думати. Під Мюнхеном Ґашпер заганяє авто на заправку, і я йду по чергове пиво. Важко їхати зрання, навіть якщо це хороший автобан, а не розбита східноєвропейська траса, де на узбіччях лежить ґравій – сірий і холодний, як на морському узбережжі, все одно важко, надто коли нічого робити, пиво скінчилося, навіть джаз скінчився, все хороше в цьому житті закінчується на третій-четвертій годині автомобільного перегону й залишається відслідковувати, як у діджеїв ефемок чимдалі на Північ змінюється вимова, та й музика змінюється, хоча за великим рахунком – те саме гівно. В магазинчику біля автозаправки кілька молодих гомосексуалів, розмовляючи російською з легким білоруським акцентом, вибирають собі сонячні окуляри. Я тримаю в кожній руці по дві пляшки й зупиняюсь подивитися – виберуть чи ні. На вулиці плюс п'ять, і до самого Берліна тягнуться хмари, треба принаймні глянути, що вони з цим добром робитимуть. Один із них різко повертається до мене і, демонструючи вибрані окуляри якогось дурнуватого рожевого кольору, питає, ну як, мовляв, пасує, о'кей, кажу, саме під колір твоїх очей. Він ображається і кладе окуляри назад. Я повертаюсь до авта і відкриваю першу пляшку. Ще кілька сотень кілометрів і має бути Берлін, куди ми втрьох їдемо – без певної мети й так само без особливого бажання. Ну, але раз уже домовилися, то треба їхати, та й залишилося зовсім небагато – три години доброю трасою, яку в різних місцях постійно добудовують, Дойчланд росте й міцніє, хороша країна, що тут казати, трохи менше б японців із їхніми кодаками, і взагалі було б супер, але й так нічого, тим більше, що ось він – Берлін, не минуло й півдоби, як ми в'їжджаємо в його передмістя, Ґашпер стверджує, що знає тут кілька хороших дешевих готелів, ми відповідаємо, що так не буває, готелі бувають або хороші, або дешеві, зазвичай це не комбінується. Врешті ми заблукали. Ґашпер ганяв вулицями, щоразу йому здавалося, що він уже впізнає дорогу і що наші дешеві й водночас хороші готелі десь поруч, от-от – і ми в них вселимося, поступово він почав нервувати, різко тиснути на гальма перед світлофорами й питатись дороги в усіх, кого можна було зустріти цього темного дощового вечора на берлінських хідниках, кілька разів навіть зупинявся біля курвів, які стояли на кожному перехресті в білих панчохах, шкіряній амуніції і високих гренадерських чоботах, тримаючи в руках великі парасольки. Курви спочатку сприймали Ґашперове питання про готель як натяк, але помітивши Сільві, яка злякано посміхалася до них із салону, енергійно лаялися добірною німецькою, втім із відчутною слов'янською інтонацією. Врешті, з якоїсь спроби, вже по восьмій вечора, Ґашперові його затія вдалася, й ми вивантажилися біля підозрілого сірого будинку, на якому справді було написано «пансіонат». На рецепції сидить чувак з кульчиками в обох вухах, говорить сербською і дивиться футбол. Ґашпер як земляк швидко з ним сторговується, готель справді дешевий, ми викладаємо бабки, але коридорний не хоче нас відпускати, він відверто нудиться, і ми для нього ні більше ні менше, як брати-слов'яни, хоча в цьому місті він міг би знайти собі кілька сотень тисяч таких родичів, починаючи з вуличних курвів, хоча на курвів у нього грошей, мабуть, немає, оскільки готель справді дешевий, багато не заробиш. Ми сідаємо на свої торби й дивимося футбол, грає Мюнхен з Манчестером, «ти за кого?» – питаю я його, «та мені насрати, – каже коридорний, – я просто спорт люблю», і тут-таки дістає з-під ящика великий, туго напханий джойнт і пропонує нам, ну, а ми й не відмовляємося. Закінчується перший тайм…Я схиляюсь над рукомийником і засовую голову під струмені холодної води. На якусь мить мені кращає, потім знову починається колотун, і голова болить спершу зліва направо, а потім навпаки, і так безперестанку. Телевізор увімкнено на емтіві, порноканалів у цьому готелі, звісно, немає, які можуть бути порноканали з такими коридорними, в кімнаті стоять два ліжка, на них два комплекти постільної білизни, на двох нічних столиках лежать два нових тестаменти в шкіряних оправах, загальна пропорційність лише посилює напади нудоти, хоча припускаю, що це може бути просто від пива. Або від емтіві. Мені подобаються міста впродовж перших кількох годин мого в них перебування. Тоді вони ще ховають безліч несподіванок, і уявлення про них чисте, мов готельна білизна або ксероксний папір, – за кожним рогом може початись будь-що, й оте будь-що значно важливіше і привабливіше за всі твої топографічні знання. Ось і Берлін закохує в себе з першого погляду, здоровенний і наповнений новобудовами, так, мабуть, виглядав Вавилон перед тим, як там почали будувати всілякі сумнівні вежі. Я вже бачив курвів, я бачив обкуреного коридорного, я навіть встиг привітатися з кількома сусідами-турками, так само, здається, чимось накачаними, хоча, може, це в них ментальне. Загалом Берлін справляв цілком непогане враження. Цікаво, чи є тут німці? Сільві, як найпритомніша з нас трьох, встигає знайти на рецепції програмку фестивалю сучасної музики, що ось-ось закінчиться, і заявляє, що ми мусимо їхати просто зараз – ми ще встигаємо – на завершальний концерт французького оркестру, який є одним із найкращих у своїй галузі, себто з її слів випливало, що якби атональна музика поділялась на кращу й гіршу, то цей оркестр був би чемпіоном, так що вибору ми позбавлені, треба їхати.

Ґашпер встигає переодягти сорочку, я встигаю поклацати пультом – порноканалів немає, – і ми знову запихаємося в авто. На поворотах долівкою перекочуються порожні банки з-під пива й лопотять на протязі путівники. Берліном, очевидно, можна їздити кілька днів поспіль, і пейзаж не видаватиметься знайомим. Місто так щедро заповнене будівельними риштуваннями, що можна припустити, як місцеве населення щоранку виходить зі своїх будинків і заскочено не впізнає пейзажу, який устиг змінитися дослівно за одну ніч. Берлін скидається на юну особу чоловічої статі, такого собі петеушника, котрий недавно почав палити і мастурбувати, від чого його голос зазнає щоденних трансформацій (від паління, мається на увазі), та й узагалі він щодня витягується на додатковий міліметр, виростаючи із затяганої шкільної форми. Я люблю міста, де багато будують. Там є робота для всіх. Навіть для турків. У буфеті концертної зали алкоголь відчутно дорожчий, до того ж утворюється черга, очевидно, з меломанів. Але ми встигаємо вихилити по пиву й, реагуючи на енергійні заклики Сільві, йдемо шукати свої місця. Публіка не віщує нічого доброго. Сцену розташовано внизу, посеред зали, згори зі стелі звисає кілька десятків мікрофонів, як душові крани в загальній лазні, Сільві каже, що тут дуже добра акустика, одна з найкращих зал в Європі, й саме тут треба слухати атональну музику. І новий джаз – додаю я, і Сільві погоджується.

Неквапно почали виходити музиканти. Дехто був у джинсах, дехто у светрах, у спортивних костюмах не було нікого, і на тому спасибі. Останньою вийшла диригентка. Жінка. Це був добрий знак. Попереду передбачалася пауза, але спочатку треба було вислухати хвилин сорок забойного атонального саунду, Сільві справді зналася на такій музиці, вона вся напружилась і вистукувала пальцями по невидимій клавіатурі. Їй простіше – вона піаністка. Але народ переважно варився, праворуч від мене мужик просто заснув, чесне слово, під час атональних пауз його сопіння рельєфно проступало в загальній тиші. Акустика все-таки. Поночі ми знову опиняємось на дощовій вулиці. Після концерту одна меломанка встигає попередити нас, що насправді фестиваль іще не скінчився, що остання акція (вона так і сказала – «акція») саме починається в залах очікування колишнього Гамбурзького вокзалу, який нині переробили під великий культурний центр, хуйнули туди купу бабок, тепер забавляються там, як собі хочуть, тому, якщо ми справжні меломани, то просто мусимо туди поїхати, вибору в нас знову немає, сама вона, на жаль, поїхати не може, бо має проблеми зі сном і в цей час повинна приймати снодійне, – для чогось розповідає вона, і враження таке, що своє снодійне вона вже прийняла і ним не обмежилася. Вокзал там – показує вона рукою кудись у дощ і махає нам на прощання тією ж таки рукою. Можливо, ми їй уже снимося. Ґашпер знову сідає за кермо і відчайдушно викручує його в пошуках Гамбурзького вокзалу. Неподалік Бранден-бурзьких воріт, якраз під болотяного кольору російським Т-34 стоїть чувак із дипломатом. Ґашпер пригальмовує біля нього й висовується у вікно. «Мен, – питає, – не підкажеш, де тут Гамбурзький вокзал?» Чувак активізується. «Вам треба завернути за Райхстаґ, – відказує, – проїхати повз парк, потім через міст і праворуч, там за дві автобусні зупинки навпаки, себто ліворуч, а далі вже складніше, там я пояснити не можу». «Давай, поїхали з нами, – пропонує Ґашпер, – покажеш, а потім ми тебе привеземо назад».

– Ні, не можу, – чувак притискає до грудей дипломата, – чекаю на друга.

– Він у тебе що – танкіст? – питається Ґашпер, очевидно, щоби підтримати розмову. Чувак озирається на розмоклу диявольську бронемашину й щасливо сміється.

– Ні, він інженер.

– Супер! – кричить Ґашпер і лишає чувака наодинці з Т-34.

Дивний народ ці берлінські інженери, думаю я, засинаючи на задньому сидінні.

– Серж, вставай, – говорить мені Сільві.

– Де ми?

– На вокзалі.

– На якому вокзалі? – лякаюсь я.

– На Гамбурзькому.

– А котра година?

– Перша. Ходімо.

Я вилізаю назовні і слухняно йду за своїми друзями. Їм варто довіряти, вони не тусуються опівночі під радянськими танками і не жеруть снодійного перед концертами атональної музики. Платформи й зали колишнього вокзалу справді перероблено під великий музей, ми йдемо довгими порожніми коридорами, котрі скидаються радше на корабельні доки, в кінці одного з них стоять чергові, ви куди, питаються, ми, говоримо, на концерт, меломани ми, а, ну то йдіть – байдуже знизують плечима чергові, демонстративно виказуючи свою відстороненість, якісь вони неприкаяні, думаю я, мабуть і в попередній інкарнації були черговими, і то – на цьому самому вокзалі. Було вже по першій, і з усіх експозиційних зал відчиненими лишалися тільки сортир, бар і ще одна – доволі простора – кімната, в якій і відбувалась акція. Ґашпер ще спробував поторгуватися за квитки, але врешті облишив це, ми заплатили, скільки від нас вимагали й, оминаючи бар, увійшли в наповнену меломанами кімнату. Біля стіни праворуч стояла жінка з радіомікрофоном і співала. На стіну поруч з нею спроектовувався мультиплікаційний фільм її виробництва. Музику й слова, як я зрозумів, написала теж вона. Думаю, що й до перебудови вокзалу, а заразом і до повалення берлінського муру вона теж свої руки доклала. Жінка співала під мінус, в той час як на білому полотні кіноекрана важко рухалися якісь тварини, з'являлася бридкої зовнішності паперова принцеса, потім такий самий принц, між ними щось там діялося, жінка співала довго й наполегливо, і в якийсь момент ми просто не витримали й пішли в бар. Ґашпер обурювався і вимагав повернути йому гроші. Але двійко білетерів, які всучили нам перед цим квитки, вже завбачливо спакувались і зникли в нетрях Гамбурзького вокзалу. Ми були їхніми останніми клієнтами. Залишалося повернутись у бар, де вже сиділо зо два десятки зневірених, так само, як і ми, меломанів і печально банячили.

– Добре, що вона не танцює, – продовжує обурюватися Ґашпер.

– І хто всі ці мудаки, які її слухають?

За сусіднім столиком засміялися. Ми озираємось і бачимо сиву жінку, яка тримає в руці склянку сухаря і, схоже, цілком нас підтримує. Дві порожні склянки вже стоять поряд на її столику.

– Колективна мастурбація, – говорить Ґашпер до неї, ніби вітаючись, – чи не так? – Так, – каже жінка, встає і нетвердо рухаючися, пересідає до нас. Звати її Ніна, вона говорить, що потрапила сюди випадково, що спробувала була додивитися мультик до кінця, але нічого не вийшло. Ми їй подобаємось, каже вона. Особливо їй подобається Сільві. Ніна її відверто пасе, водночас підтримуючи розмову з Ґашпером, з якого просто пре бурхлива лекція на всілякі відв'язні теми, Ґашпера хлібом не годуй – дай потриндіти, йому б не художником бути, а лектором, читав би собі лекції люблянським студентам, скажімо, про атональну музику.

– А це Сара, – говорить Ніна, – ми з нею дружимо. Сара підходить від барної стійки, тримаючи в руках ще дві склянки сухаря. Вона молодша від Ніни вдвічі чи навіть втричі, схожа на одну мою львівську знайому, має трішки припухле від безсоння й алкоголю обличчя, зелені очі і довге світле волосся. Ніна починає їй пояснювати, що ось, мовляв, юні представники слов'янської культури, меломани, так би мовити, теж обламались і не змогли до кінця додивитись цей чортів мультик, як і ми з тобою, дівчинко, але вони кльові, говорить вона і показує на Сільві. Ґашпер далі балакає, і в якийсь момент Сара втрачає плин його думки, повертається до мене і пояснює, що дуже втомилася, бо останні два дні робила щось таке дуже важливе й тому майже не спала. «Я теж займаюся мистецтвом», – каже. «Справді? – питаюсь. – А чим саме?» – «Ну, я роблю всілякі проекти, – говорить вона непевно. – А як тебе звати?» – «Серж. Себто Сергій». – «О, у вас це дуже популярне ім'я!» – «Так, – кажу, – у нас там кожен другий Серж». – «Нам треба ще раз зустрітися, наприклад у Відні». – «Лиши адресу, – кажу, – я можу написати тобі листа». Сара довго порпається в кишенях джинсової куртки, врешті знаходить якийсь шматок паперу, з одного боку на ньому реклама курсів катехізису, другий бік чистий, там вона і пише. «Ага, – говорить Ніна, – я тобі теж лишу адресу». І дає візитівку. Я читаю адреси на картці й на папері, що його списала Сара, – це та сама адреса, але прізвища різні. «Гаразд, – кажу, – напишу вам два листи». В цей час сусідні двері відчиняються й звідти виходить знайома нам співачка з радіомікрофоном, а за нею, мов щурі з підземелля, косяком сунуть глядачі. Перед дверима, що відділяють їх від бару, де сидимо ми всі, стоїть ширма. Співачка заходить за ширму й присідає, глядачі лишаються з того боку і, на відміну від нас, її не бачать, а бачать лише ширму. Сівши навпочіпки, співачка співає в свій радіомікрофон ще хвилин десять. Із цього боку на неї осудливо дивляться двадцять пар нетверезих очей. Публіка з того боку покірно чекає. Врешті вона закінчує і її починають вітати. Дехто з нею навіть цілується, хоча вона сильно спітніла від тривалого співу й, гадаю, цілувати її було неприємно. Втім, слухати теж. Було вже близько третьої, коли Ніна запропонувала поїхати десь поїсти, всі мляво погодились і почали пробиратися крізь натовп меломанів, лишаючи їх наодинці зі співачкою серед порожніх перонів колишнього Гамбурзького вокзалу. Нічним Берліном снує безліч люду, туристи, японці, скінгеди, студенти. Біля Гілтона велика пробка: копи на мотоциклах перекрили всі під'їзди до готелю, видно, як біля центрального входу зупиняється кілька масивних мерседесів і з них виходять якісь надто офіційні персони. «Бач, друже, – говорить Ґашпер, – самого товариша Йошку Фішера побачили». Ми намагаємось не відставати від Ніниного авто, яке метляється перед нами. Ніна сідала за кермо вже в гарному стані, схоже, в теплому салоні її геть розморило, в темряві вже зо два рази з'являлися червоні спалахи, копи зі своїх замаскованих машин відслідковують і фотографують усіх, хто перевищує швидкість. І якщо Ґашперові все одно, за пару днів його тут уже не буде, то на Ніну, безперечно, чекають неприємності. Хвилин за двадцять ми знаходимо італійський ресторанчик, квартали навколо втрамбовані машинами добропорядних берлінців, вільне місце можна знайти хіба що на сусідній вуличці, ніч, врешті-решт, добігає кінця, й до ресторану починають сповзатись постійні відвідувачі, навіть не знаю, хто вони, але з ними тут усі вітаються. Вони теж з усіма вітаються, навіть з нами, схожі на робітників після нічної зміни, але навряд чи італійські робітники ходять о четвертій ранку по рестораціях, надто понтово, скоріше, теж якісь меломани. Або сутенери. Наступна година наповнюється розмовами Ґашпера, Ніна печально в усьому з ним погоджується, я поступово засинаю, а Сара відверто клеїть нашу чеську подругу. «Зустрічаються двоє боснійців», – починає Ґашпер, і я пробуджуюсь, справа йде до завершення, час їхати додому, Сара теж збирає всі свої окуляри, непроплачений генді, арабську хустку, телефонний записник, весь в губній помаді, пхає все це до своєї торби і збирається йти додому. Її сусідка на це не реаґує. «Викликати тобі таксі?» – питаюсь я і йду до кельнера. Кельнер, молодий італієць, підморгує мені обома очима, викликає по телефону таксівку й весело соває мені презерватив.

– Дякую, – кажу, – мені не треба.

– Бери-бери, це ґратіс, себто безкоштовно. Я в свою чергу лізу по кишенях, знаходжу коробку сірників з рекламою віденського радіо оранж, хороша станція, завжди крутять хоп, і соваю йому. «Тримай, це з Відня». Чувак тисне мені руку і мчить зустрічати нових відвідувачів, а я повертаюся. «А навіщо ти вирив яму, питають боснійця», – Ґашпер в ударі, ніби й не гнав півтисячі кілометрів. «Capo, – кажу, – твоє таксі зараз приїде». Сара говорить всім до побачення і виходить в ранкові сутінки. За якихось десять хвилин ми теж виходимо, тепер лише треба познаходити ці лажові автомобілі – й додому, в готель, де є душ, емтіві та новий тестамент, навіть два нових тестаменти, так що в разі чого можна почитати хором. Ніна намагається виїхати з-поміж двох авто, між якими вона годину тому затиснула свій фольксваген, легенько штовхає передню машину, потім здає назад і так само штовхає задню, розкочує їх, мов більярдні кулі, врешті-таки вибирається, тисне на газ і зникає за рогом. Сільві махає їй услід рукою, але не надто активно, щоб та бува не повернулась. За вікном висить туман, крізь нього пробивається тьмяне ранкове світло, великі мокрі сніжинки липнуть до шибок і відразу тануть.

Після ночі повітря ще не прогрілось, але сніг усе одно тане, прямо в повітрі, по склу стікають великі жирні краплі, я бреду коридором із готельним рушником і гедендшолдерсом у пошуках душу. Душ в кінці коридору, звідти лине дзвінке багатоголосся. Я відчиняю двері, валить пара, коридор наповнює теплий туман, я роблю крок всередину і намагаюся розгледіти, що там, за туманом, а там стоїть кілька голих тинейджерів, на підлозі валяються їхні футболки, може, якась футбольна команда, думаю я, хто їх знає, хто тут зупиняється, але з-під струменів води виходить іще двійко голих тинейджерок, хоч душ взага-лі-то чоловічий. Тинейджери, побачивши мене, намагаються зібрати свої речі, я роблю застережливий рух, мовляв, мийтеся, мийтеся, я пізніше зайду, але вони сміються і говорять, старий, усе гаразд, ми вже помились. І ми теж, говорять тинейджерки. «Ви що тут, ночували?» – питаюсь я, аби щось спитати. Тинейджери далі сміються, ні, кажуть, просто тут краще раніше зайняти місце, бо потім приходять турки. «Правильно, – погоджуюся, – краще взагалі з ночі помитись, аби вранці не повторюватися». Тинейджери сміються, – справді, футболісти, – і, прихопивши форму, рушники та голих тинейджерок, забираються кудись у безвість, можливо, на тренувальний збір. Я пускаю гарячу воду і підходжу до вікна. За вікном обвисає розмокле берлінське небо, на підвіконні лежить кілька великих сніжинок, я відчиняю вікно, і туман виповзає назовні. Двері за моєю спиною відчиняються, в сусідню кімнату, де розміщено кілька туалетних кабінок, заходить старий, пожмаканий життям та еміґрацією турок. «Привіт, – кажу, – хороший сьогодні день». – «Та нічого», – говорить він крізь вуса, заходить до крайньої кабінки і починає голосно ригати. Я закручую кран і повертаюсь в кімнату. Пополудні Ґашпер пакує каталоги зі своїми роботами і збирається їхати до знайомої галерейниці. Як справжні друзі ми хочемо його супроводжувати, та й робити в цьому готелі, якщо чесно, нічого – новий тестамент перечитали, емтіві подивилися, Сільві навіть позичила туркам анальгін, хоч на фіг їм анальгін, не розумію. Ґашпер довго зідзвонюється з галерейницею, врешті та говорить ок, приїжджайте, і ми їдемо. На вулицях пахне торішньою травою і китайським фаст-фудом. Галерею разом із галерейницею знаходимо на п'ятому поверсі будинку в самому центрі, жодних вивісок немає, Галерея культова і некомерційна, за рахунок чого вони живуть – невідомо, галерейниця відчиняє нам двері, й ми опиняємось у великому помешканні, стіни якого завішані абстрактним живописом. Під кожною картиною причіплено цінник, ціни нереальні, як і сама галерея. Галерейниця в найкращих традиціях націонал-соціалізму примушує нас чекати хвилин тридцять, поки вона розмовляє з якимось мужчиною, теж, очевидно, художником, чужі тут не ходять, а ми знаходимо в кутку великий акваріум, у якому лежать дві черепашки і навіть не думають рухатися, протягом усього часу, доки галерейниця тягне волинку, вони лежать собі на вмонтованих в акваріум скляних терасах, випучуючи в наш бік свої допотопні беники, і загалом викликають непереборну огиду, принаймні в мене. З таким самим успіхом галерейниця могла тримати заспиртованих черепах – їх принаймні не треба годувати. Та й пахнуть вони краще. Ґашпер таки спихає ґалерейниці свої каталоги, і ми йдемо на пиво. Сільві тягне нас до приятеля-художника, старого чеха-дисидента, але ще надто рано ходити в гості, й ми вирушаємо в культурний центр напроти. Зовні це старий напіврозвалений будинок, зусібіч оточений будівельними майданчиками, однак усередині тут справжня цитадель анархістських організацій, лівого мистецтва та просто алкоголіків. Ми знаходимо кав'ярню на другому поверсі, на дверях висить ксероксний відбиток із написом «вхід», а вже за дверима розташовано цілий ангар, обставлений металевими декораціями, важкими дерев'яними меблями й тим-таки абстрактним живописом. Десь з-під стелі час від часу вириваються вогняні язики – народ відпочиває по-дорослому, бухаючи, як видається, від самого ранку. В повітрі приємно пахне текілою та блювотою. Збоку, на сцені, сидить старий торчок в поношених джинсах і з двома парами навушників на шиї. Праворуч від нього стоїть вертушка і велика валіза, щільно набита старими сорокап'ятками, а ліворуч сидить його вумен, теж у джинсах, і доки він однією рукою ставить новий вініл, друга його рука лежить на плечі вірної скво. Так вони і сидять удвох на сцені, крутять записи тільки з 60-х і в принципі нікому не заважають. Ми витримали десь години півтори. Після третього пива Сільві рішуче встала і попередила, що або ми лишаємося тут, разом із цим тупим чуваком на сцені та його скво, або йдемо до чеського дисидента, друга Вацлава Гавела, і тоді вона – Сільві – зобов'язується приготувати якийсь спеціальний італійський салат. Ми подивилися на скво і мовчки вийшли. Берлінське небо розгорталось у всіх своїх барвах і відтінках, повітря було густе і вологе, вулицею товклися турки і їли кебаби, запиваючи їх малокалорійною колою. Поряд із будинком, де жив опальний чех, був маленький продуктовий магазинчик, не ті великі й мертвотні супермаркети, що нагадують скотомогильники, а приватна інтимна крамничка, всуціль заповнена ящиками з пивом та бананами. Зайшовши і поштовхавшись у тісних кулінарних закамарках, ми знайшли власника. Це був старий огрядний чоловік, непевного зросту і політичних поглядів, він читав, здається, Гемінґвея, і ми йому очевидно заважали.

– Скільки у вас тут речей! – несміливо говорить Сільві.

– Тисяча двісті, – саркастично відповідає чоловік.

– Нам потрібен сир і помідори, – Сільві вирішила вкінець зіпсувати йому настрій.

– І пиво, – підказав я.

– Скільки? – чоловік стійко тримався й обслуговувати нас не поспішав.

– Півкілограма, – сказала Сільві.

– Дванадцять штук, – відказав я.

– Беріть, – дозволив чоловік. Ми почали вибирати. Я взяв дві упаковки, підійшов до чоловіка й виклав бабки.

– Ми до вашого сусіда-художника приїхали, – почав знову Ґашпер.

– Ви його знаєте? – На обличчі продавця вперше з'явилася посмішка. – А, – говорить, – старий чех! Знаю-знаю, постійний клієнт. Передавайте вітання старому хуєві! – Він іще деякий час радісно крекче, бере у Сільві десятку за помідори й сир і разом із здачею насипає їй повну долоню фруктових карамельок. – Гарного дня, дівчинко, – каже він. Сільві дякує і ховає карамельки до кишені джинсів. Я дістаю презерватив і простягаю мужчині. – «Це з Відня», – кажу. Той вдруге посміхається. Художника звати Руді. Він справді був приятелем Гавела і робив у себе в Чехословаччині великі металеві об'єкти. Якби гелікоптерам і літакам ставили пам'ятники, вони мали б десь такий вигляд, як об'єкти Руді. Коли росіяни дали старому Дубчеку під зад, Руді ще деякий час лишався вдома і далі робив свої багатометрові конструкції, що складалися із лопастей, фюзеляжів і залізних балок. У якийсь момент радянську владу це дістало, Руді звинуватили в абстракціонізмі, до того ж так воно і було, і попросили куди-небудь звалити. Руді вибрав Західний Берлін. Уже через кілька років після еміґрування він мав власне ательє і сталі замовлення. Його металеві штуки купували банки й страхові компанії та встановлювали їх біля своїх офісів. Останні років п'ятнадцять Руді мав у Чехії постійні персональні виставки, але повертатися не хотів, хоча зла на батьківщину не тримав. Нині йому було під сімдесят. Він зустрів нас у дворі, Сільві зателефонувала йому з генді, мовляв, ми вже тут, з бухлом і сиром, давай, зустрічай, він вийшов у джинсах і теплій сорочці, нашу подружку він знав з дитинства, коли та ще не грала на піаніно, був знайомий з її батьками, тож вони почали обійматись, а вже по тому всі зайшли в ательє і, поки Сільві готувала свій тричі нікому не потрібний салат, старий водив нас приміщенням і показував різні штуки – макети, неґативи, карикатури на друга Гавела і на Горбі чи просто якісь поштові листівки від онуків. Побачивши наше пиво, він мовчки дістав дві пляшки сухаря.

– Слухай, – спитався я, вже коли пиво закінчувалось, і Руді так само закінчив розповідь про одну свою персональну виставку в 70-х в Ірландії, – а чому ти не повернувся на батьківщину?

– Знаєш, – він поставив склянку на стіл, – я думав вертатись. Але в якийсь момент зрозумів, що це не буде повернення, це буде нова еміграція. Я взагалі-то не космополіт, але я зрозумів тут таку річ: насправді простір не поділяється на свій або чужий, простір буває або вільний, або контрольований, розумієш? Мені насправді насрати, де я живу, головне – як я живу. А тут я живу так, як мені хочеться, – він нахилився і дістав з-під столу пляшку хорватської настоянки.

– Єдина біда, – вів далі Руді, розливаючи, – мої роботи надто великі. Ось дивіться, – він піднявся і витяг із шафи альбом, – я зробив цю конструкцію для однієї берлінської фабрики. Вони розмістили її на стіні, це метрів п'ять заввишки. А нині фабрика збанкрутувала, її збираються закрити, і половину цієї стіни заліпили рекламою. – Він розгорнув альбом. На одному фото була його конструкція, розміщена на великій стіні, внизу проїжджав трамвай, ті самі балки і лопаті, а вже на другому фото нижню половину цієї стіни було заліплено афішами, і лопаті стирчали вгорі сиротливо й покинуто.

– І ти нічого не можеш вдіяти? – спитався Ґашпер.

– Ні. Свій гонорар я давно отримав, а нині вони мають на цю стіну всі права. Імперіалісти срані, – додав він і налив по новій.

– Шкода, – кажу, – виходить, ми її вже не побачимо.

– Ну, чому – якщо зараз поїдемо, то побачимо. Тут недалеко, кілька зупинок трамваєм.

– У нас авто, – говорить Ґашпер.

– А ти в стані? – схоже, Руді захопився своєю ідеєю.

– Цілком, – відповідає Ґашпер і з третьої спроби припалює-таки своє Мальборо. Ми погоджуємося: їхати треба, позаяк бог його знає, що буде з фабрикою, та й з німецькою економікою загалом, тож Руді накидає на плечі військову куртку, і ми виходимо. Фабрика справді недалеко, і, вискочивши з рено, Руді перебігає вулицю й зупиняється під стіною. Вгорі над ним схрещуються балки і лопаті, їх добре видно в березневих сутінках. Руді підходить ближче і починає енергійно зривати афіші. Ми підходимо слідом. Поступово оголюється чималий шматок стіни, з-під якого визирає частина об'єкта. Подерті афіші валяються під ногами Руді, мов захоплені під час кавалерійської атаки ворожі штандарти.

– Дивися, – кричить мені Руді, – ось мій простір і ось моя батьківщина. Все, що я маю, – це оця стіна, і все, що я можу, – це іноді приходити сюди і відчищати її від всілякого лайна. Повір мені, цього досить, аби ні за чим не шкодувати. Навіть якщо завтра ця довбана Європа вкінець глобалізується і об'єднається з Азією, все одно тут – у Берліні – стоятиме стіна з моїм металобрухтом, і навіть якщо я завтра помру, то присилатиму сюди яких-небудь довбаних ангелів, аби вони здирали це лайно, розумієш? Ось саме тому я вже нікуди звідси не поїду. – Я подумав, що, в принципі, він має рацію, цей старий друг Гавела у військовій куртці, хоч він добре, як на його вік, вмазав, він усе одно має рацію, так само, як і десятки тисяч балканців і турків, котрі мурують цей новий Берлін, зводячи повсюди риштування і підпираючи ними холодні берлінські небеса, які нависають низько й печально, і з яких ось уже кілька годин ллється дедалі сильніший дощ. За два дні я чекав на віденський потяг уже на справжньому Гамбурзькому вокзалі, себто на залізничному вокзалі міста Гамбурга. Сільві та Ґашпер проводжали мене, вони збиралися ще заскочити в Дортмунд, а я мав повертатися. Підійшов потяг. «Ну, що, мен, – говорить Ґашпер, – побачимося вдома, у Відні». – «Ясна річ», – відповідаю. Вже коли я сідав у вагон, Сільві підбігла, дістала з кишені жменю фруктових карамельок і сунула мені в долоню. На першій станції, близько півночі, в купе підсіло троє фермерів, вони позакидали валізи нагору й побігли шукати ресторан. Повернулись за п'ятнадцять хвилин і дуже бідкались, бо нічого, ясна річ, не знайшли, а бахнути, очевидно, хотілось. «А ви у провідника спитайте», – підказав я, але вони гумору не зрозуміли і побігли шукати ресторан у протилежний бік. Потім ми цілу ніч намагалися заснути, але з цього нічого не вийшло, бо як можна заснути з трьома фермерами?…Над Віднем плавало багато-багато хмар. Я зійшов на перон і пішов до підземки. Назустріч ішла дівчина, мерзлякувато кутаючись у світле пальто. Вона нервово озирала перехожих і тремтіла від ранкового холоду. Побачивши мене, вона боязко огледілась і, підійшовши, спитала:

– Ти маєш морфій?

– Морфій? – перепитав я. В принципі, мене теж колотило після потяга.

– Ну, морфій, – нервово повторила вона.

Я поліз до кишені і в її очах з'явилось щось схоже на надію. Який морфій? Я що, схожий на людину, яка роздає на вокзалі морфій усім спраглим? От гівно. Я дістав жменю фруктових карамельок і вклав їй у долоню.

– Гарного дня, дівчинко, – кажу.

Відень, 2002

© С Жадан, 2011

Міла Іванцова

Контрабанда

Укожному міжнародному аеропорту є зона очікування, де ти «зависаєш» на якийсь час після проходження формальностей із багажем та документами. Люблю спостерігати тут за людьми. Я взагалі люблю за ними спостерігати та домальовувати в уяві до побаченого та почутого більш повну картину. Так швидше минає час перед польотом.

Але цього разу спостерігали за мною. Рибалку вловили на вудку!

– Я маю час поміркувати про вашу контрабанду, але вродився трохи лінивим, може, самі розкажете? – почула я молодий чоловічий голос і озирнулася.

На сидінні за моєю спиною, трохи навскосу, сидів хлопець із хитрими небесного кольору очима та довгим русявим волоссям, перехопленим на лобі плетеною стрічкою.

– Перепрошую, це ви до мене? – здивувалась я, прекрасно усвідомлюючи, що більше йому турбувати розмовами нікого.

– Так, пані, до вас, – знов усміхнувся хлопець. – Я випадково побачив, як ви із подругою перепаковували валізу після зважування і категорично відмовилися позбутися дечого важкенького і недозволеного.

Кров вдарила мені у щоки – от вже не думала, що хтось міг мене «випасати», хоча хіба це так уже дивно у велелюдному мурашнику під назвою Бориспіль? От і впіймали мене на «криміналі»…

Але очі цього вояжора швидше світилися цікавістю, ніж пророкували неприємності. Та й моя вже зареєстрована валіза благополучно вирушила за лаштунки разом із іншими, що успішно пройшли таможенний контроль.

– І як я мушу реагувати на ваші слова, шановний? – всміхнулася я. – Хіба що спитати, чи не вчила вас мама, що зазирати по чужих валізах нечемно?

– Та чомусь такому вчила, я й сам поважаю приватність чужого життя, але коли побачив краєм ока ті два чималі буряки… – цієї миті він дуже виразно вирячив очі, а обличчя його так витяглося, що я не втрималася від сміху, уявивши собі, що ж той бідака пережив.

При цьому ще згадалося, як ми сперечалися з подругою Надією, чим саме варто пожертвувати, аби підігнати вагу валізи до дозволених двадцяти кілограмів і не платити за зайве. Напевне, сцена, і правда, виглядала прикольно.

Дві пристойні на вигляд дамочки патрають нутро валізи, витягуючи звідти то одне, то інше, зважуючи речі на долоні і оцінюючи їхню необхідність у поїздці.

– Ти зовсім з глузду з'їхала?! Що це? Буряки?! Мені сниться?! – вигукнула шокована Надія. – Навіщо?! Ти ж не в голодні краї зібралася. Це ж Європа!!! Там є ВСЕ!

– Не лементуй! Так треба! Буряки не віддам! Обшукаєшся їх там! Знаємо, плавали! – прошепотіла я.

– Знову борщ варитимеш? – поблажливо хмикнула Надія, притишивши голос.

– Так, – всміхнулася я.

– А сала хоч узяла?

– А то! І сала, і буханець чорного житнього хліба, і…

– Та бачу-бачу, вже намацала пляшку! Але ж воно все важуче! Може, таки залиш? – нишпорила рукою попід стінками валізи Надія. – А це ще що? Квасоля?! Я в шоці! Може, хоч її відкинемо?

– Ну… квасолю можна. Там є вже готова, у бляшанках. Але хіба це нас врятує, коли зайвої ваги майже три кіло?

Ця сцена миттєво промайнула в мене перед очима. Правда, цього русокосого хлопця у полотняній підперезаній сорочці я тоді точно не роздивилася поблизу, чого не скажеш про нього.

Я знизала плечима.

– То ви плануєте мене шантажувати, юначе? Власне, я трохи не зрозуміла, до чого ви хилите? – спробувала я зобразити серйозне обличчя.

– Та ні, – хмикнув він, – просто ви мене конкретно заінтригували тієї миті. Це ж яку треба мати жінці мотивацію, щоб заради буряків відмовитися від флакона парфумів, пари взувачки, книжки і навіть коробки цукерок!

– Ну, припустимо, не тільки заради буряків, – підморгнула йому. – То вам цікава шкала моїх сьогоднішніх цінностей, юначе, я правильно розумію?

– Ну… був би вам вельми вдячний за розширення мого світобачення. Це завжди цікаво – докопуватися до мотивів чужих учинків, ні? – він кумедно нахилив голову набік і ніби вже приготувався слухати.

– Скільки вам років?

– Двадцять два. Мене звуть Романом, до речі.

– Мене Надією, – навіщось збрехала я, власне, що це міняло у випадкових дорожніх знайомствах? – Ви молодші за обох моїх доньок.

– Ого! Мої компліменти. Я б не подумав.

– Мерсі. То ви хочете знати, чому буряки? – ще раз уважно вдивилася в його очі.

– Так. Якщо ваша ласка. Бо відчуваю тут якусь цікаву заморочку.

– Ви на який рейс? Не пропустимо?

– На Паризький. Як і ви. Я і це помітив! – хмикнув він, ще раз заскочивши мене своєю обізнаністю.

– Ну, то обходьте ряд і сідайте ближче! Бо ж не можна розповідати такі секрети надто голосно! – я приклала вказівний палець до губ.

За хвилину на сидіння біля мене гупнувся Романів невеликий наплічник, а пильний хлопець усівся за ним – не близько, не далеко, чим встановив ідеальну дистанцію для умовно-знайомих людей.

– А ви до Франції вперше? – спитала я.

– Так. У Францію вперше. Хоча, вже чимало подорожував, і в Європі був, і у Північній Африці. А це лечу до знайомого студента в родину, той у мене зупинявся торік, тепер я до нього з зустрічним візитом.

– Мову знаєте?

– Та ні, але ми якось із Пьєром розбиралися – то англійською, то «на мигах». Але ми обоє затяті музиканти, нам нерідко й слів не треба було. Я на сопілці граю, а він ударником у групі… Але ви мене не заговорюйте, я ж чекаю на історію про ті безцінні буряки! – засміявся він, а потім по-дитячому прикрив долонею рота і вдавано тривожно зиркнув навколо.

Я глянула на годинник. Чекати нам залишалося ще не менше тридцяти хвилин. Що ж, можна й розширити світогляд представника молодого покоління, повідавши йому про мій найперший виїзд за кордон… Хлопець мав, що називається, «дружелюбний інтерфейс» і викликав довіру. Власне, чому б і ні? Може, й він скаже «кам'яна доба!» – як молодша донька інколи діагностувала ніби недавно пережите моїм поколінням. Але ж направду так багато змінилося за останні двадцять років, так багато…

* * *

– Не казатиму, що вас ще й на світі не було, але ходили ви, Романе, тоді ще під стіл пішки. А я з родиною втрапила в середині дев'яностих у свій перший закордон. Та ще й не до Польщі-Болгарїї, а одразу аж у Францію! Що на тоді вважалося ого яким проривом! І то було не відрядження, а візит на запрошення друзів. А друзів цих я знайшла, допомагаючи з перекладом французьким доброчинцям тут після Чорнобильської аварії, бо знаю мову. Але це так, преамбула, для розстановки фігур.

Роман посовався на сидінні, обіперся ліктем об наплічник і влаштувався зручніше, ніби збирався дивитись якийсь фільм.

– Чим ми могли їх здивувати тоді? Комфортну і ситу Європу… Але ж усе одно негоже їхати з порожніми руками. Пішли на Андріївський узвіз, накупили українських сувенірів, ще я їм вишила скатертину та серветки в кольорах їхнього святкового сервізу, а ще взяли української горілки кількох видів та чорну круглу хлібину – гостинець такий. Звісно, все у них є, але ж хотілося чимось нашим пригостити. Правда, горілку в нас частково вилучили на таможні, але дещо й лишилося.

Господарі зустрічали нас в аеропорту, потім довго везли машиною до себе додому, в невеличке містечко у прикордонному з Німеччиною регіоні Альзас. Ми роздивлялися навколо і без зайвих слів бачили різницю між нашими пострадянськими «буремними дев'яностими» і усталеним життям французької провінції… Різнилися й умови проживання – ми четверо мешкали у стандартній двокімнатній квартирі (і це вважалося для столиці мало не шиком), а ця родина – у власному просторому і затишному будинку із квітником і плодовими деревами навколо – просто рай у передгір'ї.

Про родину: тато – Франсуа, хірург-окуліст, мама – Ні-коль, на той час домогосподарка, за освітою економіст, троє синів (школяр-підліток і два студенти), яких ми тим літом бачили кілька разів мимохідь, адже то був час канікул, і вдома хлопців не втримати – їх манили подорожі, як от вас.

Але все ж таки кілька разів нам вдалося повечеряти великою україно-французькою родиною. І одна з цих вечерь була присвячена…

– Невже борщу?! – засміявся Роман.

– Та звісно! Але це був цілий ритуал, я вам скажу! Домовилися з господинею про це завчасно. Тож, треба було вписати «українську кухню» у щільний графік Ніколь і купити все необхідне на борщ.

Французька господиня в більш-менш заможній сім'ї займається закупівлею провізії зазвичай сама, втім, як і у нас. З тією лише відмінністю, що робить вона це раз на тиждень, вирушаючи не в похід по магазинах і ринках пішки або на тролейбусі, як я-тодішня, а відвідуючи своєю машиною один величезний супермаркет, поки чоловік зі своєю автівкою десь там на роботі. Причому, для цього відведено суворо фіксований день, а список необхідних покупок на тиждень на цей час уже готовий, як і перспективне меню з урахуванням кількості їдців.

Отже, вирішено – буду готувати борщ. Шарм французької мови особливо відчувається в цьому слові, яке вимовляють так: «БОРШТШ», природно, ґрасуючи «R».

– Люсі, що тобі потрібно для боRштш?

– М'ясо, квасоля, буряк, морквина, картопля, цибуля, часник, томат, зелень, сіль, перець, лавровий лист, добре б іще чорнослив.

– Поїхали, може, й купимо! – рішуче каже господиня вранці закупівельного дня.

– Ну, ризикнемо! – начебто підігрую я, уже добре розуміючи, що ні про який дефіцит мова йти просто не може. Але помиляюся. Там були свої проблеми… Вирушаємо удвох її машиною.

У супермаркеті я тоді була не вперше. Можливо, не такі здоровенні, але вже й у нас вони тоді почали з'являтися. Однак вибрати швидко саме те, що тобі потрібно, в чужому величезному магазині було дуже непросто. Мадам носилася з візочком по маркету, викреслюючи зі списку один за одним пункти своїх запланованих покупок. Ніяких експромтів! А я шукала своє. Потім продовжили разом.

– Яке тобі потрібно м'ясо для борштш?

– Свинина, бажано з кісточкою. Ще моя бабуня говорила, що без кісточки борщ – НЕ борщ.

Знаходимо потрібне. Вражає величезний вибір і порядок цін. Свинина й курятина – не дороге м'ясо, на відміну від яловичини і телятини. Купуємо. Йдемо далі.

– Скільки тобі потрібно морквин?

– Тобто?

– Ну, скільки штук морквин потрібно на борщ? – Ніколь показує мені більшу і меншу сіточки.

– Ну, штук п'ять давай візьмемо, – кажу, – не пропаде.

– Так багато?! – шокована француженка. – А якщо залишиться?

– Не залишиться. А залишиться – не пропаде, діти з'їдять.

– Капуста яка потрібна – велика чи маленька?

– А ціна за штуку чи за кіло?

– За штуку.

– Бери більшу! – кажу їй.

В очах француженки знову спалахує тривога.

– Салат зробимо, бери.

– Люсі, а який тобі потрібен буряк?

– Та звичайний, аби не в'ялий, – кажу, – а який буває?

– Знаєш, я ніколи в житті не бачила свіжого буряка в продажу, – стривожується Ніколь, – з дитинства бачила тільки варений. Він же довго вариться, а сирим його не їдять. То щоб господаркам не возитися, зазвичай продають варений, так завжди було. А зараз продають варений у вакуумній упаковці…

– Жах! – резюмую я. – Гаразд, давай хоч варений, під кінець готовки закинемо, щоб зовсім в каструлі не розлізся.

Знайшли, взяли рівно дві штуки, додали у візок. Далі шукаємо квасолю. Заводить вона мене до рядів, метрів по двадцять довжиною, щільно заставлених баночками з квасолею всіх можливих розмірів, кольорів і рецептур. Нормальної твердої, щоб варити кілька годин, немає. Все вже зроблено за нас! Але сьогодні цими картинками нас уже не здивувати, правда? Але ж я про ті часи… Культурний шок, можна сказати, – всміхаюся я. – Такий же широкий асортимент томатних соусів. Слава Богу, хоч із картоплею особливих проблем не було. Правда, я на мить завагалася у виборі між круглою, довгою і дуже довгою, але обрала середню. Цибуля теж в порядку, всього чотири-п'ять сортів ріпчастої. Беру сітку приблизно з кілограм.

«О, навіщо тобі стільки?!» – знов округлює очі Ніколь.

Здається, все. Кріп-петрушка є на невеличкій грядці біля будинку, серед квітів. Сподіваюся, хоч спеції на кухні знайдуться. Запасів же ніяких… Докуповуємо решту за загальним списком. Досить багато хліба. Питаю – а не зачерствіє? Але виявляється, його кладуть у морозилку, а за потреби в мікрохвильовці розморожують, не ходити ж за ним до крамниці кожен день? Майже не дивуюся. Ні, дивуюся все ж, як у цих добрих, активних, життєрадісних людях уживається така раціональність? Мабуть, це від батьків, і, очевидно, від близького сусідства з Німеччиною. Може, тому їх так інтригує наша слов'янська непередба-чуваність?

– Так, кажуть, то легендарна річ – наше уміння викручуватися у будь-якій ситуації, – всміхнувся Роман. – А варили борщ самі чи майстер-клас робили для місцевих?

– Та сама, мені створили всі умови для шаманства. Наступного дня всі розійшлися-роз'їхалися у справах. Я готую обід. Прийшла поприбирати хатня робітниця, мадам Фетер.

Це в порядку речей для сім'ї з нормальним рівнем доходів, у якої великий будинок. Кожен сам вирішує, як йому витрачати зароблене і на чому заощадити. Економлять на морквині, вистачає на хатню робітницю.

Немолода, по-німецькому охайна пані, з якою я вже знайома, любить поговорити про різне, але сьогодні мовчазна. Я питаю, чи все в порядку, коли вона тихенько проходить повз мене на просторій кухні.

Відповідає: «Все гаразд, просто господиня загадала мені прибирати сьогодні на другому поверсі і не заважати на кухні. Бо ви ж варите БОRШТШ!» – каже вона загадковим голосом і піднімає вгору вказівний палець.

Навряд чи вона взагалі знала, що собою являє ця культова страва, але говорила з явною повагою до моменту. Потім уже розповіла, що звичні нам «перші страви» французи практично не готують, незважаючи на легенду про цибулевий суп, як родзинку національної кухні. Якщо і їдять, то швидше – літні люди, звиклі до супу з дитинства, і то тільки в холодну пору року. Салати, овочі на гарнір, яких у хорошої господині повинно бути до м'яса або риби не менше п'яти видів, соки до їжі цілком заміняють їм влітку наше звичне «перше».

* * *

Тож, борщ я зварила сама, хоч він і зазнав необхідних змін у технології приготування, раз буряки в них уже варені, а квасоля – консервована. Запах цибулевої зажарки з томатом рознісся по будинку. З другого поверху спускається мадам Фетер, яка закінчила прибирання. Сідає поруч поговорити. Я шаткую дрібненько капусту на салат, до неї – моркву, цибулю, зелень – все, що залишилося, щоб не створювати господині проблему, куди дівати позапланову сировину.

Пробую борщ. Досолюю. І останній штрих – розчавлюю в червоно-бордове вариво пару зубків часнику, засипаю нарізану зелень, розмішую, накриваю кришкою, рахую до п'яти, вимикаю газ, накриваю каструлю рушничком – нехай пропариться… Пахне так божественно, по-домашньому…

– Оце ви розповідаєте! В мене аж слина покотилася! – поглядає на годинник Роман. – Це не гуманно!

– А було б не розпитувати про контрабанду, юначе! Це вам моя вишукана помста! – сміюся я. – Хочете печеньку? Можу пригостити!

– А борщу не маєте в сумочці?

– Ні, на жаль…

– Ну, давайте хоч печеньку! – згоджується молодий здоровий організм, виснажений моєю кулінарною оповідкою. – І розкажіть, чи сподобався борщ. І все ж таки – навіщо ви через двадцять років везете туди буряк, якщо й тоді викрутилися?!

– О'кей, – дістаю з сумочки пачку печива і пригощаю хлопця. – Знаєте жарт про борщ?

– Ні, – знизує він плечима.

– От і хатня робітниця моїх друзів не знала, і я намагалася розповісти їй французькою український анекдот про кума, який прийшов до куми, коли та саме варила нашу сакральну страву.

«Куме, а ви любите вчорашній борщ?»

«А як же! Вчорашній же ще смачнішій!»

«То приходьте завтра!»

– От яка! – жує Роман. – А француженка второпала?

– Хто знає, я намагалася пояснити. Налила їй скуштувати… Бачили б ви її реакцію! Напевно, поняття субординації існує насправді, а не тільки в серіалах про занадто багатих, хоча ніякої пихи я в сім'ї господарів не помічала. Але, скажу вам, та пані явно не очікувала частувань від подружки господині. Їла, прицмокувала, хвалила: «C'est bon!» Ще й рецепт попросила. Можливо, з ввічливості, а може, і правда сподобалося.

* * *

Обідали вже ближче до вечора, коли всі зібралися. Казус був у тому, що в оселі не виявилося глибоких тарілок, тільки пара-трійка салатниць. Ото ми з господинею насміялися! Що ж із борщем тепер робити? Перерили всі шухлядки на кухні, видобули давно забутий весільний сервіз, в якому знайшлися подібні тарілки, але не так щоб зовсім глибокі. Але що вже тут… Вирішили, що будемо добавку видавати, щоб не лити через край.

Навіть часнику порізали, пояснили, що заведено його їсти з борщем. Шкода тільки, сала не було. З цим там, дійсно, проблема. Та й навряд чи їли б – холестерин… Зате саме придалася до борщу наша житня кругла хлібина – сувенір з України! БОРШТШ пішов «на ура» в інтернаціональному колективі за цікавою бесідою на терасі, на свіжому повітрі передгір'я. Не залишилося ні краплі. Їли, хвалили, розпитували і про рецепт, і про життя наше радянське та пострадянське… А батько родини, Франсуа, сказав, що мій борщ нагадує йому «рататуй» – овочеве рагу, яке готувала його мама в повоєнному дитинстві. Тільки більш рідкий. Казав, що після маминої смерті жодного разу страва такого смаку йому не траплялася. А я пожартувала, що, певне, в Альзасі десь колись, може, якась українка була вкорінилася, а він її нащадок. Ця версія всім сподобалася.

Смеркалося. Заливалися піснею ненаші цвіркуни. Поруч на газоні гриз запашну кісточку з хрящиком задоволений хазяйський пес. Звісно, це ж тобі не сухий собачий корм із пакета! Ну і ще одну деталь забула – горілочка під борщ теж була відповідна – «З перцем» – наша, українська. Правда, пити її вони зовсім не вміли, довелося чоловікові свій майстер-клас показувати, бо смакують потроху, як вино…

– Оце правильно! Але шкода, що із салом ви прокололися. Треба було хоч скільки взяти… До речі, зізнайтеся, цього разу везете хоч трохи? – примружив одне око хлопець.

– Ні, – покрутила я головою, зробивши суворий і дуже чесний вираз обличчя.

– Угу. Вірю, – так само вдавано-серйозно покивав він.

* * *

Невдовзі оголосили посадку на літак, пасажири заворушилися, ми з Романом теж піднялися, в нього заграв мобільний, я помахала йому рукою і пішла вперед, а він затримався поговорити. Славний такий хлопець, хоч і трохи дивний. Розбурхав у мені спогади про перший мій візит до Франції.

У літаку ми сиділи далеченько один від одного. Під час польоту я позирала в ілюмінатор, милувалася то рідною землею, що віддалялася й ховалась за хмарами, то концентрованоси-нім небом… Не впевнена була, що вдовольнила своєю розповіддю цікавість хлопця, але хіба розкажеш за тридцять хвилин про всі ті враження та емоції, в які поринав «гомо совєтікус», уперше втрапивши в капіталістичний закордон? Визначив тему про буряки – от і отримав оповідку про «борштш». А направду, спогадів про перший у житті закордон було в мене набагато більше.

Я вмостилася зручніше у кріслі, заплющила очі й занурилася у перегляд «слайдів» про ту поїздку, про моїх французьких друзів, які ніби відкрили нам тоді «кватирку в Європу», про спільне й відмінне між нами… Пригадалося, що я страшенно втомлювалася за ті два тижні, бо ж постійно була в роботі – перекладала то з французької, то на французьку, навіть уночі стукотіли в голові якісь фрази та нові вирази, що їх засвоювала на ходу під час спілкування. Але воно того було варте – жоден підручник, жоден теоретичний курс не замінить живої розмови, відкриттів та пізнання мови, людей, традицій, сучасних пріоритетів… Так цікаво було розібратися, чим вони взагалі живуть, ті французи? Достаток, розміреність, передбачуваність, вино, туристи, квіти кругом, гості з екзотичним борщем… Це зрозуміло. Але чим наповнене їхнє життя?

У зовнішню красу і доглянутість країни поринаєш у перші години після приїзду. Далі продовжуєш милуватися і намагаєшся злитися з цим казковим світом, побути в ньому «своїм». А після починаєш копати глибше. Картинка дивовижна, туристично хороша, але ж це чиєсь життя!

Мені, на щастя, життя дарує безліч зустрічей з дуже цікавими і наповненими людьми. Ось і ця добра родина: Франсуа, лікар років п'ятдесяти п'яти. Хірург-окуліст. Батько трьох дорослих синів. Етнічний німець, яких історично чимало в Альзасі. Ніколь, його дружина – «справжня» француженка – парижанка, незламна оптимістка і щебетуха, дуже освічена, але не втратила допитливості – все намагається розгледіти легендарний слов'янський шарм у всіх знайомих чоловіках, які приїжджають з наших країв.

Великий, просторий, не затиснутий сусідами будинок, крайній у селі. За ним піднімаються до гір виноградники. Це житло приємне саме по собі, тому що кожна деталь несе відбиток смаку, звичок і доброї енергетики господарів. Спочатку будинок здавався нам величезним і таким же багатим. Побувавши потім у кількох інших будинках того ж регіону, я зрозуміла, що помилялася, то після наших квартир так сприймалося. Без витребеньок, усе утилітарно, але зі смаком. Оздоблення являє собою літопис життя сім'ї, яка витрачає гроші не на діаманти, а на освіту, книги, подорожі та сувеніри.

«Les voyages forment la jeunesse!»[7] – сказала мені якось Ніколь, мати синів, яким смак до практичного пізнання світу був щеплений змалку. Америка, Північна Африка, Англія (з проживанням в місцевих родинах – з метою вивчення справжньої англійської), Німеччина, Швейцарія (лижні канікули в Альпах), інші країни, не кажучи вже про Францію, по якій то автостопом, то скаутськими стежками, то до числених родичів… Ніяка теорія не замінить такого досвіду.

Звісно, з того, що бачили на Батьківщині, розуміли, що наш окуліст, як би активно він не оперував, навряд чи зміг би дати своїм дітям подібний старт у житті. Проте у Франції, щоб стати лікарем, вчаться довго і наполегливо, переходячи від одного рівня до іншого, спеціалізуються, вдосконалюються, практикуються і знову навчаються. І чітко знають, заради чого. Ось наприклад «лікар – женераліст» – тобто, терапевт. Теж не бідний. У цьому селі – навіть дуже небідний, тому що вся «паства» тут тільки його, як і у пастора, і більше нічия. Дружина при ньому – і медсестрою, і секретаркою. Найбагатший у селі розцяцькований з шикарним інтер'єром будинок, в ньому з окремого ґанку кілька кабінетів для прийому хворих.

Але порівняно з терапевтом, доктор, що опанував вузьку спеціальність, вже на щабель вищий. Щоб стати фахівцем вузького профілю, вчаться ще довше, потім проходять стажування… Отримавши жаданий диплом і зумівши утвердитися як практикуючий лікар зі своїм приватним кабінетом і пацієнтами доктор вже може вважати себе досить забезпеченим, але спочивати йому не доведеться ніколи.

Постійне шліфування майстерності, новітні технології, новинки фармакології і медичної техніки, обмін досвідом – це те, що робить його класним фахівцем і дає можливість утвердитися у своїй ніші на ринку подібних послуг, мати клієнтуру, чесно заробляти чималі гроші, і як результат – дозволити собі витрачати їх, як заманеться. Чи то на антикваріат і коштовності, як місцевий терапевт, чи то, як у випадку з Франсуа, на подорожі всією родиною світом.

Мені довелося одного разу дуже довго пояснювати в неспішній вечірній розмові на терасі поняття «хабар лікарю». Адже не тільки нам цікаво було проникнути в їхнє життя, а й зустрічне запитання «А як у вас?» звучало постійно. Ох, і важко мені довелося… Не розуміють вони, як це – щось дати лікареві, крім гонорару, який зазвичай тут же покривається для хворого медичною страховкою. Слідує питання:

– А навіщо?

– Ну… Як навіщо? Щоб звернув особливу увагу, щоб гарненько там все… Щоб підійшов зайвий раз, вирізнив з натовпу…

– А чому? Він і так за службовим обов'язком повинен. Він же за це зарплату отримує. До речі, а яку, приблизно?

Зітхаю, вираховую… Називаю. На той час – доларів 30–40 у кращому випадку. Сміятися грішно… Втім, вони й не сміються. Вже зрозуміли, що ситуація з нашими лікарями і вчителями – особлива… У них якраз і ті, й ті цілком безбідно можуть прогодувати і себе, і непрацюючу дружину, і двох-трьох (що нерідко) дітей. При цьому їм доступно мати будинок, машину, дати дітям освіту, яка у Франції не безкоштовна. Учитель, зазвичай, може ще й підробити приватними уроками, якщо оформить дозвіл і сплатить податки. І авторитетний лікар може, консультуючи інших лікарів… Було б бажання.

Ніколь і Франсуа, прояснивши для себе поняття «хабар», або «подарунок лікарю», раптом пригадують таку ексклюзивну історію з їхнього сімейного життя.

Франсуа робить безліч простих і складних операцій, робить майстерно, відповідно оплачується і його праця. Питання про додаткове стимулювання його старань пацієнтами і в голову не приходить. Поза прейскурантом хіба що добрі слова. Але знайшлася одна старенька, котра порушила загальноприйняті французькі пристойності. Будучи прооперованою і віднайшовши зір, вона перейнялася нетиповим почуттям подяки: напередодні Різдва вона своїми руками зробила спеціальний Різдвяний вінок з гілочок вічнозелених рослин, прикрасила його стрічкою, свічками, фігурками біблійних героїв і прислала його на адресу Франсуа, супроводивши листівкою. Всі були шоковані. Ніколь тут же знайшла в картотеці її телефон, зателефонувала, подякувала за подарунок і просила більше так не робити. На що старенька мудро відповіла: «Мадам, якби не Ваш чоловік, я більше ніколи не побачила б усієї краси Різдва…»

Але на цьому вона не заспокоїлася. І на момент, коли друзі повідали мені цю історію, уже п'ятий рік приходив такий святковий вінок в їхній будинок, як підтвердження щирої й сердечної вдячності пацієнта своєму лікареві, але це дуже дивувало й бентежило лікаря. Це був єдиний випадок за багато років його практики.

Перекладала я тоді цю історію чоловікові і зітхала, бо історії про нашу «безкоштовну» медицину розповідати можна, але навряд вони б це зрозуміли, друзі-«буржуї»…

З роботою, начебто, зрозуміло. Визначився, вивчився – працюй, заробляй, живи добре. Але служба – тільки частина життя. А що крім неї? Багато вільного часу. На наш погляд, підозріло мало біганини, напруження. Неметушливий народ якийсь… Придивляюся. Ні, це не неробство, а розміреність, неспішність, незагнаність, врівноваженість, самодостатність, комфортність, гармонія…

Франсуа – великий любитель і знавець всіляких рослин. Я теж. Ось і тема для багатьох цікавих бесід. Безліч книг, довідників, класифікаторів є у нього вдома на полицях, плюс дивовижний асортимент зелених друзів у дворі й саду, на клумбах, на альпійській гірці, на грядочках… З кожної поїздки правдою-неправдою привозить він, каючись, що не встояв від спокуси, яке-небудь маленьке диво, «прописує» його у своєму саду і з любов'ю ділиться спогадами, пов'язаними з його появою тут.

А у мене на дачі тепер щовесни цвіте маленька рослинка, що пройшла колись довгий шлях із Швейцарських Альп в Альзас, а звідти до Києва. Ми називаємо її просто – «Франсуа».

– У тебе зелена рука, Люсі! – Сміється він, спостерігаючи, як я копирсаюся в його квітнику, – так у нас говорять про тих, у кого все буяє в саду.

Ще одне хобі – участь разом з такими ж цілком успішними друзями у відновленні старовинних зруйнованих замків, яких в достатку у Вогезах, горах, що відділяють регіон Альзас від самої Франції. Ну от нічого більше людям робити, як тягати там у вільний час каміння, носити на носилках плодородну землю і засаджувати її різними цікавими рослинами, приводячи до ладу території занедбаних вмираючих середньовічних будівель. Але просто подобається. Хочеться!

Розповідав Франсуа, що одного разу в неділю так напрацювався там, що прийшовши в понеділок на операцію, не зміг її робити – тремтіли пальці від утоми. А операція окуліста – процес ювелірний! Жахливо засмучений, він вирішив не ризикувати чужим зором і своєю репутацією і лишень керував операцією, яку зробив його друг, інший лікар. До речі, гроші за операцію він теж віддав йому, ще й дуже дякував, що той виручив. Зате була наука на все життя – перед операційним днем – ніяких перенавантажень…

Ніколь. Навіть важко дати характеристику цій жінці в декількох словах. Хоча… Можна – дуже жвава. Балакуча, рухлива у свої «трохи за п'ятдесят», жартівниця, добра й уважна. Дуже жіночна і любляча мати й дружина. Але при цьому – досить раціональна і вимоглива. Будеш тут вимогливою, виростивши трьох синів! «Домашня фея» – говорить про неї Франсуа, і одразу розумієш, що це кохання. Весь будинок – на Ніколь. Взагалі-то, є хатня робітниця, та сама мадам Фетер… І це тут не дивно. А що заважає її мати, якщо гроші є? А ще – будинок на вісім кімнат, кухня, підвал, сад і газон… Та плюс – чотири чоловіки і собака з котом… Велика компанія! До речі, за хатню робітницю господарі платять податок, а їй, відповідно, йде трудовий стаж для пенсії.

Незважаючи на «буржуйські замашки» із залученням найманої праці, справ у господині багато. Але все розписано, щоб уникнути безглуздої метушні. Життя циклічне, як шкільний тиждень у щоденнику.

Наприклад, так:

Понеділок – закупівля продуктів і всього необхідного на тиждень в супермаркеті, завантаження холодильників і морозильників (їздить машинкою сама, що тоді, в середині дев'яностих, мені видавалося неабияким дивом прогресу, а тепер зовсім не дивує, бо й сама вже без автівки ніяк).

Вівторок – заміна білизни, прання, сушка (теж сама, але за допомогою пральної машини-автомата, яка мені тоді ще й не снилася), участь у роботі благодійної організації (поширене безоплатне заняття непрацюючих жінок – все їм не сидиться…)

Середа – прасування випраного вчора, відвідування старенької Maman, котра живе окремо, допомога їй. Мені це видалося дуже дивним – Maman y графіку. Якось навіть цинічно на перший погляд. Але скільки наших забутих дітьми батьків були б щасливі чекати щотижня цієї середи…

Четвер – знову доброчинність (це поїздка в районне містечко, спілкування з незаможними, емігрантами, неблагополучними підлітками, допомога у працевлаштуванні, збір коштів на різні міжнародні благодійні акції). І все це з душею, як богоугодне діяння, не з примусу.

П'ятниця – ще що-небудь, заплановане чи ні, за відсутності такого – релакс: перукар, зустріч із подругами або просто приємне заняття вдома для душі. Її день. Вірніше – частина дня.

Субота-неділя – загальносімейні плани.

Плюс щоденне готування їжі, правда, дещо спрощене, порівняно із нашими тоді кулінарними винаходами від бідності та обмеженого набору продуктів в магазинах. А ще на плечах добропорядної французької матусі – контроль за виконанням дітьми домашніх завдань, розвезення їх на своїй машині в музичні (художні та інші) школи та на заняття спортом, поки вони ще малі. Тож, безтурботність життя матусі в матеріально забезпеченій родині – то ілюзія. Але й напруження і знервованості я не помітила.

На час, що вивільнився хоча б від прибирання, Ніколь знаходить собі ще заняття. Ось, наприклад, цілий рік безкоштовно навчає основам Біблії школярів, яким у віці чотирнадцяти років доведеться пройти конфірмацію – ніби ще одне хрещення в церкві – і підтвердити перед Богом власний (а не мами й тата) свідомий вибір бути католиками. Це дуже важлива подія в житті дитини, вражаючий ритуал і велике свято, на яке з'їжджаються родичі з усієї країни.

Ніколь віруюча католичка, як і більшість французів. Але визнає право людини бути атеїстом. Толерантність цих людей була такою дивною після нашого звичного чорно-білого максималізму і категоричних суджень про будь що…

А ще вони дуже люблять музику. У будинку стоїть рояль, на ньому стосик книжок і ваза з квітами. І у великому будинку з великою вітальнею це сприймається органічно-декоративно. У наших типових малометражних квартирах, завалених всяким мотлохом, теж трапляються інструменти, які забули свій голос, бо не до того. Одного разу в дощовий день господар відкриває інструмент, сідає і починає грати… Як це описати? Це такі різні матерії – написане слово і звуки музики. Грав він щось незнайоме, в уяві моїй чомусь виник інтер'єр католицького собору… Слухаю, думаю, дивлюся на його пальці – так швидко і невловимо бігають вони по клавішах…

Раптом донька тихенько смикає мене за спідницю і показує очима під рояль. Дивна річ! Франсуа якось ритмічно тупотить ногами по килиму, та не на одному місці, а ніби перебираючи невидимі клавіші на ньому… Абсолютно заінтригована цим шаманством, підсвідомо купаючись у звуках, з допитливою свідомістю стежу за цим незвичайним способом гри.

Звуки стихли. Витримав паузу, повернувся до нас. Вочевидь, хотів пояснити, що саме він зараз грав, але раптом засміявся, побачивши дві пари дитячих очей, які все ще стежили за його ногами.

– Я репетирував. За два тижні одружується син наших знайомих. Буде реєстрація в мерії, а потім церемонія в церкві. Мене попросили грати там на органі. Правда, я давно вже не грав, але в будь-який момент можу піти і потренуватися на місці. Якщо хочете, завтра сходимо туди, – пропонує він.

Ось у чому справа! Пояснювати дітям тонкощі пристрою органу заочно було складно, але про «клавіші для ніг» довелося-таки тоді розповісти, пообіцявши показати, як воно є.

Вже наступного дня я, чоловік, наші дівчата та Франсуа з Ніколь дійсно вирушили пішки в центр села, туди, де, неподалік від місцевої церкви з лелеками на даху, дзюркоче фонтан із гірською водою.

Увійшли. Після спекотного, ніби завмерлого липневого повітря перепад температур при вході в костел видався неймовірним. Завжди холодні товсті кам'яні стіни віками захищали цей маленький світ від зовнішніх впливів. Тиша, запах лампад і свічок. Напівтемрява. Світло проникало лишень у вузькі, витягнуті вгору вітражні вікна. Ранкова меса давно закінчилася, прихожан не було, туристів теж.

Франсуа вказує на дерев'яні сходи праворуч від входу, піднімається сам, запрошує нас слідувати за ним. На спеціальному вузькому балконі невеликий, як і сама церква, орган. Наш окуліст сідає за інструмент, при цьому виявляється спиною до самого приміщення церкви. Ми спостерігаємо, як він щось налаштовує, готує інструмент до роботи. У безлічі клавіш, скриньок і інших штучок, назви яким я не знала, непосвяченому неважко й заплутатися…

Готовий! Завмер – руки в нетерпінні, немов на старті, на клавішах, ноги теж на своїх місцях. Тепер вже не на килимі, а на клавішах для ніг. І як це можна поєднувати під час гри?!

– Сьогодні – маленький концерт для вас! Спочатку в подарунок – моє улюблене. Потім, що замовите.

Ніколь усміхається і світиться в її очах любов до чоловіка і гордість ним, а також бажання розділити з нами цей їхній світ.

Перше моє враження від самої музики було не таким сильним, тому що захоплювало спостерігання й самого процесу безперервного і злагодженого руху пальців, рук, ніг, голови, хитання тулуба… Шаманство, явне шаманство, прости мене, Господи, що таке лізе в голову в храмі…

Немолодий чоловік в окулярах грає довго й захоплено, здається, зовсім забувши про нас, весь поринувши в свої переживання. Стою, спершись на перила балкона, дивлюся згори на ряди стільців для прихожан, бачу самотню стареньку, що молиться біля розп'яття. Як все дивно – порожній храм… Ця музика… Скільки часу промайнуло?

Раптом все стихло. Озираюся. Поклав руки на коліна. Завмер.

– Ну як?

– Бракує слів…

– Може, хочете, щоб я заграв щось на замовлення?

І ось цієї миті мені почало здаватися, що я сплю або марю… Старенька Європа… Середньовічне село-фортеця. Церква. Французький німець… Окуліст-органіст… А що тут роблю я, українська шкільна вчителька?! Музику замовляю?!

– Люсі?!

– Так, пробач… Якщо ти знаєш… Токату ре мінор Баха. Якщо можна, звісно…

– Так-так. Я знаю. Хвилинку.

Знову якісь приготування інструменту, пауза, набирає в груди повітря, ніби збирається співати.

«Та-та-та-а-а-а-а…

та-та-та —

та-та-та…»

«Боже! Господи… Невже все це правда? Та сама Європа? І не мріялося… Ні, мріялося, але не вірилося… Ми тут? Я тут? Якась крихітна частинка світобудови… У цьому несподівано холодному повітрі середньовічного костелу… Серед магічних звуків, давно і добре знайомих, але хвилюючих до мурашок по шкірі… Невже я? Невже для мене? Тут… Скільки років це все здавалося таким нереальним і далеким… Перший закордон. І одразу – омріяна Франція… Може, краще би поступово. Хоча б для початку Польща… Але так сталося. Все тут так природно, так приємно, діти вписалися в це життя з першої хвилини, не ставлячи питань, як у норму… Ця реальність на якийсь час стала нам органічною й дивовижною одночасно, немов та сукня від Хрещеної для Попелюшки… Геть, геть думки про кінець балу! Мені добре. Я подумаю про це потім…»

У ті хвилини музика сколихнула душу, а свідомості відкрилося щось таке… Щось особливе… Вважається, що на порозі смерті перед людиною проноситься все її життя… Може бути. Але не тільки тоді. І не тільки її. Щось подібне трапилося зі мною в костелі альзаського селища. Настільки нереальним здавалося те, що відбувалося.

Я стояла, заплющивши очі, обіпершись на холодний кам'яний поручень балкону, і слухала. Ніби вирвані кадри з фільму колишнього сірого, стройового, безправного нашого існування проносилися перед очима. Приниження урівнялівкою, дефіцитами, чергами, талонами, недовірою, зневірою, «планкою», вище якої ні-ні, зарозумілість, демагогія і брехня можновладців, які мають хоч малу владу… Ціна людського життя – нуль рублів, нуль копійок… Брехня, брехня, брехня, продажність… Афган. Чорнобиль. Смерті, втрати, ура-звіти, ура-брехня.

Сльози текли щоками і капали на кам'яні поручні…

Маленька піщинка в цьому величезному світі, який був, є і буде… Але я вже не хочу, як раніше… І не буду.

Франсуа грав, вочевидь, забувши для кого і навіщо, сам злетів у тільки йому відомі далі… Чоловік обійняв мене за плечі і витер сльози. Дівчатка, як горобчики, притиснулися з двох боків, а я все плакала і не могла зупинити сліз…

Останній акорд. Тиша…

Пройшли роки. Я навіть не думала, що коли-небудь знову туди повернуся. Але це сталося і не раз. Як сталися з тих пір ще багато різних важливих подій у моєму житті, старт яким був даний тоді. Як і безлічі нових для мене основоположних думок і рішень. Наприклад про те, що жити в чесно заробленому достатку не соромно, якщо при цьому бути людиною.

Пройшло багато років, Україна зробила великий прогрес від часу тих «буремних дев'яностих», у певних речах швидко наблизилася до європейських країн, люди стали частіше перетинати кордони, і вже не так дивують зарубіжні реалії. Ми все ще листуємося з моїми друзями, але вже не паперовими листами, а е-мейлами. Вони приїжджали до нас, і я старалася закохати їх у мій Київ, як вони колись закохали мене у квітучий Альзас.

І ось я знову отримала запрошення і лечу до них. А десь у багажному відділенні дрімає моя валіза з буряками та салом, хай пробачить мене таможня. Я мушу все це довезти і зварити для Франсуа Борштш. Той самий, справжній, який на диво смакував йому, як у повоєнному дитинстві матусине овочеве рагу рататуй… І дуже важливо, щоб йому сподобалося. Мене попросила про це Ніколь.

Не так давно прийшов від неї лист із повідомленням, що любий наш хірург-окуліст, затятий ботанік, захоплений органіст… невиліковно хворий. І що залишилося йому кілька місяців. Що вона безмежно страждає, але намагається триматися, та ще й підтримує хворого й уже дорослих синів і їхні родини… А ще вона просила – приїдь, будь ласка, треба вам побачитися, попрощатися, він завжди тебе так тепло згадує. Тебе і твій борштш-рататуй, як у мами…

Літак торкнувся землі. Я витерла долонями сльози і розплющила очі. Відчула на собі чийсь погляд. Здалеку стривожено дивився на мене хлопець з небесного кольору очима та довгим русявим волоссям, перехопленим на лобі плетеною стрічкою. Всміхнулася йому і помахала рукою. Він посміхнувся навзаєм, показав руками, ніби тримає в них круглий предмет, і змовницьки підморгнув мені.

Київ, 1994–2014

©М. Іванцова, 2014

Роман Іваничук

Священне кохання

(Уривок з роману «Торговиця)

Розділ сьомий

Корнель Геродот зупинився перед хвірткою Олесевого подвір'я, забачивши крізь штахети сусіда, який сидів на порозі свого дому, схиливши на руки голову: не годилося радникові поминати його без добридня. На привітання пана Корнеля Олесь квапно підвівся й підійшов до хвіртки, щоб віддати сусідові честь.

«Що ж це ви з самого ранку в зажуру запали, пане Олесю?» – спитав пан Геродот тільки для того, щоб заговорити, бо ж не чекав від Олеся відповіді.

Якусь мить вони мовчки дивилися один на одного, немов хотіли прочитати з облич, скільки літ минуло, відколи сусідують, а мабуть, так багато, як зморщок на їхніх чолах, до того ж у колись виштрамуваного радника, елегантного, що й муха на канти не сідала, побіліла борідка, а струнка постать гімназиста Олеся Шамрая похилилася вперед, немовби він хотів наздогнати й повернути собі вкрадений у нього час.

«Нема вже в мене, пане меценасе, ні журби, ні втіхи, – відказав Олесь, – тільки нудьга залишилася… Та що я так пишно заговорив, немов поет…»

«А чому й не поет? – кивнув радник головою в бік повітки, під якою поставали в ряд корчуваті потвори, вилуджені з нутра мертвих деревин. – Щоб таке витворити, треба мати мистецьку уяву… Не заперечуйте, не будьте надто скромні. Послухайте, що скажу вам… Ви в тих корчагах, яких знайшли на лісових цвинтарищах, вбачали тільки зло, бо його образ водно жив у вашій уяві… А чому б вам не взяти поруб з живої липи, ясеня або вишні й не вирізьбити образ краси: жінки з таємничим поглядом, у якому може лише хтось один відчитати тайнопис її душі, – вродливиці з довгим, до пояса, медовим волоссям. Або з каштановою й тугою, мов вужівка, косою…»

«Не треба, пане раднику, не ятріть мого болю своїм…»

«Ваш біль, пане Олесю, ще може загоїтися, чей десь живе Оксана Москалівна. І як проспівав знаменитий Олесь Кандиба, з журбою може ще колись обнятися й радість… Біль ваш світлий, а мій чоренно-чорний – немає вже на світі Сальомеї…»

Мовчанка, що запала між сусідами, ставала щораз боліснішою, і Геродот, певне, для того, щоб розвіяти свій туск, сказав по сміхнувшись:

«Тихо стало ранками на нашій вуличці… А колись ми мали тут своє, так би мовити, інформбюро й набагато раніше, ніж з газет, дізнавалися про світові новини від пань Гані й Аделі. А жаль, не чутно їх, постаріли…»

«Вони завели собі телефони, – відсміхнувся Олесь. – Й далі перемовляються, як і колись, тільки й того, що з ліжок не встають…»

«А таки жаль, щось від цього втратила наша передміська Торговиця – пропав провінціальний шарм, хоч і не завжди любо було їх слухати», – промовив радник і, не прощаючись з Олесем, подався до свого дому.

Олесь підійшов до повітки й пильно придивлявся до коряжних потвор. І в його уяві вирізьблювалася з білого тіла липи голівка красуні з медовим волоссям.

А радникові згадувалося своє.

…Молодий офіціаліст Міського суду Корнель Геродот стояв на мостику заціпенілий, під ногами кришився дощаний настил, і він простягав аж до течії млинівки, що вибурхувала з лотоків, перемінюючись у білу шуму, підступала до самої душі, та згасити пал, що враз загорівся в грудях радника, не мала сил: до нього підходила, простягнувши вперед руки, наче зі страху, щоб він не зник, не втік, дивовижної вроди юдейка. І він таки видобувся із проломин моста, випростався, ступив крок до неї, вужівку коси відкинув на її плече, щоб не заважала дивитися на тугі повні груди, що розпанахували блузочку; зелені очі Сальомеї наблизилися, злилися з його – сірими, й утворилося з них безкрає море, в якому вони втопилися навіки…

Й пішли обоє дном моря. А в пам'яті Корнеля жебоніли слова вірша знакомитого поета: «Щойно йшов я по землі, а тепер по дні морському, як це так – по дні морському, щойно йшов я по землі…» Вони міцно трималися за руки, щоб не розгубитися серед зеленої густини, до них підпливали здивовані срібні риби, дотикалися холодними боками до їхніх тіл, дознаваючись, хто вони такі, що зважилися ступати морським дном; на них вишкірювалися хижі левіафани, намагаючись злякати, зупинити, зранити сміливців; їх оточували з обох боків гидкі медузи й обпльовували ядучою отрутою; чорні краби чіплялися клешнями за ноги, й коли вони нарешті вибралися на берег – сотні захоплених, заздрісних і злих людських очей наближалися до них із незвістей, і відчайдухи, розпачливо обнявшись так, як обнімаються лише радість із журбою, погналися за самотністю, поки в ній не опинилися, потонувши в білій повені простирадл.

…Корнель водив долонями по тілі Сальомеї й не мав сил повірити, що таке досконале диво прийшло із незвістей до нього: лежить ось поруч з ним, і він має право відчувати під дотиком шовкову гладінь її стегон, грудей, знаходити звабливі опуклості й найпотаємніші заглибини, пригортати до себе кохану, вбирати в себе п'янку горяч її подиху, впиватися губами в брунатні зернятка грудей, оповивати товстою косою довгу шию й згоряти від погляду зелених очей, розпалених хіттю, розсувати колінами довгі ноги, входити в розпечене пекло її лона, безнастанно вибухати запаморочливою жагою і вливати в неї пекучу лаву свого ненаситного тіла.

Усе, що тепер відбувалося з ним, здавалося неправдоподібним, таких слів, щоб пояснити диво кохання, не знаходилося ні в нього, ні в неї, проте обоє відчували, що ті слова мусять зродитися в затлумленій розкішшю свідомості – треба було якось назвати цей шалений стан, який спалював їх на попілець, то знову оживлював невтомною силою…

Й вони нарешті знайшли ту мову – не свою, щоденну, яка була безсилою пояснити диво, що несподівано впало на них чи то з неба, чи то з пекла; ті слова пробилися крізь шепіт і, не встигаючи згоряти в ньому, долинали обом до слуху – знайомі й водночас чужі, створені давніми поетами, які перші на світі пізнали любов і заговорили вголос про неї, певне, для того, щоб майбутні коханці мали змогу пояснити, що діється з ними, коли вони у щасливу мить зближення перемінюються враз із замарганих невільників буденної праці у жерців любові.

«Хай між губи рожеві мої він проникне й на безліч ладів утішить мене коханням», – прошепотіла Сальомея.

«Я чую на шиї своїй холодний доторк меча за цей гріх», – відшепотів Корнель, і в його голосі вчулася тривога.

«Хай не лякає нас доля Овідія – цей гріх вартий смерті. На моєму ліжку вночі я шукала того, хто полюбить мене, я чекала тебе, мій Соломоне, слідом ходила за тобою, поки не спіймала у свої руки гарячі…»

«Двоє грудей твоїх, як два оленятка, а любов моєї Суламіфи солодша за вино… Став до пальми подібний твій стан, твої груди до грон виноградних… Запах пахощів твоїх, дочко Єрусалима, – понад усі бальзами, очі твої – мов дрозди край весняних потоків…»

«Ходи, мій коханий, у поле, там я любов'ю тебе обдарую…»

Та враз затих голос древніх поетів і заговорила до закоханих дійсність…

«Що буде з нами, моя люба юдейко? – заговорив, нахилившись над Сальомеєю, Корнель, і ще бриніла в його мові тональність Пісні пісень Соломона й любовних елегій Овідія. – Невінчаних коханців суд людський замучить, де ж нам взяти шлюб – у церкві чи в синагозі?»

«Ніде, мій любий, – Сальомея затулила поцілунком уста коханого. – Бог у нас один, й він сам, без рабина й священика, поблагословить нашу любов…»

«Де ж те золото, люба, яким ми маємо всипати шлях до нашого щастя?»

«А хіба кохання – то не скарб?»

«Й кожне наше зітхання відлуниться горем колись», – ще тремтіла тривога в голосі Корнеля.

«Будь певний, мій любий, – наше кохання переможе людський глум. Чей же я перемогла домашню неволю й вирвалася до тебе із золотої клітки».

«А як ми вийдемо завтра на світ білий?»

«З піднесеними до неба чолами…»

…Каштановий провулок втримував таємницю лише тиждень – мовчати далі було йому не до снаги.

Вівтіркового ранку, поки ще не починали тягнутися на ринок люди з товаром і грішми, й сонце щойно виринуло із-за Воскресінецької гори, – на середину дороги вийшли разом з протилежних боків провулка панна Ганя і пані Аделя. Спочатку вони по черзі нахилялися одна до одної, шепочучи про щось смертельно таємне, але ж сказано в Біблії: таємне завше стане явним. Обидві подруги не довго втрималися у стані секретності й заговорили голосно, аж луна вдарилася об шибки вікон.

«А то як? – запіворила панна Ганя, сплеснувши в долоні. – Жидівка?!. А втім, йому це не вперше: привів собі, вибачайте, лярву на ніч…»

«Якби на одну ніч! А то живе вона в нього вже цілий тиждень, й вовтузяться обоє, аж на вулицю чутно… – хихикнула Аделя. – Але ж ніхто нічого не знає, може, це в них на серіо», – додала поважно.

«То що – жінку собі взяв з-над Чорного потока?» – щораз то дужче згіршувалась панна Ганя.

«Такою жінкою, як вона панові радникові, я за свій вік не одному і не раз була… А може, це інший випадок?… Та навіть якби вони захотіли взяти шлюб у синагозі, то рабин його, необрізаного, нізащо не повінчав би. Швидше всього, на віру спряглися…»

«Б-е, такого не повинно статися, це ж бо на все Місто впала б ганьба. Мусять взяти шлюб хоча б у синагозі… Але що мали б у такому разі йому обрізати? – спалахнув сміх в очах панни Гані. – На якого біса молодій жінці каліка?»

«Ви на тому, панно Ганю, ніц а ніц не розумієтеся, бо, як самі призналися, ходите й донині невінньонтком… Обрізали б його не зовсім, бо й справді, навіщо здався їй оштипок? Краще їм таки в церкві повінчатися. Однак в такому разі вона мусила б вихреститися».

«До такої церкви, в якій молиться вихрестка, я б ніколи не пішла».

«А ви й так не ходите…»

«Нібито ви щонеділі перед престолом б'єте поклони…»

«Я маю Бога в серці, моя дорогенька».

«I я так само», – огризнулася Ганя.

«Але що йому заспівають на службі?» – задумалася пані Аделя.

«А що – з роботи виженуть!»

«Чи його виженуть – ще не знати. Але її родина вже вигнала з дому відступницю від віри. І то не з жидівської халабуди над Чорним потоком, а з вілли «Ядвіга» – з найбагатшої у Місті сім'ї ювеліра Баруха Фойєрштайна!»

«О матко Боска! – перехрестилася Ганя. – Що ж він діятиме без такої поплатної служби?»

«За нього не бійтеся, він уже встиг скласти собі файний капітал. Таж пан радник такий скупердяга, що з самого Пацикова тягнув би цапа за пуцюрину аж на Торговицю…»

«Встиду не маєте… Та й неправда це, сама бачила, як він біля церкви роздавав жебракам ялмужну».

«О, та цей бабодур у такий спосіб від гріхів відкуповується! А втім, коли ходить о стислість, то я від такого мужчини теж би не відмовилася…»

«Вам ще мало?»

«А того ніколи не буває забагато, моя кохана… Але ж ви на тому дуже погано визнаєтеся… Ой Ганю, Ганю, як уже раз таке станеться, то все життя мете співати коломийку: «Там у церкві на престолі догоряє свічка, якби була не давала, була би-м правічка!» Така, як ви».

«А ви мене бадали?» – образилася панна Ганя й замовкла.

«Та йой! – скрикнула раптом пані Аделя. – Ми про пусте базікаємо, а я ще не спитала у вас, що чулисьте з політики».

«Шум був у слухавці, не все могла впіймати. Та нібито сказав маршалок Ридз-Смігли: «Nie damy niemcom ani guzika».

«А про штани він нічого не сказав? Чи вирішив їх теж не віддавати?»

«Ви так штуцерно балакаєте зі мною, пані Аделю… – знову з образою відказала Ганя. – Не на всьому, правда, розуміюся, але ж мусите знати, що я не зовсім глупа – маю штири кляси повшехної школи!»

«А нащо вам більше?»

«Та й вам не набагато додалося від того, що колись складали матуру: вся ваша фільозофія дальше чоловічих штанів не сягає».

«А ви й про них не маєте зеленого поняття!»

І були б сусідки з доброго дива пересварилися, якби пан Корнель не почув, що їхня розмова і його тичиться. Й він сказав до Сальомеї:

«Тій тріскотні не буде кінця – мусимо набратися відваги й вийти до них».

Й Сальомея погодилася.

Вони удвох підійшли до пань, радник чемно кивнув головою, а Сальомея – пишна, в альтембасовій сукні, в модному капелюшку, з косою, перекинутою на груди, – стояла знічена. Та це тривало лише мить. У її несамовитих очах засвітився враз незалежний зверхній полиск, й вона, перемагаючи зніяковіння, спромоглася на поблажливу посмішку й привіталася з панями, немов з давніми знайомими:

«Добридень, ласкаві пані».

Переможені її безсоромною сміливістю панна Ганя і пані Аделя – спіснілі й безборонні – відказали обидві в один голос:

«Дай вам, Боже, щастя…»

Й коли радник із Сальомеєю зникли за поворотом вулиці Скупневича, теж в один голос прошипіли:

«Відьма… Справдешня відьма! А яка безлична…»

…Згадка про пань з Каштанового провулка згасла, й у душі пана Корнеля залишилося відчуття, схоже на жаль за характерним колоритом, якого додавали Торговицькому кварталові ці дві старої дати й не позбавлені гумору пліткарки – то вихоплювалася з базару крихта властивого життя Міста. Та вже не видно їх ранніми ранками посередині вулички, не чутно їх перемовин, й життя кварталу гейби спісніло…

У непроглядну самотину пана радника припливали, немов дитячі паперові човники по ріці, фрагменти згадок: одні будили в ньому тугу чи то радість, а інші пропливали мимо, зникаючи в непам'яті.

Й з'явився на мить перед його очима суворий презес Міського суду пан Маціборський, якого зовсім не цікавило приватне життя судового службовця Корнеля Геродота, популярного адвоката, який іноді безкоштовно захищав скривдженого селянина, котрому хтось там переорав межу або позбавив спадку, – бо що може мене обходити, якої віри ваша дружина, адже українці не бойкотують видавця Якова Оренштайна через те, що він єврей, друкують у нього й купують просвітянські книги, ще й називають патріотом, і я не розумію, чому відвернулися від вас ваші родаки, коли побачили поруч з вами красуню іншої віри… А ще найзатятіші українські патріоти охоче фотографуються в жида Кіблєра й годинами простоюють перед вітриною його салону, намагаючись впізнати знайоме обличчя і своє насамперед.

Та найстрашнішу згадку, від якої спинялося серце, пан Геродот відганяв від себе всіма силами, й тому кожної неділі виходив на місток біля Крупникового млина, щоб на місце чорної згадки прилітала інша, світла – про перше побачення з коханою: ось вибіжить із вілли прекрасна Сальомея, впаде йому в обійми, й вони удвох подадуться у незвісті життя дном моря… Дарма: страшну згадку відтісняла інша й теж гірка, не даючи вселятися в душу Корнеля солодким спогадам: вибігає з вілли зрозпачена Сальомея, яка прийшла забрати з дому свої речі, а тато, мама й сестри виганяють її з прокльонами. Й вони обоє, зганьблені, вертаються на Каштановий провулок – й ніхто їм не співчуває й не задумується над тим, що, крім достатку, віри й звичаїв, повинна існувати в людському світі ще й непоборна сила любові.

Осамотненість невідлучно ходила за паном радником завжди: коли він вранці прямував до суду на роботу, коли проходжувався із Сальомеєю центральною вулицею Міста й коли виголошував адвокатську промову на захист підсудного. Його виминали поглядом, він вітався, знімаючи капелюха, а йому не відповідали, й часто добре знайомі, побачивши їх двох у парі, переходили на другий бік вулиці. А може, це тільки так йому здавалося, може, то вони самі відчужились від поспільства…

Але чому мусило саме так статися? Чей же не з лепрозорію вивів він Сальомею до здорових людей і не з жидівського брудного гета над Чорним потоком привів її у християнський світ, – послала її до нього Божа сила, довго вела їх назустріч одне одному з різних кінців світу, з різних храмів, шкіл, родин, законів та звичаїв і вивела їх на крихкий місток, щоб з нього показати всьому світові, як помножується людська краса, коли дві живі половинки з'єднуються в одне ціле.

…Великого письменника поховали, й люд розходився з цвинтаря. Корнель із Сальомеєю й тепер ішли дном моря, й не було довкруж ні левіафанів, ні медуз, на світі існували лише вони, а довкола ні душі, – і раптом заступила їм дорогу молода, може, тридцятилітня жінка із закладеною в корону косою, в її очах світилися доброта й співчутливість – принаймні обом так здалося – й промовила:

«Хвалю вас за вибір, пане меценасе, кращої жінки у світі немає, на вашому місці я вчинила б так само…»

Й тоді прояснилося затінене вдаваною зверхністю обличчя Сальомеї, її семітська врода заяскравіла, втіха додала їй ще більше краси, й чужа жінка із закладеною в корону косою додала:

«Називаюся Дарія Макогон, працюю в газеті «Жіноча доля» і вправляюся у красному письменстві… А якщо колись ми з вами ще зустрінемося, то запрошу вас на льоди до «Romy». Й подарую своїх «Метеликів на шпильках». То оповідь про таких гарних, як ви, молодих людей…»

«О-о, та я ж читав! – вигукнув здивований пан радник. – Але ж написала її Ірина Вільде…»

«А то я і є… Виходить, що ми з вами давно знайомі!» – усміхнулася пані Дарія, повернулася й пішла, загубившись серед людей.

Й здалося Корнелеві й Сальомеї, що хтось добрий і сильний подав їм обом руку й вивів їх з холодної темряви морських вод на берег, де людно…

© Р. Іваничук, 2013

Костянтин Когтянц

Облога Белзу

(уривок з роману)

Від автора

У 1352 році сталася подія, яка в будь-якій іншій країні була б занесена у шкільні підручники – об'єднане польсько-угорське військо, підсилене загонами з Франції та Італії, зазнало нищівної поразки під Белзом. Король Угорщини Людовик (Лайош) був поранений ударом палиці та збитий з коня.

Тільки не спішить виносити сентенцію – мовляв, на війні буває. Справа в тому, що гарнізон Белзу нараховував п'ятсот чоловік, з яких більшість були ополченцями – міщанами та селянами з навколишніх сіл.

Чисельність ворожого війська невідома, але його очолювали обидва монархи – угорський та польський, а за тодішніх умов король не вирушав у похід з маленьким військом, це вважалося втратою престижу та й просто небезпечною справою. Згідно хроніки Маттео Фальконі загальна чисельність угорських військ в Україні перевищувала сорок тисяч, хоча під Белзом були не всі і навіть не більшість. Проте про одну-дві тисячі не може бути й мови. З маленькими загонами посилали людей нижчого рангу. Отже, монархів супроводжували по кілька тисяч професійних воїнів та не менше слуг, які теж брали участь у боях. Барони з Неаполю, Калабрії та Франції також не могли прибути без численних дружин – хоча б тому, що без дружин їх не стали б і запрошувати. До речі, відступаючій угорській армії загрожувало військо, яке складалося з семи тисяч татар тадвох тисяч русичів, проте воно не наважилося дати бій, тобто угорців, навіть після поразки, було не менше. Одних угорців, без поляків.

І при співвідношенні сил щонайменше 30:1 інтервенти не лише не змогли взяти місто, але й були поскубані у відкритому бою (бо тільки так Людовик міг бути збитий з коня) та відступили у повному безпорядку.

Ця перемога зіграла вирішальну роль у тому, що Польща з Угорщиною так і не змогли захопити усю колишню Галицько-Волинську державу, а тим Ті землям, які все ж завоювали, мусили на тривалий час надати автономію.

Обидві ці обставини зіграли величезну роль в тому, що український народ не щез з лиця землі.

То згадаймо наших пращурів та повчимося в них.

Початок

Вершник примчався якраз у ті хвилини, коли закінчувалася заутреня. Обидва його коні були в стані просто жахливому, та й він сам – не в кращому.

Воєвода Дрозд, вислухавши все, що привіз гонець у своїй голові, повернувся до храму.

Ті, хто потрапляв йому назустріч, нічого не запідозрили – обличчя залишалося незворушним, попри молодість, мав досвід не лише боїв, але й придворних інтриг – інакше не обійняв би такої посади.

Князь Семен[8] молився, стоячи на колінах перед іконою Богородиці, написаною самим Лукою – Дрозд не міг знати, що цю ікону перевезуть у Ченстехову і вона стане польською, покровителькою Польщі – першою в ряду наших втрат.

Побачивши Дрозда, обличчя якого, дійсно чимось схоже на пташине, було незворушним – аж надто незворушним – князь спробував підвестися і скривився від болю. Майже два роки тому князя було сильно порубано, рани не бажали загоюватися, власне, він і Белзьке князівство отримав у винагороду за ці поранення…

Та, мабуть, ненадовго, бо після стількох страждань ще навіть не сорокарічний князь виглядав мало що не сторічним старцем.

Два боярина підхопили князя під руки, підняли.

– Хто? – одними губами прошепотів князь Семен.

Воно ж ясно, яка може бути причина.

Одна причина, на щось інше Дрозд реагував би інакше.

– Казимир.[9] Але вихваляються, що Лайош[10] йде слідом. В Казимира більш як двадцять корогв, причому малих та великих приблизно порівну.

У корогві могло бути кільканадцять латників, а могло бути й триста. Вжите воєводою формулювання означало, що половина польських корогв мають від ста п'ятдесяти до трьохсот комонників, друга – від п'ятдесяти до ста п'ятдесяти. Кожен латник мав слуг, які теж брали участь у боях…

– І ще…

Семен Наримунтович зрозумів, що зараз почує щось страшне… Хоча, здавалося, страшніше нічого бути не може.

– Крижаки[11] вторглися у Литву.

Це означало, що допомоги не буде…

Князь перехрестився та кивнув головою. Воєвода повернувся до священика, який все зрозумів…

Дзвони Белзької церкви вдарили в набат.

* * *

Ярош Єлизаров (що в ті часи означало «Єлизарів син») гострив свою палицю. Це був, власне кажучи, сук з напливом, та у його бойову частину, в наплив, було вбито шматки заліза, які при вбиванні, ясна річ, позатуплювалися, і тепер Ярош гострив їх пильником. Іншої ради не було, усієї білої зброї він тільки й мав, що один корд, короткуватий навіть для корда. Батько взяв його в якогось ляха та перед останнім походом залишив Ярошеві – той у похід йти не міг, бо віспа висипала, от і…

А батько не повернувся. Послали від війська його кудись та й не повернувся.

Чи передбачав він таке, чи побоювався втрати зброї – старого, чи не прадідівського меча – але залишилася вирізана палиця та купка залізних шматків, лише тільки того й треба було, що вбити та загострити. А от лук у Яроша був свій, непоганий.

– Може, мені на болоті сховатися?

Ярош не знав, що й відповісти Ганні, вже другій своїй мачусі. З одного боку, вона тут, за валами, зайвий рот. З іншого – за стародавнім звичаєм, родини захисників теж беруть у місто…

А що війна буде, то це вірно, як те, що за зимою буде весна (якщо лише не станеться кінець світу). Це й батько казав:

– Не змириться круль з втратою Белзу.

Власне, він тому й зробив оту землянку на острові у болоті, про який мало хто й знав – щоб родині було де сховатися, як не встигнуть за мурами.

Один раз допомогло – коли Белз рік тому облягали наші.

Полонив якось круль князя нашого великого Дмитра, що його втім й досі кличуть Любартом, – та й змусив підписати угоду, що той здає всю державу, крім Лучеського[12] уділу. Ну, ясно, як князь звільнився, то й послав – хто каже, до митрополита, хто каже – до патріарха… Та до кого б не послав, а відповідь ясна: клятва, дана під страхом смерті, недійсна.

Отож й пішов князь відвойовувати своє, старий Єлизар на болоті сховався, а як обложив Белз воєвода Дрозд, то до нього й з'явився. За що й був пожалуваний в слуги ординські.[13] Бо тепер в Белзі знову був свій князь, і хоча йому, як удільному, посилати окремі посольства до Орди було не по чину, могло трапитися так, що до посольства князя великого треба буде долучитися представнику князя Белзького. Наприклад, нового хана вітати. А посла до Орди без ординських слуг не буває. Хтось же повинен супроводжувати-охороняти?

Раптом Ганна пополотніла… Дзвони били в набат.

Вгадали…

– Залишишся в місті, – вимовив Ярош, коли вони оговталися.

Було б це влітку, пасинок точно послав би мачуху на болото, але зараз порятуватися там від смерті можна лише тим, що пробивати кригу на ділянках чистої води та ловити рибу, яка припливе до ополонок на свіже повітря або на світло смолоскипу.

Тут, у місті, в них запасів було малувато, і, скоріше за все, під час облоги доведеться коня з'їсти. І це може не допомогти.

Так що влітку Ярош послав би Ганну ховатися – рибу й сама наловить. А от пробити кригу – може й не вистачити сил. І на світло невідомо хто може з'явитися.

Була й ще одна причина, в якій парубок не зізнався й сам собі, навіть і під тортурами.

Ганні було шістнадцять, парубкові сімнадцять, хоча самі вони й не знали про це – у XIV столітті не було звички цікавитися роком народження.

І… і Ярош якось навіть не сумнівався, що мусить Ганну залишити з собою.

Раптом їхні очі зустрілися і… і те, в чому вони не зізнавалися самі собі, прорвалося, кинувши їх в обійми…

Потім Ганна плакала і сміялася, пояснюючи Ярошеві, що тепер вона не боїться нічого-нічого, нікого-нікого…

* * *

Чоловік йшов на лижах-снігоступах через білу пустелю. Свого коня він віддав молодшому товаришеві, щоб той встиг швидше. Можливо, князь вже все знає.

А можливо, що не знає нічого.

То хай Хома скаче одвукінь.

Може, це порятує Белз.

А може, і це його не врятує, але про таке краще не думати.

Коли готуються до оборони – і півдня можуть бути вирішальними.

Раптом чолов'яга зупинився та прислухався. Жодних сумнівів – десь далеко-далеко іржали коні. Не один, не два.

Король Казимир недаремно виступив у поход у місяці лютому, що, як відомо, на те й лютий, аби скувати все кригою.

Він вів своє військо навпростець, через болота, ігноруючи небезпеку того, що навіть узимку хтось може провалитися, бо є місця, які ніколи не замерзають. Він теж розуміє, що виграш у часі – важливіший.

…Приблизно через годину чолов'яга зрозумів, що його наздоганяють.

Хтось з бічної охорони поляків побачив сліди й послав погоню.

На щастя, от він вже поряд, острів – і чоловік сховався між кам'яними брилами.

Вороги наближалися. Всього троє. Або цілих троє. Чоловік зняв пас, намотаний навколо тулуба, який виявився пращею, одяг один кінець на середній палець правиці. Ех, як шкода вірного луку!

Хоча при такому морозі він міг би і підвести. Чоловік подався трохи вбік, поклав булаву з довжелезним руків'ям – якби він знав метричну систему, то сказав би – майже півтора метри,[14] ближче до себе поклав сулицю – короткий спис, вийняв з-за пазухи неодноразово випробуваний ним камінь та узяв його в зуби.

Трійка складалася з пана, вочевидь, бідного, бо поласився на одного полоненого, та слуги комонного і ще один слуга йшов, як і переслідуваний, на лижах.

Завбачивши острів, вони зупинилися, потім слуга комонний спішився, зняв з сідла кушу,[15] зігнувся, зачепив тятиву гаком на поясі, зарядив і пішов разом з лижником. «Погана куша» – майнула думка у переслідуваного. Добру можна було носити заряджену. Піший слуга виставив попереду себе довгий спис. Вони бачили місце, де чолов'яга спробував вбити зайця та промахнувся, й знали, що він озброєний пращею. Проте куша била точніше.

Слуги підійшли впритул до острова, і раптом переслідуваний підскочив збоку, з-за такого каменю, де, здавалося, людина ніяк не сховається, до того ж – спиною до сонця, й метнув сулицю. Проте цей перший удар, на який покладалося стільки надії, вдався лише наполовину: арбалетник не встояв на ногах, і стріла його куші пішла невідомо куди.

Проте пробити панцир, що все-таки був у ляха під кожухом, з відстані більш як двадцять кроків не вдалося. Ворог підхопився на ноги, вихоплюючи сокиру.

Пан, що залишився позаду, почав намотувати на руку аркан, й тим дав русичеві шанс переломити ситуацію. Він схопив правицею другий кінець пращі, вклав у середину камінь, що доти тримав у зубах, і метнув, не крутячи над головою, а одним замахом, з-за спини. Цей засіб метання був найгіршим у розумінні далекобійності, але на малих відстанях – найточнішим. Арбалетник впав з розтрощеним черепом (шолому в нього все-таки не було), і піший слуга, який не мав великого бойового досвіду, зупинився.

Русич скористався з паузи для того, аби вкласти у пращу новий камінь.

Це означало, що пану – попри його шолом з підшоломником – небезпечно наближатися на кидок аркану.

Ляський лицар гукнув щось, що могло бути лише наказом напасти, прийнявши камінь на себе. Хоча русич володів польською, але зараз кров так стукала в скронях, що він нічого не розібрав. Слуга, прикриваючись саморобним щитом, рушив вперед, а в русича майнула думка, що пан таки бідний – попре все, намагається взяти його живим, і як добре, що він стоїть спиною до сонця – поляки не бачать, що він уже сивий та зморщений, що за нього дорого не дадуть.

Несподівано з-за спини русича прилетів ще один камінь. Точніше, глиняна куля. Її було послано з чималої відстані і впала вона десь за крок до слуги, але майже відразу в щит слуги увіткнулася стріла. На допомогу підійшло не менше, як двоє.

Слуга порачкував, лицар щось гукнув, слуга скочив на коня вбитого, та вони втекли, покинувши тіло свого загиблого. І його зброю.

* * *

Майже місяць тому.

Вершник, який рухався з Луцьку на південь, справляв суперечливе враження.

З одного боку, він їхав удвуконь – тобто не міг бути бідним. З цією думкою погодився б справний кавалерист, якби він придивився б до його коней (на першій погляд, непоказні, але дуже витривалі, що має більше значення, аніж прудкість), одягу (під кожухом – панцир, виготовлений з провареної в олії та пресованої під великою вагою шкіри) та зброї (шабля була незугарна, перекута з меча, проте… незугарна лише ззовні).

Однак він їхав сам. Без слуг.

Поки він скакав по центру, серцю Волинського князівства, це було ще так-сяк, бо розбійники, які живуть у печерах, насправді зустрічалися вкрай рідко. У переважній більшості випадків той, хто шукав базу розбійників, знаходив замок феодала.

Однак у князя Любарта з такими розумниками розмова була коротка – на відміну від мотузки. Тому центр князівства був більш-менш безпечним.

Проте вершник наближався до кордону земель, які знаходилися під прямою владою татар.

А тут були можливі всілякі сюрпризи.

Жити з одного боку кордону, а грабувати на іншому – дуже зручно.

Вершник час від часу підіймав до неба своє непримітне обличчя – сковзнеш поглядом – і зачепитися нема за що, молився та їхав далі.

Петля затягується

Бояри просто внесли князя Семена на стіну. Головні сили ляхів отаборювалися з напільного боку фортеці, на правий беріг Бельші[16] та лівий беріг Речиці послали лише по корогви, які не совалися на кригу – розуміють, що порубана.

– Гадаю, ще дві-три корогви вони послали на схід та південь. Прикритися.

Почувши слова воєводи, який підійшов нечутно, неначе дух, князь обернувся та мало не заволав – біль з рани пішов по усьому тілу, неначе туди знову врізався меч.

Дрозд, якому було менше, ніж тридцять, – після одинадцяти років жорстокої війни та страшної пошесті, яку там, далі на захід, назвали «чорною смертю», молодий воєвода не був дивиною – жодним порухом жодного м'язу не дав зрозуміти, що побачив князеву слабкість – і князь був йому вдячний за це.

– Їжі вистачить місяців на три.

– Н… не будуть вони змором брати… – затинаючись, відповів Семен Наримунтович. – На стіни полізуть.

Дрозд кивнув, ще не знаючи, що частково він помиляється. Щонайбільше за півтора місяці потає сніг з кригою – і все довкола вкриє вода.

– Щось в них обозу майже немає…

– Повідставав. Коней вони не жаліли.

– А це ще що? З ними що, татари?

Дійсно, до табору підходила корогва, озброєна по-татарському. Татарською була й посадка вершників у сідлі.

– А це, – кривлячись від болю, прошептав князь, – влахи. Передовий полк Людовика.

Семен Наримунтович помилявся. Корогва, яку виставило васальне щодо Угорщини воєводство Марамурешті, отримала наказ не робити гаку, йдучи на збірний пункт, а зразу прямувати на з'єднання з поляками. В польському війську були ще дві угорські, точніше – наймані французька та боснійська корогви, які король Угорщини після минулорічного походу залишив на постій в завойованій Галичині.

Дрозд знав, що Людовикові служать чимало влахів, але на полі бою не зустрічався з ними. Тобто, може, у великих боях зустрічався, та не звернув уваги, бо у великих боях досі командував лише невеликим загоном.

На штурм їх навряд чи пошлють, а от засипати стіни стрілами… Через голови штурмуючих – це вони можуть. Щоправда, ми їм також дещо приготували.

– Підготувалися добряче та все розрахували… Ще хоча б тиждень, а краще два…

Князь кивнув. Він – один з небагатьох – розумів, навіщо Дрозду потрібно тягнути час.

– Перемовини почнемо, або якщо вони самі надішлють герольда, або коли надійде Людовик.

Воєвода теж був такої ж думки. Зробити інакше – показати, що ми боїмось. Ніде правди діти, таки страшно, бо лише дурень не боїться такої сили, проте показувати цього не слід.

– Розпочне їх пан[17] Володимир Мстиславович. Хай скаже, що я кохаю Людовика з Казимиром, як небіж свого вуйка.

Дрозд зрозумів. Великий князь та король[18] Любарт Гедимінович вимагав, аби королі Заходу називали його братом. Тобто визнали рівним. Тому зі свого боку удільний князь Семен, який, до речі, таки доводився Любартові небожем, міг заявити таке. Ясно, що в документі, писаному на папері, королі ніколи такого не визнають. Проте – оскільки це початок переговорів – як перший запит таке титулування не викликає подиву.

– І що наступного дня я сам прибуду до них, аби обговорити умови цього кохання.

– Сам?! – Не стримавшись, несамовито заволав Дрозд. – Мало було… – й осікся, зрозумівши, що на хвильку забувся – перед ним князь. Хай реальну владу мав він, воєвода та слуга Любартів, але ця ззовні непоказна, жахливо скалічена, тиха та богобоязлива людина була КНЯЗЕМ.

Вона носила титул, який викликав майже містичну пошану.

Повага, пошана, навіть поклоніння, яким були оточені найбідніші князі, переважала навіть пошану народів Заходу до своїх королів.

– Та не мало – блідо посміхнувся Семен Наримунтович, нагадуючи, де його було порубано. І за яких обставин.

* * *

Півтора роки тому.

Коли замкова брама просто впала за ними, князь Семен дозволив собі розслабитися.

Під час переговорів він усе побоювався якоїсь пастки, якогось Казимирового віроломства, щось таке просто аж світилося на дружньому, веселому, безтурботному королівському обличчі. Проте до ранку їм нічого опасатися. Взяти отакий замок з наскоку можливо, лише якщо вартові зрадять або заснуть, однак зараз Його Милість Короля та Великого Князя Дмитра-Любарта (тодішні люди навіть у думках називали монархів по титулу і не могли собі й уявити, що можна інакше) – так от, Його Милість супроводжували найнадійніші – в усіх розуміннях цього слова, найнадійніші – а в кількох годинах неспішної ходи стояв зі своїм та головним волинським військом Його Милість Великий Князь трокайський Кейстут, з військом навіть трохи більшим за Казимирове – це не кажучи вже про те, що, коли до десяти тисяч латників додати одного Кейстута – то це, вважайте, всі двадцять тисяч.

У чому поляки кілька разів переконалися за минулі місяці.

Не випадково їх першою умовою було – аби Кейстут не підходив близько до місця переговорів.

Даремно, до речі, хвилюються, – Казимирова смерть Волині невигідна. І полон також.

Як помре польський круль бездітним – сяде на краківський стіл[19] його небіж Людовик угорський – об'єднаються наші вороги.

А так – Казимир ще не старий, цілком може в нього ще син бути. Тоді союз ляхів з уграми трісне. Або спочатку союз трісне і зминіть круль заповіт – є ж князі Мазовії та Сілезії, які більше прав мають, ніж угорський король.

А взяти круля у полон – так це не рішення проблеми, бо колись же й звільняти треба.

І все-таки князеві було тривожно.

Щось його гнітило, щось не давало спокою.

Покрутившись на лавці години зо дві, князь піднявся. Старий слуга, якого колись приставили до княжича, як тільки того відняли від грудей годувальниці, підхопився, хоча ще кілька секунд тому здавалося, що він спить так міцно, що його не розбудить й труба архангельська.

– Підемо, перевіримо варту.

Слуга кивнув. Хоча особисто князь Семен за варту й не відповідав, проте, дійсно, краще роздивитися на власні очі.

Вони вийшли на двір, по усходній стовпі, тобто по гвинтовим дерев'яним сходам, піднялися на стіну.

Замок було побудовано з дерева, проте на такий кручі, що князь Семен згадував чуту колись оповідь – як татари змусили святої пам'яті князя Василька, брата короля Данила, наказати захисникам міста Холма здатися. Василько наказав. І кричав, і лаявся, навіть тупотів ногами.

Але в лівій руці було в нього п'ять камінчиків, які він, начебто від хвилювання, підкидував. Та невисоко підкидував, невисоко. І захисники зрозуміли – не можуть пращі[20] татарські високо вгору стріляти. Так і не здалися, й нічого не змогли вдіяти з ними татари.[21]

Так і тут. Дерев'яну фортецю можна по-татарському підпалити – виготовити снаряд для камнемета з великим наконечником в денці,[22] начинити його чимось горючим та послати в стіну – наконечник увійде в дерево, снаряд на ньому повисне та й стіну підпалить. Не вийде. Занадто високо й поблизу є лише одне місце, де можна камнемет встановити. Пристріляне нами місце. Подивимось, хто кого швидше підпалить.

Поляки колись взяли цей замок голодом, здали ж без бою лише тому, що розуміли – Кейстут допомогу до нього не підпустить, і знову голод візьме своє. А зараз, якщо спробують штурмувати, то опиняться між молотом і ковадлом.

Ці приємні думки князеві були перервані тим, що під його ногами здригнувся ґрунт, а по вухах вдарив жахливий грім.

Князь повернувся й з жахом побачив, як відламується частина майданчику – та частина, на якій стояла західна вежа – й падає, падає, падає.

У скелі була природна печера, від якої давно прорубали таємний хід до фортеці. Оскільки ж ляхи за часів свого тут перебування про нього дізналися, то хід замурували, поставили вартового, щоб почув, якщо почнуть ломами довбати і… заспокоїлися.

Та ніхто не здогадався, що гемонською новинкою – порохом – можна не лише стріляти, але й підривати. Власне, навіть порохову стрільбу мало хто чув. Щоправда, заряд вийшов слабкуватий – розраховувати потрібну кількість не вмів ще ніхто, і, якби в скелі не було тріщин…

Але тріщини були, й зараз завалилася майже третина замку. Уламки скелі та колод утворили щось схоже на химерні сходи.

На щастя, ляхам довелося подолати певну відстань і тому, коли вони полізли на гору, волинці, більшість яких все-таки вціліла, зустріли їх градом стріл.

Луки – потужні татарські луки – значно проріділи натовп атакуючих.

Але водночас інший загін пішов на штурм брами.

Те, що було далі, князь пам'ятав погано. Залишилися лише деякі окремі моменти – ось він перехоплює меча двома руками – щита так і не взяв – і рубає. Рубає. Рубає.

І раптом – страшний біль. Морок. Забуття.[23]

* * *

– Я ж і другого разу, вважай, був присутній. Коли вони Кейстута заманили на переговори й гадали, що впіймали – долаючи біль, посміхнувся князь.

Воєвода знав, що князь не просто «був присутній»…

* * *

Сім місяців тому,

Кріві-крівікайте[24] Ліздейка, хоча був вже, м'яко кажучи, немолодим, але заколов рудого бика одним блискавичним, точно поставленим ударом. Бик повалився, не смикнувшись. У князя Кейстута майнула думка, що це протиприродно – але питання, чи це якісь чари, чи просто биків чимось поять перед жертвою, належало до таємниць жерців, сувати ніс в які не варто було навіть князям.

Ліздейка, якого інколи називали Радвілою[25] (до речі, чи правда, що батько знайшов його у гнізді орла?), наповнив окутий сріблом ріг кров'ю, підніс спочатку Кейстутові, потім іншим монархам. Диво дивне – полонені – брат Любарт та небіж Семен (о Боги литвинів, в якому він стані! Ті, кого на погребальне вогнище кладуть – отак виглядають! А то й краще!) – так от, родичі пропустили повз себе, як це й личить християнам, а от Людовик, Казимир, Болеслав Мазовецький та тевтони, які виступали посередниками на переговорах, – усі випили!

Кейстутові стало майже весело. Адже умови договору передбачали, зокрема, прийняття християнства ним, Кейстутом, та всім його князівством! І тільки-но підвисивши печатки свої, християнські прочани,[26] які пояснювали свої походи поширенням вчення Христа (Кейстут далеко не був певен, що Христос визнав би це вчення своїм), і не кліпнувши оком, беруть участь у поганському обряді, за що їм, власне кажучи, світять пекельні муки. «Вони гадають, що, як я не християнин, то й не розумію?»

Навколо гомонів, співав, пирував величезний табір. Табір чотирьох військ – угорського, обох польських – королівського, Казимирового[27] та Болеславового (Болеслав – князь Мазовецький) та орденського. Німці, начебто, виступають як посередники. Проте табір в них не окремий, а спільний з однією з сторін.

– Отже, – посміхаючись, продовжив Людовик (німецькою володіли всі, лише нещасний зранений Семен погано), – я гадаю, що Його Милість Великий Князь Кейстут може відпустити ту частину слуг своїх, які не потрібні під час подорожі до Буди, де він прийме святе хрещення.

А от про Буду досі не було мови! Буда ще не стала мадярською столицею, і ніхто не думав, що стане. Єдина слава, що дійшла про неї так далеко, була слава фортеці – і, відповідно, в'язниці.

– Я брав лише тих, хто поїде зі мною, – про поїздку, хоч і не так далеко, мова йшла, й саме тоді Кейстут насторожився вперше. Він чудово знав, що прийняти хрещення можна й у похідній церкві-наметі.

Ну, ясно, для князя воно краще в соборі… Та не в Буді ж!

– Так що двоє чи троє супроводять брата та небожа…

– Його Милість князь Семен теж їде до Буди.

Та-ак. Зараз він скаже, що угода передбачає звільнення Любарта та його підданих. А князь Семен, хоча й взяли його у полон разом з вуйком, проте, оскільки він князь, у це поняття не входить.

Точно. Саме це й говорить Лайош-Людовик. Насправді вони хочуть залишити собі ще одного заручника. На Любартовій службі – ще один Семенів брат. Навіть якщо він, припустимо, Семена не любить, проте, побоюючись ганьби, мусить дбати про безпеку брата свого.

Пастка. Як він і передбачав, пастка. А заручники в його таборі не допоможуть. Люб'язні господарі послали таких, яких їм не шкода…

Кейстут Гедимінович, не звертаючи уваги на відчай, написаний на Семеновому обличчі (погано володіє собою, не личить це князеві!), поговорив ще про одне, про друге… а потім проявив бажання виспатися перед дорогою.

… Перед входом до намету, як і раніше, стояли литвини (роззброїти їх – означало визнати, що Кейстута взято в полон), та в десяти кроках від входу палало вогнище, біля якого влаштувалося кілька воїнів. Інше таке ж вогнище примостилося позаду намету.

Семен повернувся до дяді, з написаним на обличчі наміром вилаятися і… затнувся, бо Кейстутове обличчя просто волало – «мовчи!».

Вони мовчали три доби. Тобто, ясна річ, говорили про те, про се, але, навіть коли були сам на сам, нічого важливого не торкалися.

Об'єднане вороже військо рухалося повільно, на привалах багато хто пиячив.

– А чи не зіграти нам в шахи, а, брате? – ці Кейстутові слова пролунали третього вечора… І Семен відчув, що це не просто пропозиція пограти.

Щось готувалося, щось повисло в повітрі. Час тягнувся нестерпно до фізичного болю.

Пісні та галас у таборі потроху меншали – хміль брав своє, п'яні позасинали. Проте угорці (чи це поляки?) біля вогнищ були тверезі. Одне вогнище навпроти входу, друге позаду – щоб не висковзнули, тканину порізавши. Несподівано вуйко підвівся, підійшов до входу, рукою підманив Семена.

До воїнів біля переднього вогнища додався ще один, чомусь з патерицею з набалдашником з бурштину, і Семен розпізнав патерицю раніше, аніж людину. Як він тут опинився, вайділа,[28] Ліздейкін учень, та ще з патерицею вчителя?!

Семен побачив, як ворожі погляди схрестилися на посохові верховного мага.

Несподівано Кейстут підхопив Семена під руки та потяг за собою. Жоден з тих, хто сидів біля вогнища, не лише нічого не сказав, але й не поворухнувся. Вони були наче сонні, тільки й того, що дивилися, вирячивши очі, на патерицю. Потім заспівали хриплими голосами, продовжуючи дивитися на бурштиновий набалдашник…

«Зачаровані!» – слова «гіпноз» князь, звісно, ніколи не чув.

У наметі хтось заговорив Кейстутовим голосом. А, це для того, аби вартові біля іншого вогнища, які зараз не бачать нас, нічого не запідозрили…

З темряви вийшла ще одна людина, обличчя не розбереш під каптуром.

Двоє напідпитку, ведуть третього, який впився до нестями. Дуже правдоподібно, та душу Семенову пронизував жах. Так само, як тіло пронизував біль. Ось цей зрозуміє, що вони втікають. Або цей… Ні… Пронесло… А ось ці точно зрозуміють. Варта… Варта спить??!! Боже, порятуй, одарую церкву Твою, порятуй!

Вони вже у чагарнику. І раптом зупинилися.

З усіх боків підвелися чорні тіні.

Семен мало не закричав, та дійшло – свої.

– А ти молодця, небоже! – гучно (Гучно!) – прогудів Кейстут. – Любарте, якщо не даси йому уділу, то це буде несправедливо…

– Дам, дам! – теж не притишуючи голосу відповів князь Волині, якого ще мить тому не було тут. – А тепер – як вони з нами, так і ми з ними!

Хтось поряд з князями протрубив у ріг, та уся місцевість ожила, неначе з-під землі виросли тисячі темних фігур і кинулися на ворожий табір, де половина воїнів була п'яна, аж ледь трималася на ногах.[29]

Князь Семен також спробував на коня сісти, але від болю поточився і мало не впав.

Слуги підхопили і понесли на руках, а він плакав від безсилля, неможливості взяти участь у бою…

Вранці серед мертвих тіл розпізнали труп князя Мазовецького.

* * *

– Я… тобі… більше скажу, – продовжив Семен Наримунтович, зупиняючись від болю мало не після кожного слова. – Я не візьму заручників.

Дрозд стрепенувся – та зрозумів.

Перебування заручників підкорялося численним неписаним, але всім відомим правилам. Починаючи з престижу. Якщо за князя та небожа аж трьох великих князів (Любарта, Кейстута та Ольгерда) взяти одного заручника, то це повинен бути не менше, аніж небіж Людовика… На що король не піде. Якщо ж брати людей нижчого рангу, то їх повинно бути дуже багато – інакше безчестя буде Семенові Наримунтовичу, і брату його можуть нагадати – «за брата твого дали лише трьох панів», і Любартові неприємно.

– Щоб тобі їх не годувати.

Та не лише в їжі справа. З заручниками можна робити лише те, що зробили з князем. Ясно, що королі князя не вбиватимуть – навіщо? Тому заручників можна лише затримати, не позбавляючи їх власних слуг. Цілий загін досвідчених воїнів всередині обложеної фортеці.

А те, що вони обеззброєні, – то пусте.

– Твоя воля, князю.

Тим більше, що це розумна воля.

Хоча Дрозд, траплялося, нав'язував свою волю князеві, все не просто виглядало шанобливо та пристойно – воєвода щиро вірив, що в таких випадках він бере гору над князем для його ж, княжого, блага.

І ніяк інакше.

* * *

Ганна намагалася не дивитися на Яроша, а він на Ганну. Бо кожного разу, коли їхні погляди зустрічалися, їх неймовірно важко було розлучити. І вони розривали цей ланцюжок лише тому, що інакше він притягнув би їх одне до одного – та обох до лави. Хоча Ганна, на відміну від першої Ярошевої мачухи та й його рідної матері не була зі старим Ярошем вінчана в церкві,[30] проте парубок – як і переважна більшість людей тієї доби, уявлення про церковні приписи мав дуже слабке. Але він смутно відчував, що навряд чи його хтось похвалить, якщо він відкрито стане жити з Ганною. А кинути її – проти однієї цієї думки повставало все.

Тому Ярош зайнявся працею. Війна війною, а свічки потрібні людям. Більше того, під час облоги їх охочіше ставлять у церкві. Він розтопив у мисці шматок воску, трохи нагрів велику кулясту голову тієї ж речовини, по одному брав ґноти, притискав до м'якого боку воскової голови та крутив. Потім опускав виріб у миску рідкого воску, що кипів на вогнику, і теж повертав. Щоб більш-менш акуратно вийшло.

Свічка готова. І ще готова. І ще.

На славу Божу.

… Несподівано зарипіли двері і увійшов Єлисей. Ганна зойкнула. Ярош почав хреститися та бурмотіти:

– Господи, помилуй!

– Та живий я, живий! – перехрестився й собі Старий, перехрестився, доводячи, що він не привід. – Заходьте, хлопці.

За ним зайшло ще троє.

Єлисеєві було рівно п'ятдесят п'ять (про що він і не здогадувався) та його обличчя з фігурою справляли зовсім різне враження. Подивитися у обличчя – можна дати всі сімдесят, глянеш на фігуру – особливо ззаду – тридцять п'ять, сорок щонайбільше.

Його вузькі очі, які нагадували про азійську кров (серед його предків був, щонайменше, один половець) світилися неабияким розумом. Меч, з яким він покинув хату, кудись щез, проте за поясом – бойова сокира, за спиною – булава на довгому держаку, а в руках Старий тримав кушу, хоча в похід пішов з луком.

– Це жінка моя, а це син. Ярош.

Старий був одружений чотири рази (Ярошева мати була вже другою) та зачав чотирнадцять дітей, двох дочок видав заміж, останній син стояв тут, а решту Старий поховав.

– А ось це – Петро, Кад'ян та Волчко.

Ярош зрозумів, що батько з невідомо де взятими товаришами просковзнув у місто перед самим ворожим носом, а затримався тому, що їх розпитували – де були та що бачили.

І як далі жити?

© К. Когтянц, 2014

Богдан Коломійчук

Вбивство в старому театрі

(уривок з повісті «В'язниця душ»)

Уфойє колишнього театру Скарбека, а тепер філармонії було людно, і Вістович почувався незатишно. Незатишно йому було ще й тому, що Анна, його дружина, також мала пригнічений настрій. Після того як старий театр було остаточно закрито, вона сподівалась, що невдовзі її запросять працювати до нового, але пропозиція все не надходила. Новий театр, збудований за кошти міста, вже починав репетиції, і наступного року планувалось відкриття сезону, але про Анну Каліці не згадували.

Стоячи навпроти чоловіка, вона зовсім на нього не дивилась, а розглядала інтер'єр, мовби бачила ці стіни і картини вперше. Можливо, Анна хотіла побачити зміни, проте все лишилось, як було. Тільки театр називався тепер філармонією, куди вона, щоправда, могла заходити без квитка.

Вістович, навпаки, не зводив з неї погляду. Анна була все такою ж привабливою, як і раніше. Роки не зіпсували її красу, а тільки додали шарму. У темному волоссі, що виднілось з-під капелюшка, зовсім не було сивини або ж її надійно приховали. Зморшки на обличчі міг помітити тільки дуже уважний спостерігач. Проте, вони тільки підкреслювали гарні риси її обличчя.

Комісарові хотілося, щоб зараз вона трималася за його лікоть, а він шепотів їй подружні дурнички, від чого б Анна червоніла і заливалась веселим сміхом. Так, як, зрештою, колись було… Проте вона вперто його не помічала, хоч погодилась з ним прийти сюди.

Сьогодні мав відбутися концерт неперевершеного скрипаля з Будапешту Ласло Перчені, але перед тим планувався виступ хору ветеранів імператорської армії. Було чути, як хор за стіною розспівується, комбінуючи голосні звуки з кожним приголосним:

– Ма-ме-мі-мо-му-у-у-у-у-у!.. За-зе-зі-зо-зу-у-у-у-у-у!..

Після свого виступу ветерани мали намір закликати громадськість жертвувати більше коштів на їхню спілку.

Анна, врешті, випадково глянула на Вістовича. А можливо, просто оглянула все, що тільки можна було.

– Як твоя робота в поліції? – запитала вона.

Комісар задумався. Тільки тепер йому спало на думку, що зараз вони з Анною в однаковому становищі. Її не потребують в театрі, а його відсторонили від роботи на Академічній. Контрабандист Гаусман, якому Вістович прищемив пальці в дверях, щоб витягнути потрібну інформацію, подав на нього до суду. Справу вже б закрили, покаравши комісара доганою і рекомендаціями згори надалі використовувати інші методи розслідування, але втрутилася контррозвідка. Такого знущання над своїм агентом вони пробачити йому не могли. Не рятувала навіть особиста протекція Вільгельма Шехтеля, який нещодавно став директором львівської поліції, і те, що Вістович таки спіймав убивцю.

Комісар знизав плечима, і схоже Анну така відповідь влаштувала. Хор за стіною припинив розспівуватися, урочисто завершивши свої вокальні вправи протяжним «та-те-ті-то-ту-у-у-у…» Пролунав другий дзвінок, і присутні у фойє вирішили приєднатися до тих, хто вже зайняв свої місця в залі.

Хор ветеранів імператорської армії урочисто відкрив музичний вечір, вийшовши на сцену під бадьорі аплодисменти львівської публіки. Хористи були вбрані у мундири і виблискували начищеними чобітьми та нагородами на грудях. Більшість із них були вже в старечому віці, проте намагалися триматися по-солдатському струнко. Трохи поплутавшись, цей хор дідуганів вишикувався у два ряди. Для другого ряду на сцені було завчасно приготовано лавку, щоб він височів над першим. Лавка, однак, виявилась закороткою, і два крайні ветерани зуміли поставити на ній лише по одній нозі. В цей час інша нога вільно звисала, порушуючи баланс немолодого тіла. Стояти на одній нозі було важко, і хористи час від часу ставили вільну ногу на сцену, а потім знову вистрибували на лавку, намагаючись там прилаштуватись. При цьому кожен благав свого сусіда хоч трохи посунутись, але сусід тільки широким жестом показував, що посунутися йому нікуди.

Між тим диригент, не помітивши поневірянь двох підопічних, розпочав імпрезу. Два крайні баси так і не долучилися до виконання урочистої «Wiener Soldaten», зате неабияк потішили публіку, яка з останніх сил стримувалась, щоб не нагородити хор ветеранів гучним реготом. Під час наступної композиції баси вхопилися за плече сусіда, ледь не стягши і того донизу, аж він сам мусив ухопитися за мундир наступного хориста. Той за іншого, і так в другому ряді ветерани міцно сплелися руками, небезпечно хитаючись на лавці то вліво, то вправо. Зате двоє крайніх більше не почувались ображеними.

Спостерігаючи таке братнє єднання, диригент, замість диригувати, вхопився за голову, і хор без нього дотягнув «Hallelujah». Після цього за справу взявся передній ряд, підставляючи товаришам плечі, голови і шиї для опори. Хор тепер став зовсім сплутаний і скарлючений, але більше не розхитувався, а тому диригент наважився на третю композицію. Після неї він першим утік зі сцени, а дідугани несподівано злагоджено вишикувались у стрій і дружньо закликали присутніх жертвувати гроші на ветеранську справу. Публіка вибухнула оваціями, і хористи, почуваючись цілковито щасливими, так само строєм вийшли за куліси.

Після них на сцену вийшов Ласло Перчені в супроводі піаністки, що мала акомпанувати його скрипці. Анна зітхнула з полегшенням і піднесла до очей свій крихітний театральний бінокль. Доки скрипаль та піаністка посміхались публіці, за їхніми спинами швидко винесли лавку, яка залишилася після хору. Тепер сцена повністю була готова до основної події вечора.

Вістович ще раз поглянув на свою дружину. Анна не відривала від очей бінокля і, здавалась, повністю заглибилась у перші акорди «Чардашу» Монті. Комісару не залишалося нічого іншого, як самому вдати з себе уважного слухача. Вістович любив музику, але зараз вона його навіть дратувала. Відчувалось, як поволі спливає вечір, а нічого важливого так і не було сказано. Залишалося тільки втішати себе думкою, що присутність Анни поруч з ним також означає немало. Можливо, бодай на прощання вона подарує йому якусь надію. Хоч потайки він сподівався, що не буде ніякого прощання сьогодні.

Між тим Перчені з особливим натхненням розпочав грати «Чакону». Вістович перестав нарешті крадькома спостерігати за дружиною і перевів погляд на сцену. І композиція, і виконання були направду чудовими, то ж комісар на хвилину забув про свої гризоти. Згодом йому захотілося заплющити очі. Здавалось, так буде краще чути музику.

Несподівано концерт обірвався. Десь у глибині залу пролунав різкий постріл, і перелякані слухачі схопилися з місць. Кожен намагався розгледіти того, хто стріляв, але марно. В залі досі було темно, а освітлювалась тільки сцена. Проте, перш ніж будь-хто встиг прийти до тями, постріл повторився. Цього разу з іншого боку. Здавалося, з перших рядів. Публіка розвернулася туди, але знову не було видно того, хто стріляв. На сцені лишалися закам'яніла від страху піаністка і скрипаль, що інстинктивно притискав до себе свій інструмент. Над головами присутніх почувся пронизливий жіночий крик. Публіка звела очі догори, побачивши, як тіло чоловіка, перехилившись через край лоджії, полетіло донизу. Ті, хто знаходився під лоджією, сполохано розступились, звільняючи йому місце для падіння. Щойно тіло гучно приземлилося, частина присутніх перелякано кинулась до виходу.

Вістович уперше за багато років обійняв дружину, але тільки для того, щоб захистити її від натовпу, що міг за іграшки збити з ніг. Він притиснув Анну до стіни, очікуючи, доки припиняться штурхани в спину, і відчув, як вона тремтить від страху. Комісару навіть був приємний цей страх, який не дозволяв Анні розірвати обійми і відштовхнути його від себе.

Нарешті всі налякані вийшли, і комісар зміг підійти до тіла. Довкола нього вже зібралося з десяток чоловіків, які жваво обговорювали подію. Найперше, вимагали один від одного покликати поліцію, і при тому ніхто не рухався з місця. Врешті, один з них відділився від гурту і рушив до виходу.

– Розійдіться, панове, – наказав комісар, і ті слухняно зробили кілька кроків назад.

Чоловік лежав обличчям донизу. Вістович найперше торкнувся його зап'ястя, щоб перевірити пульс.

– Марно, – промовив хтось, – куля пробила голову. Він помер швидше, ніж упав.

Комісар звів погляд на того, хто говорив, і побачив перед собою високого чоловіка, що спостерігав за ним крізь блискучий лорнет.

– Ви лікар? – запитав у нього Вістович.

– Певною мірою, – відповів той, – а ви поліцейський?

– Певною мірою…

Між тим до зали справді увірвались двоє постових, наробивши стільки галасу, мовби їх було зо два десятки.

– А от і ваші, – посміхнувся чоловік з лорнетом, – стримайте їх, щоб вони випадково не затоптали цього сердегу. У нього й так препаскудний видався нині вечір…

Вістович, ніяк не зреагувавши на цей чорний жарт, випростався, щоб зустріти поліцейських.

– Пане комісаре! – в один голос вигукнули ті, виструнчившись біля нього.

Той важко зітхнув і роззирнувся довкола себе. Було два постріли, один з глибини залу, інший з перших рядів. Тим, хто стріляв, неважко було загубитися в натовпі і вийти разом з усіма з залу, а потім і з філармонії. Лишалась надія на глядачів, в яких були перші та останні місця. Мусив же хтось із них побачити людей зі зброєю. Правда, цих імовірних свідків також тепер не знайдеш. Хіба що вони самі звернуться до поліції.

– Викличте сюди когось з Академічної, – наказав поліцейським Вістович.

Комісар відчував навіть полегшення від того, що цим буде займатись зараз хтось інший.

Один з постових кинувся виконувати його наказ. Нарешті увімкнули світло в залі. Чоловік з лорнетом кудись пропав. Залишилось тільки декілька зацікавлених осіб і його дружина, що трималась на віддалі. Вона благально дивилась на нього, прагнучи якомога швидше залишити цю проклятущу залу. На сцені також зібралося декілька чоловік, очевидно це були працівники філармонії.

Вістович наблизився до Анни і якось по-дурному їй усміхнувся.

– Я хочу звідси піти, – нервово промовила жінка, – негайно.

Комісар підкликав постового.

– Знайди пані фіакр і простеж, щоб вона сіла, – наказав йому Вістович.

– Слухаюсь, – коротко відповів той і подав Анні руку.

Провівши їх поглядом, комісар заявив гучним голосом:

– Усіх інших також прошу вийти. Тут провадиться слідство!

Залишившись з убитим наодинці, Вістович найперше ретельно оглянув підлогу вздовж першого ряду. Потім вздовж другого і третього. Нічого не знайшовши, він сердито вилаявся і кілька хвилин мусив нерухомо постояти, щоб від голови відхлинула кров. Після цього він оглянув убитого і зробив декілька нотаток у блокноті. Тим часом повернувся постовий, що проводжав його дружину.

– Усе зроблено, пане комісаре, – доповів той.

– Чудово. А тепер стій тут, щоб ніяка франца не порухала тіло, – знову наказав комісар і подався до виходу.

У гардеробі він забрав свій плащ та капелюх. Тицьнувши крону гардеробнику, що мусив чекати його одного, Вістович вийшов на вулицю. Тут він зупинився і запалив цигарку. Всередині клекотіли лють і відчай. Комісар сподівався, що до Різдва Анна повернеться до нього. І хоч в обох зараз не найкращі часи, та йому вірилось, що їхнє подружнє життя могло б розпочатися знов. Проте сьогоднішній вечір поховав усі надії. До Різдва залишався тиждень, і, схоже, на Вігілію Вістович вкотре буде сам… Хіба що станеться Різдвяне диво чи втрутяться святі.

Замість святих на освітленій частині вулиці з'явилися дві знайомі постаті. Вони поспіхом наближались до нього, і нижча на зріст постать промовляла щось на кшталт «Як же мене заграла ця служба…» Це був Фельнер, поліційний лікар, а поруч з ним – ад'юнкт Самковський. За цими двома поспішав постовий, якого комісар відправив за ними.

– Вістовичу, – Фельнер невідомо чому зрадів, – а пан, значить, кохається в музиці?

Підійшовши ближче, він потиснув комісарові руку. Те саме зробив Самковський. Вістович запалив другу цигарку.

– До сраки мені вже музика, – коротко відповів комісар.

І в цю фразу вмістилися всі його сьогоднішні розчарування. Двоє прибулих реготнули і попросили розповісти про те, що сталося. Вістович, врешті, мусив зайти з ними всередину, щоб доповнити розповідь фактами.

– А де були ви? – запитав Самковський, приглядаючись до тіла вбитого. Той, очікувано, залишався на тому ж місці.

– Посередині, – комісар вказав на свій десятий ряд.

– Отже ви також нічого не помітили?

– Ні.

– Куля потрапила точнісінько в маківку, – озвався Фельнер, – це ж треба, ще такого не бачив.

– Все просто, – пояснив Вістович, – перший постріл пролунав у глибині залу. Всі повернулись туди. З балкону було видно погано, тому він перехилився через край, щоб і собі спробувати роздивитись, хто стріляв. В цей час убивця з перших рядів поцілив йому просто в центр голови.

– Цікаво, куди був спрямований той перший постріл? – задумливо сказав Самковський.

Вістович подумав, що це його перше самостійне розслідування і практиканту дуже не хочеться, щоб хтось втручався. Навіть якщо це Вістович, якого зараз офіційно відсторонено від будь-яких справ у поліції. Та все ж комісар не стримався.

– Як на мене, перший раз стріляли тільки для того, щоб відволікти увагу, – сказав він, – усі, хай на кілька секунд, але відвернулися в потрібний бік. Професійному вбивці, який був у першому ряді, вистачило цього часу, щоб вихопити зброю, вбити жертву і так само непомітно сховати зброю назад, а потім загубитися в натовпі.

Обличчя Самковського геть скисло. «Аякже, – подумав комісар, – ти от-от би здогадався сам».

– Я шукав гільзу на підлозі, – вголос додав Вістович, – щоб хоч приблизно знати, де стояв убивця, але не знайшов. Можливо, панові пощастить більше, Самковський. На все добре!

Комісар подався до виходу.

– Auf Wiedersehen, – звично відповів Фельнер, не відриваючись від роботи.

– Auf Wiedersehen, – мимовільно повторив практикант.

«Йому пощастить, якщо до поліції звернуться свідки, – подумав комісар, знову опинившись на вулиці, – в іншому разі цю справу одразу можна передавати в архів. Шансів розкрити вбивство в Самковського не буде».

Того вечора Вістович не знайшов нічого кращого, як нахлятися в кав'ярні Шнайдера і напівпритомним дістатись додому. Ранок зустрів його жахливим кацом, від якого знову рятувала тільки пляшка «Baczewski». Третього дня, крізь п'яний сон, він почув запах кави. Сяк-так розплющивши очі, комісар побачив над собою тендітну постать Бейли. Вона схилилась над ним, вочевидь намагаючись помітити на його обличчі ознаки свідомості.

Бейла, знову Бейла!.. Цього разу вона тут, щоб засвідчити його поразку. Як же вона потрібна йому, і як, чорт забирай, боляче на неї зараз дивитися!.. Вістович знову заплющив очі.

– Адасю, – тихо промовила вона, – чуєш мене?

Йому захотілося набрати в легені повітря і глибоко зітхнути, але він стримався, боячись, що Бейла знепритомніє. Натомість комісар вже впевненіше розплющив очі і поглянув на неї. Жінка виглядала стомленою, але її привабливість нікуди не поділася. Він так само хотів її, незважаючи на свій жалюгідний стан.

Комісар з подивом помітив, що на ньому той самий плащ, що й три дні тому, і тільки черевики стояли біля ліжка. Очевидно, Бейла їх зняла. Далі Вістович сперся на лікоть, аби переконатись, що він у своєму помешканні. Помешкання, на щастя, було справді його.

Врешті, комісар обережно сів на край ліжка. Голова була важкою, а шлунок спазматично стиснувся, категорично протестуючи проти нових вливань алкоголю. На щастя, господар більше не мав такого наміру. Від самої думки про все, що міцніше за каву, починало нудити. Срібна таця з кавником і свіжою випічкою стояла на його секретері. Вістович жадібно ковтнув слину і вже хотів подякувати Бейлі, коли ж помітив, що на таці було три філіжанки.

– Ти на когось чекаєш? – запитав комісар.

– Коли я прийшла, в тебе вже були гості, – пояснила жінка.

– Доброго ранку, комісаре, – почувся чоловічий голос.

У дверях кімнати, одягнений в цивільний одяг, стояв Редль. Вістович сягнув рукою по свій револьвер, але кишеня плаща виявилась порожньою. На обличчі полковника з'явилась крива усмішка.

– Уночі я мусив забрати вашу зброю, – пояснив гість, – ви були в такому стані, що могли кого-небудь пристрілити. Але зараз я готовий повернути вам її…

З цими словами полковник виклав револьвер Вістовича на секретер поруч з тацею. Тоді взяв кавник і налив з нього кави в філіжанки. Після цього учтиво переніс тацю на столик поруч ліжка.

Комісара дещо дратувала його театральність. Найперше, звівшись на ноги, він підійшов до секретеру і забрав свій «Гассер». Щоправда, в каморах револьвера не виявилось жодного патрона.

Редль тим часом узяв до рук філіжанку і підійшов з нею до вікна. Надворі починався ще один похмурий грудневий день. Місто посилало в небо сині і чорні струмені диму з численних димарів, зігріваючись у цю безсніжну, але мерзенно-холодну пору. В помешканні Вістовича також не завадило б запалити піч.

– Снідайте, комісаре, у нас з вами важлива розмова, – знову озвався Редль, помітивши, що той не взяв свою філіжанку і навіть не торкнувся випічки, – набирайтеся сил.

– Можемо розмовляти одразу, – відповів той.

Бажання їсти поступово зменшувалось, доки не зникло зовсім. Присутність в будинку людини з контррозвідки кого-завгодно позбавить апетиту.

– Як скажете, – відповів полковник, виразно поглянувши на Бейлу. Жінка підвелася і вийшла в сусідню кімнату.

Трохи помовчавши, Редль продовжив:

– Так от, комісаре, якщо пам'ять остаточно до вас повернулась, пригадайте події триденної давнини. Я маю на увазі вбивство в філармонії… Як мені відомо, ви сталі мимовільним свідком цієї події. Пригадуєте?

Вістович ледь помітно кивнув.

– Чи знаєте ви, хто цей убієнний?

– Не знаю.

Полковник єхидно усміхнувся.

– Звісно, увесь цей час вам ніколи було читати пресу, – сказав він, – а між тим газети просто сказились. У всіх однакові заголовки.

Редль дістав з внутрішньої кишені плаща свіжий номер «Діла» і простягнув його комісару. Той, напруживши мозок, прочитав на першій шпальті: «Вбито депутата Галицького сейму Бартоломея Ракоцького!» Читати статтю Вістович не мав наміру, тому відклав газету вбік.

– Ракоцький був не просто депутатом, – продовжив полковник, – він очолював об'єднання крупних землевласників, яке до того ж підтримувало австрійську політику. Як ви розумієте, про його смерть вже відомо в Відні. І Відень хоче розслідування…

Незважаючи на свій кепський стан, Вістович потроху починав розуміти, куди той хилить. І це розуміння було бальзамом на його душу.

– Розкриття убивств не наша справа, – продовжив Редль, – але контррозвідка зацікавлена, щоб убивцю знайшли.

– Наскільки мені відомо, поліція взялася за цю справу, – сказав комісар, уважно спостерігаючи за співрозмовником.

Сівши за його секретер, полковник підтягнув до себе переповнену попільничку і неквапно закурив.

– Я хочу, щоб ви зрозуміли мене правильно, Вістовичу, – за кілька хвилин продовжив Редль, – в тутешній Дирекції поліції працюють переважно поляки, які й самі раді позбутися проавстрійських елементів у сеймі. Я не здивуюсь, якщо невдовзі вони закриють цю справу і повідомлять, що сердешний Ракоцький публічно наклав на себе руки. Тому сподіватися ми можемо тільки на вас і Шехтеля. На щастя, він тепер вже директор поліції.

– Саме завдяки вам, полковнику, – випалив комісар, – я й не можу зараз зайнятися цією справою. Тому покладайте свої надії на одного Шехтеля! А я подбаю про те, щоб вчасно з'являтися до суду в справі Гаусмана…

Перечекавши цю хвилю гніву, Редль продовжив своїм спокійним крижаним тоном:

– Ми подбаємо про те, щоб слухання припинились на час розслідування. Також подбаємо про вирок. Він буде залежати від ваших старань, Вістовичу.

– І все? – запитав той, і собі заспокоївшись.

Комісар зрозумів, що іншої подібної можливості поторгува-тись за своє майбутнє в нього може не трапитись.

– Ми підтримаємо вашу подальшу кар'єру, – відповів Редль, – також можете розраховувати на підтримку Evidenzburo.

– Мені потрібні письмові гарантії, – мовив комісар.

– Сьогодні Вільгельм Шехтель отримає телеграму від міністерства поліції з пропозицією розглянути вашу кандидатуру на посаду заступника директора, – відповів Редль, – це, як на мене, найкраще свідчення серйозності наших намірів щодо вас.

Полковник вилив рештки прохолодної кави собі в філіжанку.

– По щирості, комісаре, у вас невеликий вибір, – зауважив він, – не забувайте, що слідство у вашій справі наразі триває. І тільки ми можемо його зупинити.

– Тоді вам не потрібна моя відповідь, – сказав Вістович і, не втримавшись, потягнувся за випічкою. Голод ставав нестерпним.

– Можливо й так, – погодився Редль, – а тепер я скажу найголовніше… Бартоломей Раковський мав бездоганну репутацію. І такою ж вона мусить залишитись після цього розслідування. Пан зрозумів мене, Вістовичу?

– Зрозумів, – понуро відповів той.

– Чудово, – полковник загасив цигарку і підвівся з-за секретеру, – гадаю, до вечора вас буде відновлено на посаді. За справу краще беріться негайно.

Він застебнув плащ і після цього додав, простягнувши комісару візитку:

– Звертайтесь, якщо буде потрібна моя допомога. Але тільки в крайньому випадку. Успіху, пане Вістовичу.

З цими словами Редль вийшов. Почекавши трохи, комісар підійшов до вікна і побачив, як той виходить з його будинку. Роззирнувшись довкола, полковник подався вздовж вулиці, а потім пропав з виду.

До його кімнати повернулась Бейла. Жінка також була одягнута для виходу.

– Ти не залишишся? – запитав комісар.

– Ні, – відповіла вона, – я хвилювалась за тебе, втім тепер бачу, що все гаразд.

Вістович спробував легенько взяти її за лікоть, але вона не дозволила.

– Адаме, – тихо промовила Бейла, – ти знаєш, я ніколи і нічого не вимагала від тебе. Але не хочу бути потрібною лише тоді, коли тобі не щастить з дружиною.

Вістович спробував заперечити, але не зумів збрехати. Вона посміхнулась і залишила його наодинці.

© Б. Коломійчук, 2014

Андрей Курков

Кукутис

(Отрывок из романа «Шенгенская история»)

20 декабря 2007 года, около полуночи, лес возле деревни Аникщяй перестал шуметь, затих и прислушался. Над кронами высоких сосен на единственном в этом лесу холме мигал красный огонек маяка. Таким же красным миганием сверху, из-под насупленного декабрьского неба, ему отвечал летящий самолет. Чужой самолет, который не с этой земли взлетел и не на эту землю опустится.

Земля, на которой рос этот лес, была не настолько мала, чтобы не нашлось места для посадки или взлета самолета. Но страна эта была не настолько велика, чтобы загрузить собственными жителями свои же самолеты. Было время, были жители, которые хотели летать, были самолеты, которые отвезли этих жителей в разные страны. Остались те, кто летать не любил. И почти отказалась страна от самолетов. Зачем они, если есть море, есть лодки и корабли, есть все, чтобы чувствовать себя свободным и из-за этого чувства отказаться от спешки. Свободные люди никуда не спешат.

А 20-го декабря без четверти полночь к шлагбауму возле села Шештекай, что затерялось где-то между Кальварией и Лаждияем на самом краю этой земли, двести километров от Аникчайского леса, подошел старик. Подошел бодрой, но чуть странноватой походкой, то ли пытаясь скрыть от посторонних наблюдателей свою хромоту, то ли по другой причине. Подошел и остановился шагах в пяти, прямо на дороге, которую этот шлагбаум перегораживал.

В домике, покрашенном в зеленый цвет, что стоял слева от дороги, горело два окна. Домашний, слегка приглушенный свет от окон падал на заснеженную дорогу. И даже полосатый шлагбаум поблескивал, ловя на себе рикошет оконного света, ударявшегося сначала о снег, а затем разбрасывавшего свои желтые брызги по ближайшим к окнам окрестностям.

Дверь домика скрипнула. Вышел на деревянный порог пограничник без шинели. Задрал голову вверх, посмотрел на лампочку, бессловесно висевшую под козырьком. Потянулся к ней двумя руками. «Видать, замерзла!» – подумал. И, схватившись левой рукой за патрон, а правой – за нее, покрутил ее туда-сюда. И вспыхнула лампочка, разбуженная руками пограничника. А тот, опустив руки, улыбнулся, вдохнул морозный воздух и выдохнул его паром. С полминуты он старательно делал вид, что не замечает старика, которого внезапный свет загоревшейся лампочки заставил прижмурить глаза и оглянуться. Но потом пограничнику стало не удобно, и он обратил на постороннего свой взгляд, и кивнул. Старик, прижмуренным взглядом наблюдавший за пограничником, кивнул в ответ и, достав из кармана короткого серого пальто с поднятым воротником старомодные карманные часы, открыл крышку циферблата. Без восьми полночь.

– Может, зайдете? – спросил вежливо пограничник.

– Может, и зайду, – ответил старик, но с места не сдвинулся.

– Пожалуйста! Заходите, – повторил свое приглашение служивый. – У нас и чаек есть, и кое-что покрепче!

– Что же это? – удивился вслух старик. – Вы что, всех подряд готовы к себе приглашать? Да и разве разрешено пить на пограничном пункте?

– Сегодня можно, – вздохнул пограничник. – Сегодня такой день, что можно.

И он открыл дверь, вошел в домик и оглянулся. Старик тоже подошел к порогу. Поднимая по ступенькам несгибавшуюся в колене левую ногу. Вошел.

В большой комнате пограничного домика пахло корицей и гвоздикой. На маленькой электроплитке в эмалированной кастрюльке грелся глинтвейн. На подоконнике стояла бутылка «Жальгириса» и маленькие стопочки. А на стене над письменным столом висел портрет президента Адамкуса.

Старик уставился на президента, потом, покачав головой, обвел разочарованным взглядом трех пограничников.

– Мы закрываемся, – грустно пояснил старику незнакомый офицер и развел руками, показывая, что больше он ничего сделать не может.

– Границу закрываете? – переспросил старик.

– Наоборот. Открываем. А пограничный пункт закрываем.

– И куда вас переводят?

– Кого куда, – вздохнул третий. – А я, наверное, уеду за границу…

– Да, наверняка есть страны, в которых не хватает пограничников, – кивая, совершенно серьезно произнес старик.

Офицеры улыбнулись.

Ровно в полночь на рабочем столе под портретом президента Адамкуса зазвонил телефон.

Старший по званию пограничник снял трубку, представился. Выслушал собеседника, видимо еще более старшего по званию, стоя и уважительно, а потом как-то совершенно спокойно и по-дружески вздохнул и произнес «Gerei!»

– Приказано поднять шлагбаум, – грустно вымолвил он и посмотрел задумчиво на портрет президента Адамкуса.

И старик, и двое других пограничников тоже перевели взгляды на Адамкуса.

А старший по званию уже смотрел на монитор компьютера, где шесть квадратов выдавали изображение с камер наблюдения. Черно-белая метель делала все квадраты одинаковыми. Только на одном из них изредка прорывалось лучше освещенная картинка с пограничным шлагбаумом.

Офицер, прикипев взглядом именно к этой картинке, потянулся рукой к установке дистанционного управления и нажал толстую зеленую кнопку. Однако на картинке ничего не произошло. Он еще раз нажал. Вздохнул.

– Опять механизм замерз! Пошли поднимать! – скомандовал он, встав из-за стола.

Густой снег нового дня, валивший с неба, немного отпрянул от раскрывшейся двери пограничного домика.

– Ого как метет! – вырвалось у одного из вышедших на порог.

Скрипнули ступеньки под ногами. Трое пограничников и старик приблизились к шлагбауму. Старший по званию пограничник наклонился к шлагбаумной тумбе, открыл дверцу блока управления. Разблокировав полосатую стрелу, он позвал коллег и они втроем вручную подняли длинную, должно быть пятиметровую полосатую стрелу.

– Спасибо! – сказал им старик и зашагал по более не перекрытой шлагбаумом дороге.

– У вас хоть паспорт есть? – окликнул его один из пограничников.

– Есть, – оглянулся тот на ходу. – Конечно, есть!

– А зовут вас как?

– Кукутис! – ответил старик.

– Это имя или фамилия?

– И то, и другое! – крикнул Кукутис и перешел границу видимости. Увеличивающееся с каждым его шагом пространство от шлагбаума и дальше метель заполняла живым снегом.

Пограничники торопливо вернулись в служебный домик, лишенный будущего.

– Запиши, – скомандовал старший пограничник своему коллеге. – Первым без предъявления документов границу перешел Кукутис Кукутис! Как ему только живется с таким именем?!

Коллега, усмехнувшись, кивнул и взгляд его быстро нашел лежавшую на подоконнике ручку.

– Паспорт! – насмешливо шептал сам себе старик Кукутис, лихо занося при каждом втором шаге вперед свою несгибающуюся правую ногу. – У меня в каждом кармане по паспорту! И все они мои!!!

Сколько той Европы?! Он ее уже прошел из конца в конец десятки раз! И до своей деревянной ноги, и с нею. Больше всего ему нравилась когда-то Пруссия, Восточная Пруссия. Она была почти родной, как двоюродная сестра. Он ее знал если не с рождения, то уж явно с младых лет и до того странного момента, когда она растворилась в истории. Этот момент длился довольно долго, несколько лет Кукутиса не отпускало ощущение, что где-то рядом варится суп из кислой капусты. В большом казане, висящем на крюке над костром. Запах этого супа догонял Кукутиса то на одной дороге, то на другой. И вдруг он заметил, что пропали пруссы. Были, встречались на пути, улыбались своей особенной мелкой улыбкой. И вдруг пропали. Когда он спросил у встречного поляка, куда они делись, поляк ответил: «Их убили литовцы!» Поляк, видимо, литовцев не любил и в Кукутисе тоже литовца признал. Поэтому так и сказал. А Кукутис поначалу поверил. Он вспомнил, что ему говорили про пруссов литовские крестьяне. А говорили они, что пруссы не умеют любить и поэтому у них почти не бывает детей. И действительно, ни разу вдоль дороги, проходя через прусские села и городки, он не видел детей, не слышал детских голосов и смеха. «Вымерли?» – задался он вопросом. И кивнул. А если вымерли пруссы, то и понятно, почему сама Пруссия пропала. Растянули ее по кускам поляки и русские. А литовцы себе от Пруссии ничего не взяли. Ну, почти ничего! Один Мемель с окрестностями. А значит, соврал поляк, тот, который сказал, что пруссов литовцы убили. История ведь показывает, что если один народ убивает другой, то земля убитого народа сразу переходит к народу-убийце. А к литовцам никакой такой земли не перешло. Почти вся прусская земля оказалась вдруг частью России и называться стала Калининградской областью. А в Литве как было мало земли, так и осталось мало. Хотя в старые времена, много веков назад, Великое княжество Литовское было самым большим царством Европы. И тогда было Европе в этом княжестве уютно. И полякам, и пруссам, и тем малым народам, которые еще не придумали, как себя называть.

За спиной Кукутиса неожиданно зафыркала лошадь и он шагнул испуганно в сторону.

– Тпру! – крикнул лошади мужик и потянул вожжи на себя, отклонившись назад. Отпрянули от его раскрытого рта летевшие вниз снежинки.

– Шядай! – мужик приглашающе указал Кукутису рукой на телегу.

Старик подошел, неуклюже подпрыгнул, оттолкнувшись здоровой ногой и отведя чуть в сторону деревянную. Уселся бочком, обернулся к возчику, кивнул благодарственно.

Возчик хлестанул пегую лошадку коротким кнутом, и телега снова тронулась в путь. Тронулась бесшумно, что само по себе насторожило Кукутиса. Уже встречались ему в жизни бесшумные телеги, увозившие подобранных случайных попутчиков в вечность, из которой нет возврата. Случались в 1918-м, когда войны уже почти не было, но не было и еды. И тогда села выбирали возчика, смазывали хорошо колеса телеги, чтобы не скрипела, и отправляли на ближайшую дорогу, чтобы возчик подобрал какого-нибудь странника помоложе, убил, голову отрезал и выкинул, а тушу в село на еду привез. Тело без головы и разделывать легче. Голова ведь отвлекает, заставляет всматриваться, пытаться догадаться: откуда человек пришел, каких кровей?

Кукутис наклонился вперед, чтобы на колеса посмотреть, да чуть и не слетел с телеги на ухабе. Однако успел заметить, что колеса под телегой были от машины.

Небо впереди светлело. Снежные тучи иссякли, весь свой запас растратив. И хоть дорога была еще покрыта снегом, но лежал он на ней неустойчиво, то и дело перекатываясь и оголяя острые, выдавленные еще осенью другими колесами края колеи, замороженные зимним морозным воздухом.

– Тебе куда надо? – спросил, не оборачиваясь, возчик.

– Прямо, – ответил Кукутис. – В Париж.

Возчик обернулся. На губах взыграла усмешка.

– Это же далеко, за Варшавой! А зачем тебе туда?

– На похороны.

– Опоздаешь!

– Нет. Он еще не умер.

– Кто?

– Покойник. Покойник еще живой…

Возчик пожал плечами и возвратил свой взгляд на пегую лошадь, тянувшую телегу не особенно прытко. Хлестанул ее коротким кнутом, и она побежала резвее, из-за чего и телегу затрясло повеселее на мерзлой грунтовке, и Кукутиса пару раз подбросило, да так, что он чуть спиной на солому не опрокинулся.

– Хочет, чтобы я не опоздал?! – подумал о возчике Кукутис, посильнее схватившись руками за бок телеги, на котором сидел.

– Ну, тут я сворачиваю, – обернулся возчик-поляк на Кукутиса, остановив окриком лошадь. – Хочешь, можешь у меня переночевать. Скоро ведь стемнеет!

Кукутис оглянулся назад. Увидел нагоняющий их джип с включенными фарами. Джип, не сбавляя скорости, объехал стоящую телегу и помчался прямо. А справа за заснеженным полем лежала деревенька, посреди которой гордо стоял и поблескивал серебристым крестом большой костел.

– Нет, спасибо, – Кукутис спрыгнул на дорогу. – Пройду-ка я еще чуток вперед. Да и тебе лучше будет!

– С чего мне лучше будет? – удивился возчик-поляк.

– Я в чужих домах легко приживаюсь! Давно за собой такой грех заметил. Где переночую, там, бывает, и остаюсь…

– Что, пока не выгонят? – поляк с интересом уставился в глаза Кукутису.

– Не-а, меня не выгоняют… Просто перестают замечать. Я к любому дому характером подхожу. Характер-то у меня мировой. Я – везде в мире дома. А потом, прижившись, сам ухожу. Я-то знаю, что в гостях хорошо, а в дороге – лучше!

– Да, – закивал поляк. – В дороге лучше, чем в гостях! Но дорога все равно приводит или домой, или в гости… Ну, удачного пути!

Он перевел взгляд со стоявшего на дороге Кукутиса на лошадку.

– Но-но, пошла! – И его короткий хлыст несильно коснулся лошадиного крупа.

Кукутис стоял и провожал взглядом телегу, свернувшую на проселочную дорожку. Потом снова оглянулся назад – зимний воздух загустевал, сгущался. Машин не видать.

Провел тыльной стороной ладони по щекам. Огрубевшая кожа прошлась по щетине. Кукутис словно прислушался к щетине кожей кисти. По длине щетины безошибочно определил время – около половины третьего.

И продолжил свой путь. За последующий час обогнали его два грузовика и автобус, а навстречу ни одной машины. Небо стало опускаться. Впереди огоньки деревеньки или городка показались. И прибавил Кукутис шагу, ловко занося свою деревянную ногу вперед дальше, чем здоровую. Время от времени оглядывался он назад, чтобы успеть сойти с дороги в случае появления машины. Однако со стороны Литвы дорога была пуста, и в сторону Литвы никто не ехал, что отдельно огорчало Кукутиса.

Да и холодать стало. Поэтому, дойдя до поворота к манящему оконными огнями домиков населенному пункту, Кукутис свернул и ощутил облегчение.

Как и положено, крайний домик этого села был кособок и не покрашен, и всем своим видом взывал о помощи.

Кукутис зашел в открытую калитку. Поднялся на деревянный порожек, отчего доски под ногами скрипнули жалобно. И постучал в деревянную дверь, обитую толстым серым войлоком, из какого в России валенки катают.

Минуты три прошло прежде, чем дверь открылась и в проеме появилась женщина лет шестидесяти в теплом синем платке, синей кофте и черной тяжелой юбке аж до пола.

– Вечур добры! – поприветствовал ее Кукутис. – Я из Литвы в Париж иду… Пустите на ночлег?

– Из Литвы? До Парижу? – женщина всмотрелась в лицо странника, потом опустила взгляд ниже, и когда увидела она деревянную ногу Кукутиса, то сразу шаг назад сделала.

И понял Кукутис, что его впускают на ночь.

Роман выйдет в 2015 году в издательстве «Фолио»

© А. Курков, 2014

Тимур і Олена Литовченки

Мрійник

Присвячується

355-м роковинам від днязагибелі Юрія Немирича.

Дорогий читачу!

Головний герой нашої повісті (а також роману, частиною якого вона є й який ти невдовзі, сподіваємось, із задоволенням прочитаєш) – князь Юрій Стефанович Немирич, видатний політичний діяч, дипломат, талановитий воєначальник, права рука Івана Виговського. Він належав до роду, який, на думку сучасників, стояв поряд з Острозькими, Вишневецькими, Сангушками, Радзивіллами та іншими русинськими шляхетськими сімействами. Немиричі були одними з найбільших землевласників Великого князівства Литовського.

Герой повісті був одним з найосвіченіших людей свого часу. Романтик, мрійник, філософ, мислитель з відточеним, гнучким розумом, дивовижною твердістю духу – ось як можна його охарактеризувати. Юрій Немирич був наділений рідкісною, як на ті часи, незалежністю суджень та воістину бунтарським характером. Додайте до цього авантюрну жилку, успадковану від предків, та виховану з дитинства звичку до холодного політичного розрахунку – і дістанете бодай приблизне уявлення про те, наскільки благодатний матеріал для майстрів красного слова являє ця персона. Недарма ще за життя про Немирича складалися легенди…

Втім, його значення для розвитку тогочасної України, роль у бурхливих процесах середини XVIIстоліття так і не були оцінені належним чином. Ми й досі слабко уявляємо, що саме рухало вчинками цієї талановитої освіченої людини: біль за долю країни?., політичні амбіції?., проста жага влади?… Як розцінити перехід Немирича від соцініянства (аріянства) до православ'я: людина повернулася до віри предків – чи це був політично виважений крок інтригана, загалом байдужого до питань віри?! А ідея Великого князівства Руського!.. Що це: прагнення створити нову незалежну українську державу чи черговий кар'єрний хід?!

Однозначних відповідей на ці запитання, мабуть, не знайде ніхто й ніколи. Втім, впевнено можна констатувати, що за масштабністю задумів і вчинків Юрій Немирич безумовно належить до зірок першої величини на небосхилі української історії XVIIстоліття.

Він був народжений для того, щоб створювати нове, небачене досі – типова людина епохи українського Відродження. Схильність до науки поєднувалася в ньому з жагою пригод, релігійні шукання – з політичними амбіціями, аристократизм – з пристрастю до демократії. Немирич міг провести життя в розкоші та спокої, натомість на нього чекали різноманітні небезпечні випробування, яскраві враження, радощі й розчарування, великі досягнення й катастрофічні втрати, конфлікти з можновладцями та нерозуміння спільників, участь у кривавих битвах і виснажливих дипломатичних перемовинах.

Наша повість (як і майбутній роман) написана, насамперед, для молодого покоління українців, людей творчих і допитливих. Знаємо, що вони вже не бажають засвоювати історію власного народу, переспівану чужинськими ідеологами. Молодь хоче відчувати минувшину, немовби живу реальність. У своїх творах ми намагаємося не просто наголосити на найважливіших моментах життя певних історичних персонажів, але художніми засобами анімувати їх, дати уявлення про характер і мотивацію вчинків. Так виникає своєрідний канал між сивою давниною й сучасністю, по якому лине жива вода слова – субстанції всюдисущої, універсальної, хоча й незримої…

У художньому творі історична достовірність єднається з натхненним польотом фантазії, що властиво белетристиці. Тим не менш, ми не відходимо від реальних фактів, які тільки можна відшукати в історичних документах описуваної епоxu. А вже грунтуючись на останніх, намагаємося відтворити складний духовний світ наших героїв, логічно обгрунтувати кожен їхній вчинок, не приховуючи як достоїнств, так і недоліків та слабкостей. Отак і виникають літературні портрети тих, хто, з нашої скромної точки зору, достойний назавжди залишитися в пам'яті нащадків.

Наостанок ще пару слів про конкретну часову прив'язку повісті «Мрійник». Ми обрали для цього серпень-вересень 1649 року. На той час Юрій Немирич віддано служив польському королю й навіть помислити не міг, що всього лище за кілька років перейде на бік своїх тодішніх ворогів!!! Уявіть, наскільки глибокий духовний злам пережив наш герой, щоб отак змінитися… Хоча, зазначимо заради справедливості, сталося це недарма: адже саме у серпні-вересні 1649 року Немирич пережив як перший розкол досі непорушної блискучої держави, цілісність якої раніше не підлягала сумніву, так і жахливу втрату близької людини.

А тепер перенесемося подумки на…

Правий берег р. Стрипи неподалік Зборова, 15 серпня 1649 року

Ось нарешті по мосту проїхав останній вершник, що належав до посполитого рушіння Київського воєводства. Далі настала черга переправлятися довгій низці обозних возів, навантажених різноманітним скарбом. Його Королівська Величність Ян II Казимир розраховував на тривале протистояння з клятими бунтівниками, тому й наказав обладнати військовий табір усім необхідним. За кілька днів тут можна було створити своєрідний плацдарм для наступу на непокірливу голоту, зусібіч захищений від нападу природними перешкодами. А на другому березі річки – добрий замок з міцними стінами. Нічого не скажеш, прекрасна ідея!..

По всьому виходило, що тепер фортуна мала посміхнутися саме магнатам. Все ж таки війна триває другий рік поспіль, за цей час коронні війська та посполите рушіння встигли набути неабиякого досвіду ведення бойових дій не тільки проти бунтівних козаків, але й проти їхніх спільників-татар. До того ж зараз військо очолив сам король – лише ця обставина змушувала триматися якомога впевненіше навіть останнього німецького піхотинця-найманця, не кажучи вже про пихате панство. Козаки?… Татари?… Матка Бозка – що може вдіяти купка навіжених пройдисвітів проти славетного воїнства, яке зібрав під своєю рукою король Ян Казимир!!!

А яку вдалу позицію для табору обрали – про кращу годі й мріяти!.. Залишивши стародавні оборонні споруди Зборова на лівому березі Стрипи, шляхтичі переправлялися трьома мостами на так званий «острів» (а насправді – на правий берег річки) й повільно розгорталися вверх за течією від місця впадіння в основне русло притоку – Малої Стрипи. Невдовзі тут постане базовий табір, у центрі якого королівський почет завершував обладнання ставки Яна Казимира.

Таким чином, із заходу та півдня поляків захищатиме притока, на півночі посполите рушіння під орудою пана Кержицького, посилене німецькими найманцями й десятком гармат, має зайняти вигідну позицію на тамтешніх пагорбах. На схіному напрямі – найімовірнішому, звідки очікувався прихід бунтівників, захист був найнадійнішим: насамперед, це величний Зборівський замок, в якому укріпився князь Корецький, а в його тилу – ріка Стрипа.

Що ж, нехай кляті бунтівники тільки спробують сунутися – вмить дістануть на горіхи! Взяти Зборівський замок непросто, до того ж з «острова» по трьох мостах завжди можна перекинути підкріплення в будь-яке місце ймовірного театру бойових дій. Якщо ж спалити мости, захопити табір на «острові» козакам точно не вдасться. Вигнута закрутом Мала Стрипа робила неможливими удари з півдня й заходу – всякий, хто сунеться звідти, ризикуватиме наразитися під час переправи на вбивчий перехресний вогонь гармат і мушкетів. А щоб напасти з півночі, голоті довелось би дертися по схилах пагорбів під навісним обстрілом. Куди не кинь, всюди клин!

Немирич мимоволі посміхнувся: він завжди полюбляв бездоганні речі, а план облаштування табору на «острові» проти Зборова видавався йому просто ідеальним. Тим паче, що під час останньої військової наради йому вдалося внести декілька вельми доречних пропозицій щодо розстановки збройних загонів – і всі вони були з задоволенням сприйняті. Як же не пишатися таким визнанням?!

Ну що ж, якщо все йде добре, про серйозні справи на деякий час можна і забути. Тепер же слід пообідати. Як генеральний полковник посполитого рушіння Київського та Волинського воєводств, Немирич вважав за необхідне прослідкувати, щоб усі люди з підвладних йому загонів переправилися на «острів». І дозволив собі полишити місце переправи лише після того, як останній підпорядкований йому шляхтич зі своїм почтом та служниками ступив на земельний клин між Стрипою і Малою Стрипою, а міст почали перетинати обозні вози.

За цей час Юрій встиг не тільки зголодніти, але й притомитися. Дивина, та й годі! Нібито не їздив далеко, а просто мотався з одного берега на інший, віддавав розпорядження, клопотався про щось – а втома відчувається неабияка… До чого ж підступною буває звичайнісінька метушня! Тепер би якнайшвидше дістатися до того місця у гігантському людському мурашнику, де отаборилися його челядники, злізти нарешті з сідла, розтягнутися на прогрітій серпневим сонечком землі й як слід відпочити…

Цікаво, чи встигли служники приготувати обід? Зараз куди не поглянь, скрізь щось чистять, ріжуть, шпарять, шкварять, варять, смажать. Звідусіль долинає настільки вбивча, як для голодного стомленого чоловіка, суміш пахощів, що аж у голові паморочиться! Здається, ось-ось заслабнеш і з сідла догори дригом гепнешся! Швидше би вже дістатися до місця розташування…

Хоча це нелегко. Панство тільки-но переправилося на «острів», тому отаборилися далеко не всі. Хто не встиг цього зробити, той вирішував, за що хапатися раніше: панське шатро поставити чи обід приготувати?! А таких дрібниць, між іншим, – безліч! Тому весь різномастий людський мурашник галасував і доволі безладно метушився, через що проїхати між стоянками окремих шляхтичів було нелегко.

Як раптом з боку пагорбів, розташованих на півночі, долинув підозрілий, зовсім не мирний шум: чи то загула натужно земля під кінськими копитами, чи забряжчала криця, чи сотні людей загорлали щодуху… Що ж там сталося?! Ні, як не прислуховуйся – не розбереш, бо надто далеко. Але щось зовсім не мирне… Швидше, небезпечне!..

От вже хмара куряви здійнялася у синє серпневе небо. Причому здійнялася курява саме над «островом», а не на лівому березі Стрипи, біля далеких, майже не видимих звідси Млинів… То що ж це таке, хто б сказав?!

Все роз'яснилося за кілька секунд, коли передані з вуст у вуста, до Немирича донеслися багатократно повторені перелякані зойки:

– Козаки!!! Козаки напали!!!

Козаки?!

Що за маячня?! Чому вони нападають з півночі, а не зі сходу?! Як там опинилися?! Як і коли встигли переправитися на «острів»?! Як пан Кержицький, маючи під рукою посполите рушіння вкупі з німецькими найманцями, примудрився проґавити їх?! Чому мовчать спеціально віддані у його розпорядження гармати?!

І загалом, як могло статися, щоб…

Та шукати відповіді на силу-силенну запитань не було можливості: з верхівок північних пагорбів таки вдарили гармати – от тільки стріляли вони чомусь… по шляхетському табору!!! Коли за декілька секунд одразу дюжина ядер гепнулася в різних його місцях, людська маса, що досі не встигла як слід упорядкуватися, здибилася і з шаленістю гірського потоку поперла у бік найближчого мосту. Тікати разом з усіма хоробрий полковник аж ніяк не збирався, тому, щоб уникнути збожеволілого натовпу, відскочив на самий краєчок берега Стрипи й відчайдушно вигукнув своїм служникам:

– До мене!!! Мерщій до мене!..

Долати опір оскаженілого від переляку натовпу було нелегко, та все ж до Немирича пробилися троє з п'яти хлопців, які перебували безпосередньо біля свого пана під час переправи. Юрій озирнувся ліворуч і засмучено підібгав губи. Очевидно, якісь пришелепкуваті візники спробували розвернути один з возів просто на середині мосту, і тепер він звісився задніми колесами у порожнечу над водою, надійно заблокувавши рятівний прохід з «острова» на лівий берег. З одного боку на віз напирав переляканий натовп, з іншого – зчепилися краями й колесами ще три підводи…

Прагнучи порятунку, люди жахливо репетували, розгублені візники горлали, воли відчайдушно ревли. Ті, хто втратив надію урятуватися через заблокований міст, кидалися у воду, щоб переправитися через Стрипу уплав.

Раптом шістнадцятифунтове ядро[31] зі свистом врізалося в самісіньку гущину щільного натовпу, що осадив міст, і проборознило в ньому довгу просіку.[32] Натовп завив, рвонув щосили, зіпхнув з мосту клятого воза разом з обома волами. Тепер на лівий берег линув суцільний вал нажаханих істот, які зовсім нещодавно були хоробрими воїнами.

Пекло, справжнісіньке пекло!!!

Зрештою втративши надію дочекатися усіх своїх хлопців, Немирич кинув коротко:

– За мною, триматися разом, не відставати, – і пустив коня риссю уздовж берега. Але порівнявшись із центром табору, мимовлі натягнув вуздечку, а коли кінь зупинився – навіть підвівся на стременах, щоб краще бачити. Бо не повірив власним очам! У самісінькому центрі шляхетського табору, на найкращому місці стояло розкішне шатро, довкола нього бігав сам Ян II Казимир з палашем, лезо якого яскраво виблискувало на сонці. Час від часу король схилявся до землі, щось вигукував, тицяв зброєю під розставлені довкола вози, а з-під них, немовби кропом ошпарені, вискакували пихаті шляхтичі або їхні челядники й кидалися урозтіч.

Немирич не мав сил і далі спостерігати за тим, як перший серед рівних[33] «напучує» боягузів, що не бажають битися з ворогом. На щастя, в середині табору людей було небагато: майже всі встигли порозбігатися, побоючись загинути від гарматних ядер, що ламали і трощили все довкола. Тому полковник з трьома своїми хлопцями швидко досягнув королівського шатра. Його Величність тільки й мовив розгублено:

– Немиричу, ти…

Не відповівши нічого, Юрій зістрибнув з коня, власноруч витягнув з-під найближчого воза чергового зблідлого переляканого панка, добряче розмахнувшись, відважив йому дзвінкого ляпаса, гримнув:

– Туди – нумо пішов!!! – і штовхнув у напрямі північних пагорбів. Діставши ляпаса, шляхтич здригнувся, його права рука мимоволі потягнулася до шаблі. Але, мабуть, в очах Немирича читалося щось таке, що панок знітився, непевно кивнув головою й підтюпцем потрусив у вказаному напрямі, чомусь навіть не здогадавшись скочити на коня.

Задоволений досягнутим результатом, полковик звернувся до хлопців, мотнувши головою услід боягузові:

– Шляхтичів оминайте від гріха подалі. Панством займатимусь я. Але всіх челядників, кого тільки побачите, женіть на битву. Нумо, хутко!

Хлопці коротко кивнули й умить розбіглися шукати тих, хто б де не сховався. Юрій теж зібрався продовжити пошуки, як почув з-за спини:

– Немиричу…

Озирнувся на короля. Його Величність був явно розчулений неочікуваною допомогою.

– Немиричу, дякую тобі!

Полковник мовчки вклонився й зайнявся подальшими пошуками. І хоча обстріл напіврозореного табору тривав, кількість боягузів, які прагнули втекти на безпечний лівий берег, поступово зменшувалася. Коли ситуація остаточно перемінилася на краще, Немирич гукнув хлопців, вони повернулися до коней і поскакали до місця, де кипіла битва.

Рештки шляхетського війська і козаки зійшлися, як-то кажуть, стінка на стінку. Дві лінії, одна з яких періодично тіснила іншу (хоча й не надто сильно), розтягнулися уздовж крутого правого берега Стрипи. Гарматний вогонь тепер вщух: необлаштований шляхетський табір вже був розбитий на тріски, а обстрілювати польську шеренгу пушкарі не наважувалися – надто високою була ймовірність поцілити своїм же козакам у спину… Звісно, можна було спробувати розбити важкими ядрами мости, що позбавило би шляхту можливості відступу. Але як тоді самим переправлятися на лівий берег?! А там же Зборівський замок!..

Отже, битва перетворилася на безліч запеклих шабельних двобоїв. В цілому ж перемогти не виходило у жодної зі сторін. Таке протистояння тривало до самих сутінків. Лише тоді козаки трохи відступили, що нарешті дало можливість украй стомленим шляхтичам на чолі з Яном II Казимиром переправитися через ріку.

Лівий берег р. Стрипи, неподалік Зборова, ранок 16 серпня 1649 року

– Ну що ж, пане, я вважаю, тут бунтівники точно не прорвуться.

– Ти серйозно?

– Авжеж.

Немирич кивнув, потім важкою ходою піднявся на верхівку земляного насипу й оглянув краєвид, що відкривався звідти. Якщо чесно, то полковник майже з ніг валився, як і всі його люди. І було би значно краще, якби вони бодай трохи поспали, а не надривалися цілу ніч немов скажені. Та що вдієш?! Лишалося одне з двох: або з вечора до ранку кілки та палі тягати, землю копати, щоб мати бодай ефемерний шанс на перемогу – або одразу ж без бою козакам і татарам у полон здатися.

Але ж ні, не бувати такому!!! Як підтвердження рішучості їхніх намірів, Юрій мав можливість оглянути наїжачений гострими кілками земляний вал, що простягнувся уздовж Стрипи. Звісно, не завадило би спорудити щось більш серйозне, проте не за одну ж ніч!.. Ну нічого, будемо сподіватися, цього хоч сяк-так вистачить. Споруджена його служниками ділянка була не гірша, ніж сусідні. Що ж…

– Гаразд, хлопці, я задоволений вашою роботою. Тепер перепочиньте хоч трішечки, бо кляті бунтівники можуть розпочати наступ коли завгодно.

Двічі повторювати не було потреби. Вкрай стомлені люди полягали на землю, хто де стояв, і майже одразу позасинали, перед тим лише перевіривши, чи лежить поруч зброя. Що ж до самого Немирича, то він просто приліг з розплющеними очима, не в змозі заснути.

І не дивно: на його особистий погляд, події вчорашнього дня видавалися жахливою катастрофою, причому абсолютно несподіваною. Весь попередній життєвий досвід підказував Юрію, як глибоко релігійній людині, що істина завжди перемагає. Справді, істина належить Богові, істина виходить від Бога. Істина – це Сам Бог, а Бог – це істина. Бог завжди перемагає, Він просто не може не перемогти!!! Тоді як може програти істина?!

План облаштування табору на правому березі Стрипи, вироблений спільними зусиллями на військовій нараді за участю Його Королівської Величності Яна II Казимира, поза всякими сумнівами, був максимально вивіреним з військової точки зору. А оскільки план цей враховував деякі особисті пропозиції полковника Немирича, його сміливо можна було вважати ідеальним.

Як же так сталося, що бунтівні козаки з неочікуваною легкістю розгромили шляхетський табір і всього лише за кілька годин витіснили магнатське військо назад на лівий берег?! А що за жахи коїлися під час переправи!.. Не приведи Господи ще раз випробувати щось подібне у житті. Нічого подібного з ідеальними речами не може статися за жодних умов і обставин. Це можливо лише, тільки якщо річ не ідеальна.

А як змиритися з таким?! Він обізнаний у військовій справі, бо вивченню її тонкощів віддав не один рік. Він спочатку написав і видав у Парижі трактат «Роздуми про війну з московитами», а повернувшись додому, мав можливість випробувати на практиці свої теоретичні міркування. І все, про що писав у далекій французькій землі, блискуче підтвердилося. Отже, минулі досягнення засвідчують, що робити ідеальні припущення він таки вміє.

З іншого боку, вчорашній катастрофічний відступ з правого берега Стрипи доводить, що він вкупі з усією шляхтою так само здатен помилятися. Інакше блискуча шляхта не відступила би, нізащо не відступила би перед купкою бунтівних козаків. Справді, хто вони такі, щоб перемагати воїнство, зібране під рукою короля Яна Казимира?! Вискочки, холопи…

Немирич задер голову й подивився у блакитну, без жодної хмаринки височінь неба. Сонце вже піднялося над обрієм і відчутно пригрівало, а як до зеніту доповзе… Ох, спекотним буде день! А ще спекотніше стане, коли бунтівники підуть у наступ. І все ж таки, в чому саме полягала вада плану, затвердженого на королівській нараді?…

– Так, чоловіче, вада у вашого плану була! Але зовсім не та, про яку ти можеш навіть помислити.

– Що?!

Від несподіванки полковник миттю звився на ноги… й опинився очі в очі з незнайомим літнім чоловіком – огрядним, ошатно вдягненим, з довгими обвислими вусами й невеличкою чупринкою, кінчик якої спадав на середину чола з-під шапки.

– Ти хто, добродію?

– Хіба не впізнав?

– Ні.

– Отакої! Я ж Богдан Хмельницький.

– Що-о-о?! Не може того бути!!!

Немирич придивився уважніше: огрядний, ошатно вдягнений літній чоловік з довгими обвислими вусами й невеличкою чупринкою. Тобто, оце і є ватажок бунтівників…

– Як ти тут опинився?

– Хотів з тобою сам на сам поговорити, доки всі інші сплять.

Полковник озирнувся… і його очам відкрилася дивна картина: не тільки його хлопці – також усі інші шляхтичі разом зі своїми служниками, втомлені вчорашньою невдалою для них битвою та виснажливою нічною роботою, повкладалися спати, хто де стояв. Навіть охоронців не здогадалися виставити – отож, мабуть, і пройшов сюди ватажок клятих бунтівників, ніким не затриманий.

– Нема про що нам розмовляти, – Немирич відвернувся, проте прибулець поклав праву руку йому на плече й запитав:

– Але ж ти не розумієш, в чому наша сила, хіба не так?

Юрій озирнувся. Незваний прибулець всміхався й дивився просто йому в очі, хитро примружившись.

– Навіщо мені те розуміти…

– Е-е-е, пане полковнику, не бреши – негарно це! По всьому бачу, що саме нерозуміння бентежить тебе, не дає спокою й умиротвореності. Між тим, усе просто. Подивись на твоїх людей. Подивись на все військо шляхетське. Бачиш, які ви знесилені?

– Ми пропрацювали всю ніч до самого ранку…

– Знов кажу тобі, пане полковнику, – негарно брехати! Мої люди теж не байдикували.

– І де вони?

– Невдовзі побачиш. Але йдеться поки що про ваше військо. Кажеш, воно попадало на землю, роботою нічною знесилене? А я стверджую, що це сама земля наша силу з магнатського війська висмоктала й натомість ту силу нам передала. І це не враховуючи життєвої сили чотирьох тисяч ваших воїнів, вбитих в учорашній сутичці.

– Невже?!

– Саме так і є, інакше б ваше військо не було настільки виснаженим. От цього й не врахував ніхто: ні ти, ні король, ані інші пани магнати. У цьому й полягає ваш спільний прорахунок.

– Брешеш! – Немирич намагався відповідати спокійно, з достоїнством, проте мимоволі зірвався на крик. – Земля ця така сама ваша, як і наша. Натомість ви на неї грабіжників-кримців привели, тоді як ми…

– Козаки воювали разом із кримцями ще півтора десятки років тому[34] з обопільною користю, – розважливо парирував Хмельницький.

– А ясир[35] на нашій землі збирати – це для тебе нормально?!

– Ясиром у нинішній війні стануть не русини, а поляки. Панство має золото, щоб відкупитися від полону. Що тобі до того?…

– Мені не байдуже, бо всі ми є підданими Яна Казимира.

– От бачиш, ви віддаєте рідну землю під руку польського короля, а нас звинувачуєте в тому, що ми сюди кримців привели!

– Але ж русинські землі завжди входили до складу Речі Посполитої, таким є природний порядок речей…

– І яких же висот русинські князі можуть досягти у Речі Посполитій, якщо не зраджуватимуть віру своїх прабатьків?! От скажи, пане полковнику, чи комфортно тобі живеться з вірою соціанською у серці? Тільки відповідай правдиво, годі вже кривити душею.

Щойно Немирич зібрався похизуватись виступом на останній військовій нараді й тією увагою, яку приділили його пропозиціям, як раптом здригнувся від несподіваної думки: звідки незваному гостеві відомо про його соціанську віру?! Вони ж не знайомі особисто, не зустрічалися раніше…

Між тим, Хмельницький поспішив скористатися мовчанням Юрія і продовжив наполягати на своєму:

– Ти, пане полковнику, помиляєшся, покладаючись на Яна Казимира. Втім, як і на будь-якого іншого короля, котрий рано чи пізно опиниться на його місці. Приміром, коли мене образив чигиринський підстароста Чаплинський, і я поскаржився на те попередньому королю Владиславу Вазі, Його Величність відповів прямо: «Ти воїн, маєш мушкета й шаблю, то що не дає тобі постати за себе та свою волю? Твоя доля – здобувати все мечем. Я ж допомагати тобі не можу – мене здолали шляхетські партії та фракції». От тоді я й зрозумів остаточно, що покладатися можна лише на себе, а не на короля. І в цьому також твоя помилка…

* * *

У проміжках між кількома гарматними пострілами, що прогриміли на березі Стрипи, схованому від погляду свіжонасипаним земляним валом, пролунало перелякане скрикування одного з челядників:

– Прокидайтеся, пане, негайно прокидайтеся! Біда: козаки перейшли у наступ!

Немирич відірвав голову від нагрітої вже сонцем землі, миттю звився на прямі, проте спросоння ледь утримав рівновагу. Ясна річ, ніякого Хмельницького поряд з ним не було.

Між тим, служник повторив благально:

– Біда, пане: козакам вдалося обійти наш вал!!! А ще й татари…

Зборівський замок, вечір 16 серпня 1649 року

Битва скінчилася десь опівдні. Добре, що так, бо ще вранці шляхті здавалося, що усі вони приречені безславно загинути.

…Як не старалися усі, хто споруджував захисний земляний вал, однак закінчити його північну частину до ранку так і не вдалося. Отож вранці козаки й атакували польський табір саме з півночі! Одночасно з лісу, розташованого на південному сході від Зборова, вилетіло кілька загонів татарської кінноти.

Шляхтичі опинилися затиснутими в обценьках. Але ситуація стала зовсім нестерпною після того, як табором прокотився поголос: позаду в'юнкої татарської кінноти був помічений загін, очолюваний самим проводирем бунтівників – Богданом Хмельницьким!!! Сама його присутність лякала більше, ніж перспектива потрапити в полон до кримців і через деякий час опинитися на якомусь невільничому ринку. Коли напередодні козаки налетіли на правобережний табір, Хмельницького ніхто не бачив. І от сьогодні…

Катастрофа, жахлива катастрофа, яка обернеться невідомо чим!!!

Паніка була настільки сильною, що князь Корецький з усім можливим поспіхом полишив Зборівський замок напризволяще. Не в змозі вибудувати жодного бойового порядку, притиснуті до недобудованого земляного валу загони шляхтичів перемішалися.

Невідомо, чим би все це скінчилося, проте становище урятував особисто Ян Казимир: хтозна яким дивом, Його Королівській Величності вдалося вишикувати німецьких піхотинців і повести їх в атаку. Найманці несли відчутні втрати, проте вперто тіснили піші козацькі загони. Години через три королю вдалося повернути Зборівський замок.

Домігшись успіху, Ян Казимир негайно вислав парламентерів до кримського хана. Звісно, таке рішення обурило магнатів – особливо пана Корецького, який присягався нізащо не втратити удруге фортецю, довірену його опіці. Втім, Його Королівська Величність надто добре розумів усю ілюзорність подібних сподівань. Що можна було вдіяти після того, як не вдалося обладнати укріплений табір на «острові»? Хіба що добровільно засісти в обложеному з усіх боків Зборівському замку. З військом, що поменшало на кілька тисяч чоловік. Без достатніх запасів провізії. Без доступу до річкової води. І головне – без жодної надії на зовнішню допомогу. Це ж справжнісіньке самогубство!

Зважаючи на ці міркування, Ян Казимир вирішив розколоти ворожий стан, тому й послав переговірників не до Хмельницького, а до його союзників – кримських татар. На обіцянки велів не скупитися.

Через годину парламентери повернулися з доброю новиною. Попри відкрите невдоволення самого Хмельницького, хан звелів переказати королю, що вдовольниться виплатою солідних упоминків:[36] очевидно, він з якоїсь причини не хотів, щоб сьогодні козаки остаточно восторжествували над поляками… Зрозуміло, що Ян Казимир з радістю погодився на таку умову! Додатково попросив назвати суму викупу за бранців, які не мали для того грошей. А щоб остаточно умилостивити хана, дозволив грабувати південно-східні землі Речі Посполитою і брати в них ясир під час повернення татар додому: це мало забити додатковий клин між нинішніми союзниками.

Після успішного завершення переговорів кримська кіннота вийшла з битви. Мало того – відтепер вона становила неабияку загрозу для козаків, які не мали у своєму розпорядженні достатньої кількості вершників! Хмельницький не мав достатніх сил, щоб воювати одночасно з поляками й татарами. Король прекрасно розумів це, тому надіслав парламентерів тепер вже до козацького ватажка.

Результат був очікуваним: Богдан Хмельницький милостиво погодився на переговори. Обговорення й укладання угоди відбувалося у Зборівському замку, який за останню добу двічі переходив з рук в руки. Генеральний полковник посполитого рушіння Київського та Волинського воєводств Юрій Немирич був присутній на перемовинах, як і решта шляхтичів. Моменту появи козацької депутації полковник очікував із завмиранням серця: аж надто реалістичним був його сьогоднішній сон… а раптом він упізнає ватажка бунтівників?! І що в такому разі робити…

Та дива не сталося: реальна людина мала лише віддалену схожість із вранішнім видінням. Проходячи повз Немирича, Хмельницький навіть не подивився в його бік. Тоді лише сумніви пана полковника розвіялися остаточно.

Між тим перемовини розпочалися. Насамперед, бунтівники висунули умову повного прощення їхніх діянь з боку шляхтичів та магнатів. Було видно, що вони не дуже сподівалися на це. Й зітхнули з полегшенням, коли Ян Казимир, незважаючи на нерішучі протести окремих панів, наказав занести до чернетки договору наступні слова: «Що тільки діялося під час теперішнього замішання з Божого допуску, те все має бути в забутті. За те жоден пан не повинен чинити помсти й карання».

Звісно, у повстанні брала участь не сама лише голота, але також люди шляхетного походження, причому не тільки православні, а й католики також. Спеціально для них у майбутньому договорі король наказав записати після початкового обговорення наступний пункт: «Шляхті як віри роської, так і римської, котра під час того замішання у будь-який спосіб бавилася при Запорозькому війську, Його Королівська Милість із панської своєї ласки пробачає і переступ їхній покриває. А коли б котрого упрошено, як з добр дідичних, так і з інших, або котрого виведено, оскільки те все діялося в теперішнім замішанні, має бути сеймовою постановою скасовано».

Маючи настільки обнадійливу основу, перейшли до обговорення статусу Запорозької Січі та козацького воїнства. Звісно, Його Королівська Величність підтвердив статус Запорозького війська з усіма його прадавніми вольностями, а також наказав зробити відповідну жалувану грамоту.

Столицею Запорозького війська був визначений Чигирин у сучасних його межах, про що було зроблено окремий запис: «Чигирин, так як є в своєму обрубі, має бути завше при булаві Запорозького війська, який його королівська милість дає і теперішньому гетьманові війська Запорозького, доброрідному Богданові Хмельницькому, чинячи його вірним своїм слугою та Річі Посполитої». Письмове підтвердження того, що ватажок бунтівників є «вірним» королівським слугою, також спричинило хвилювання польської шляхти, натомість козацька депутація й сам гетьман були цим явно задоволені.

Щоб запорожці невдовзі не зчепилися із вчорашніми ворогами-поляками, їх треба було підтримати матеріально… а простіше кажучи – відкупитися від них бодай частково. Найкраще це можна було зробити, утримуючи козацьке військо коштом казни Речі Посполитої. Це стало наступним предметом запеклих торгів. Насамкінець, Ян Казимир погодився утримувати сорок тисяч реєстровців.

Складання реєстрів було віддано, природно, гетьманові Запорозького війська – Богдану Хмельницькому. Територія, на якій діяли реєстри, описувалася наступним чином: «Від Дніпра почавши з того-ото боку в Димері, в Госностайполю, в Користишеві, в Паволочі, в Погребищах, у Прилуці, у Вінниці, у Браславлю, а отим-ото від Браславля до Ямполя, до Дністра, також і до Дністра має розумітися, мають прийматися козаки в реєстр. А з другого ото боку Дніпра: в Острі, в Чернігові, в Ніжині, в Ромні і всюди аж до московського кордону та Дніпра». Окремо був прописаний порядок складання козацьких реєстрів та їхнього затвердження гетьманом Запорозького війська.

На інших територіях реєстри не діяли, тамтешні мешканці «мали підлягати замкам його королівської милості, а в шляхетських добрах своїм панам». Війська польської корони мали негайно полишити міста й селища, віддані реєстровцям. Також козаки категорично наполягли на тому, щоб їхні території залишили євреї-відкупники: адже побоювалися, що польські магнати спроможуться повернути свої порядки у той чи інший спосіб через вірних приспішників – «жидів державців, відкупників і закупників».

Знаючи, наскільки слабкою є людина перед спокусою добряче випити, козакам було заборонено шинкувати горілкою, хоча для власних потреб виганяти її не заборонялося. В шинках на козацьких землях могли вільно продаватися лише мед і пиво. Окремо попіклувалися про козацьких вдів – депутація задовольнилася договірним формулюванням «щоб образи від панів та урядів не мали».

Завершивши з основоположними правами та грішми, вже добряче втомлені переговірники перейшли до справ духовних. Його Королівська Величність Ян II Казимир дозволив ввести до сенату православного преосвященика – митрополита Київського, «аби кожен тішився із прав та вольностей своїх» незалежно від того, сповідує він віру православну, католицьку чи уніатську. Відповідно, права усіх вірян і релігійних громад мали б однаково дотримуватися як у королівстві Польському, так і у Великому князівстві Литовському.

Немиричу цей пункт договору був особливо близьким: полковник розумів, що правове урівнювання бунтівного православного люду з католицьким населенням дозволяє покращити свій стан і соцініянським громадам. Адже соцініяни воювали на боці королівської влади, а не розкольників-схизматиків! Отже, вірні не можуть бути гіршими від невірних… Розмірковуючи над цим пунктом договору, Юрій уперше відчув нехай дуже непевну, та все ж симпатію до бунтівників. Хоча своїми діями вони й намагалися розколоти Річ Посполиту, що не могло не зашкодити русинським землям, проте про руховні речі все ж таки дбали – цього у них не віднімеш!

Далі, бунтівники наполягли, щоб у Київському, Браславському, Чернігівському та Руському воєводствах все урядування та всі земські суддівства велися виключно руською мовою. Окрім того, книги й усі виписки із книг надалі мали видаватися також руським письмом, руська мова і руські письма запроваджувалися у земствах, каштелянствах, підкоморствах, староствах і гродствах. Привілейовані руські школи у прадавньому духовному центрі – Києві, а також в інших містах мали перебувати на казенному утриманні. Віднині отці єзуїти не мали права засновувати у тих містах свої школи або «переносити» єзуїтські школи на місце руських. Викладання тут мало вестися також руською мовою.

Поки тривали перемовини по кожному пункту, почало сутеніти. Люди втомилися, але всі були задоволені знайденими рішеннями. За вказівкою Його Королівської Величності та при узгодженні Богдана Хмельницького, переписувач змінив порядок розташування пунктів, написав коротеньку преамбулу й заключну частину. Потім переписав усе набіло латинською мовою у двох примірниках, обидва були негайно підписані Яном II Казимиром, до обох була прикладена канцелярська печатка. Й хоча договір ще належало затвердити на сеймі, всі прекрасно розуміли: так і станеться, бо іншого виходу просто немає.

* * *

Отаким чином був укладений Зборівський знаменитий договір, що підбив підсумки першого етапу Хмельниччини. Завдяки ньому була легалізована самоврядність українського козацтва у межах Речі Посполитої, втілена у новому державному утворенні – Війську Запорозькому, або Гетьманщині. Й навіть такі затяті скептики, як генеральний полковник посполитого рушіння Київського та Волинського воєводств Юрій Немирич, дивились на те, що народжувалося у них на очах, з певною зацікавленістю.

Кисилин, початок вересня 1649 року

Немирич сидів, втупившись собі під ноги у підлогу й нічого не бачачи затуманеними очима. В узголів'ї труни, що стояла поруч, на високому свічнику потріскувало з півтори дюжини тоненьких свічок, а в тій ошатній чорній труні…

Господи, Боже милостивий, за що караєш Ти немічних людей, скидаючи на їхні плечі непереносимий тягар?! Це ж найтяжче випробування для батька – ховати власного сина, на якого покладалися всі сподівання.

Томасику мій любий, як же це ти, синочку?…

* * *

Вертатися додому одразу ж після жахливої поразки, якої польське військо зазнало на берегах Стрипи, Юрій не міг: полковникові посполитого рушіння належало терміново відвідати Київське воєводство, територія якого відходила Гетьманщині. Сім'я ж зачекає… Отже, Немирич відправив до дружини гінця з коротким листом, в якому попросив чекати на нього в Ракові.

На залагодження справ пішло днів десять, лише після того Юрій полишив Київське воєводство. У дорозі переймався переважно майбутньою долею Речі Посполитої у світлі Зборівського договору та його можливих наслідків. Подорож минула без жодних пригод і нічим особливим не запам'яталася. Проте опинившись у Ракові, Немирич був неприємно здивований, коли назустріч йому не вийшов ніхто.

З глибини дому долинали розпачливі зойки. Що тут сталося?!

Юрій увійшов до вітальної зали й остовпів, побачивши дике видовище: його люба Ельжбета лежала непритомною просто на підлозі, а довкола неї клопотали перелякані челядники.

– Що сталося?! – спитав він, широким кроком наближаючись до дружини. Вона вагітна, можливо, непритомність пов'язана з цим?…

– Біда, пане, жахлива біда: синок ваш Томас впав з коня і дуже-дуже забився!!! Нам щойно повідомили, тож пані Ельжбета…

…Отямився дуже вчасно, бо ще мить – і придушив би старого Самійла, який на свою біду опинився найближче до пана. Тим часом челядники привели до тями також дружину й повідали наступне.

Нещастя з їхнім найстаршим сином Томасом сталося в соцініянській школі у Кисилині. Звідти одразу ж відправили двох гінців – до батьків постраждалого учня й до дядька Стефана Немирича. Оскільки маєток останнього розташований ближче, мабуть, Стефан вже на місці.

Не перевдягнувшись і не з'ївши ані крихти, Немирич лише переконався, що з дружиною все гаразд, коротко мовив до неї:

– Я їду сам негайно, наздоганяй.

І відбув до Кисилина на свіжому коні, завбачливо приведеному зі стайні. Гнав гнідого немилосердно, по дорозі змінював скакунів двічі, щоразу лишаючи нещасних змилених тварин у найжалюгіднішому стані. Тепер докоряв собі, що відправився до Київського воєводства і таким чином не скористався шансом бодай трохи побути із сім'єю. Якби повернувся додому одразу після битви, якби відвідав любого синочка в Кисилині – хто-зна, як би все обернулося…

І ще молився, аби з Томасом нічого не сталося до його прибуття. Нещастя сталося вчора, до Ракова гонець примчав сьогодні, у школі він буде тільки завтра… Чи встигне?… Дай-то Боже!

До Кисилина Юрій дістався вже перед світанком наступного дня. На щастя, синочок був живий, і брат Стефан справді встиг дістатися сюди раніше від усіх. Новоприбулий тільки й вимовив:

– Дякую тобі, Господи…

Зважаючи на роль, яку Немирич відігравав у створенні й утриманні соцініянської школи, а також на його значущість у середовищі польської шляхти, Томаса розмістили в особистих покоях пана ректора. Та коли стурбований батько висловив бажання негайно побачити сина, місцевий лікар заперечив категорично:

– Що ви таке кажете, пане?! Я дав юнакові снодійне, він ледь-ледь зміг заснути! Не будіть його, нехай поспить бодай трохи.

– Але він живий?! Живий?! – Юрій схопив лікаря за плечі й щосили трусонув.

– Живий, пане, звісно що живий! От тільки будити його не треба. Повірте, зараз міцний сон для нього – це найкращі ліки!

– Ну, гаразд, – мовив Немирич стомлено і додав: – Залиште мене у спокої.

– Так-так, пане, і вам також перепочити не завадить…

Та Юрій раптом передумав.

– Хоча ні. Принесіть спочатку пару-трійку скибок хліба й води, а потім розкажіть хто-небудь, як усе сталося.

Це було все, що він здатен був з'їсти у нинішньому стані. Хоча й відчував, що навіть така більш ніж скромна їжа не лізтиме в пошерхлу горлянку, оскільки…

Томасику, любий синочку!!!

– То як же це сталося? – спитав похмуро, ні до кого конкретно не звертаючись. Пан ректор зробив лікареві і двом присутнім служникам знак вийти геть і заходився давати пояснення.

* * *

По завершенні літніх вакацій[37] учні повернулися на навчання. Про катастрофічні для польського війська наслідки битви під Зборовим знали вже всі, тому і учнів, і викладачів Кисилинської школи охопив пригнічений настрій. Водночас, жодної небезпеки ніхто не відчував. Справді, воєнні зіткнення відбулися значно південніше земель Волині, мир з бунтівниками було укладено. Нехай поганий і невигідний для Речі Посполитої, але навіть такий мир є кращим, ніж війна. То які ж можуть бути сумніви щодо необхідності продовжити навчання?…

І все ж таки у Кисилині панував смуток. Щоб трохи розвіяти його на лоні чудової місцевої природи, у першу ж неділю одразу після урочистого вранішнього богослужіння учні соцініянсьської школи зібралися разом зі своїми викладачами на великій галявині на березі Стоходу. Все було тихо-мирно, коли раптом з боку міста долинув і почав поступово наростати розпачливий лемент.

Як виявилося згодом, на східну окраїну Кисилина вдерся розлючений натовп якихось негідників, що назвалися «чесними любельськими[38] месниками». Прибульці швидко дісталися центру міста й почали бешкетували, вимагаючи негайного виконання рішення Любельського трибуналу кількарічної давнини, а саме: закрити соцініянський збір у Кисилині, ліквідувати соцініянську школу, вигнати з міста всіх провідників-аріян, стягнути зі шляхтича Юрія Чаплича-Шпановського серйозні штрафи (по півтисячі злотих) на користь Луцької католицької капітули та чесного суду у місті Володимирі.

Поразку під Зборовим «любельські месники» чомусь пов'язували саме з невиконанням цих рішень. Мовляв, що козаки-схизматики,[39] що соцініяни – всі одним миром мазані, всі проти чесних латинян.[40] А тому чим скоріше ці єретики заберуться з Кисилина, тим краще для них самих… інакше нехай начуваються!!!

Доки жителі міста намагалися заспокоїти «чесних месників» зі славетного Любеля, від їхнього натовпу відділилися пару дюжин здорованів та пішли в соцініянську школу, щоб вигнати звідти учнів і в такий спосіб бодай частково зреалізувати свої наміри. Проте оскільки у школі було порожньо, бешкетники дуже розлютилися, почали трощити двері в будівлях, бити шибки, ламати меблі…

У цей момент на місці подій несподівано з'явився один з молодших учнів: допитливий хлопчина непомітно втік з галявини на березі Стоходу, щоб подивитися, що ж це коїться у школі?! Його негайно схопили, люто настрахали і змусили показати, куди поділася решта учнів з усіма викладачами. Природно, нажаханий хлопчина повів здорованів на місце прогулянки старших товаришів.

Коли на дорозі, що йшла уздовж берега річки, здійнялася курява, всі перелякалися. Здалеку неможливо було визначити, наскільки численний натовп суне до них і з кого, власне, він складається. До галявини долинали тільки нечленороздільні, проте явно ворожі вигуки та голосний дитячий плач. Як школярі, так і викладачі відверто розгубилися. І тут несподівано для всіх заговорив Томас:

– Маєток мого дядька Стефана знаходиться не надто далеко. Якщо дозволите, я спробую попередити його про нашу біду…

Так і не розібравшись достеменно, що ж відбувається, хтось із викладачів дозволив юнакові діяти на власний розсуд. Томас одразу ж кинувся виконувати свій задум.

Між тим нажаханий молодший учень привів «чесних любельських месників» на галявину, де учні й викладачі соцініянської школи чекали подальшого розвитку подій. Однак нічого жахливого не сталося: прибульці передали в руки товаришам заплаканого молодшого школяра і вкотре запропонували полишити межі Кисилина. З'ясування стосунків так і не вийшло за межі словесної баталії.

У його розпалі на мальовничому березі Стоходу з'явився пан ректор власною персоною. Річ у тім, що він не пішов зранку з усіма на прогулянку, бо на запрошення кисилинського війта відправився до нього у гості. Благополучно пересидівши там пік безладів, пан ректор поспішив до школи, тільки-но небезпека минула. Побачивши тамтешній розгардіяш, сполошився й поспіхом попрямував на берег річки.

На щастя, своє обурення «чесні любельські месники» вже встигли зірвати, ламаючи і трощачи шкільне майно – отже, тепер красномовства пана ректора цілком вистачило, аби вмовити бешкетників залишити учнів та викладачів у спокої. На-останок пригрозивши новим судовим трибуналом й іншими неприємностями, «месники» пішли геть. Тоді учні й викладачі нарешті змогли повернутися до школи, де до самого вечора довелось наводити лад.

Відсутністю Томаса Немирича ніхто не переймався. Всі розуміли, що юнак вже давно дістався маєтку свого дядька і що невдовзі останній привезе племінника назад до Кисилина. Коли їхньої появи не дочекалися навіть після вечірньої молитви, вирішили, що юнак залишився ночувати у дядьковому маєтку. І знов ніхто не переймався його відсутністю.

Як раптом Томаса привезли якісь селяни просто посеред глухої ночі! Закусивши губи, блідий немов смерть юнак лежав в обшарпаному селянському возі на довгій дошці. Коли дошку обережно підняли, щоб перенести до особистих покоїв пана ректора, і трішечки перекосили, він не стримався й засичав від болю: виявляється, у нього була зламана шия.

Один з переляканих селян, від яких зажадали негайних пояснень, розповів наступне. Томас прибіг до цього чоловіка вдень і спочатку вимагав, потім благав дати коня. Попри відсутність при собі грошей, обіцяв солідну винагороду або від свого батька, або від дядька – в залежності від того, хто першим з'явиться в Кисилині. Божився, що там сталася жахлива біда, що йдеться буквально про вибір між життям і смертю!..

Кінь у селянина був – от тільки не було сідла: бо навіщо хліборобу оте сідло. Тепер би воно, звісно ж, ще й як згодилось би, та хто ж міг знати заздалегідь… Отже, не варто явно заможному вченому паничеві їздити верхи за таких умов! Але Томас не бажав слухати ніяких умовлянь. Наполягав на своєму: там, у Кисилині жахлива біда, можуть загинути люди, то невже відсутність сідла повинна його зупинити?! Він і без того сідла прекрасно обійдеться. Можна ж триматися за кінську шию чи принаймні за гриву… Їхати ж зовсім недалеко – тож нічого страшного, він упорається!

Що ж, нехай так, вирішив селянин і поступився. Привів зі стайні свою кобилку, допоміг вченому паничеві вмоститися на кінській спині, плеснув на прощання буланку по крупу. Трохи постояв, поглядом проводжаючи вершника, та й пішов займатися своїми справами.

Вже вечоріло, коли до селянина прибіг схвильований сусіда й розповів, що на далекій межі його земельного наділу стоїть кобилка, біля ніг якої лежить незнайомий юнак, вдягнений так, як зазвичай вдягаються соцініянські школярі. Сусіда легко упізнав знайому буланку, тож одразу побіг до її власника, щоб повідомити про все побачене. Було очевидно, що юнак таки не втримався на кінські спині без сідла і впав. Причому, очевидно, не дуже вдало…

Поки переполохані селяни бігали до юнака, щоб з'ясувати його стан (бо сусіда, на жаль, не здогадався зробити того одразу), поки споряджали воза, укладали юнака на спеціально принесену дошку, поки везли до соцініянської школи в сам Кисилин, минуло чимало часу. Отже, до школи юнака привезли вже глухої ночі. Хоч селяни поспішали, як могли, та розуміли, що найменше трясіння возу на дорожніх вибоїнах та камінчиках під колесами відлунює пораненому лютим болем.

Звісно, жахливий стан юнака і надані селянином пояснення неабияк переполохали усіх присутніх. До ректорського будинку негайно покликали лікаря, але той всього лише констатував очевидне: Томас Немирич дуже невдало впав з коня і скрутив собі в'язи. Те, що він досі не помер, можна пояснити хіба що неабиякими життєвими силами юного організму. Але вести мову про його лікування не доводиться. На жаль, можна лише гадати, скільки часу він ще проживе і чи встигнуть родичі дістатися Кисилина, щоб попрощатися з ним…

Втім, сказати щось напевно лікар не ризикував до тих пір, доки пан ректор не напустив на себе дуже-дуже суворий вигляд. Тільки тоді мовив вельми обережно:

– Що ж, при належному догляді… Максимум три дні. Але не більше, аж ніяк не більше! Горопашний юнак. Такий молодий…

Ректор не відповів нічого, наказав тільки нагородити селян, які мали в серці ласку попіклуватися про молодого чоловіка, й відрядити двох гінців: одного до батьків покаліченого учня, іншого до його дядька Стефана.

* * *

Коли Томас прокинувся вранці, батько сидячи дрімав на невеличкому ослоні поруч з його ліжком: адже все ж таки вимолив дозвіл тихенько сидіти поруч з сином. Втім, варто було юнакові поворухнутися, як Юрій стрепенувся й розплющив очі.

їхні погляди зустрілися. Немирич уважно придивлявся до сина і, здавалось, не пізнавав його. Не розумів, як і коли одинадцятирічний хлопчина встиг перетворитися на цього суворого юнака. Вони ж бачилися зовсім нещодавно. Ще під час літніх вакацій… Ні, не влітку: тоді він займався ополченням. І не навесні… Тоді, може, взимку?!

Кляті бунтівники!!! Через впертість цієї голоти, через небажання жити єдиною великою родиною під управлінням демократичного сейму і мудрого короля розкололася величезна могутня держава, люди повстали проти людей… і окошилось усе це на його любому синові!..

Кров прилинула до голови й натужно закалатала у вухах, мозок, здавалося, закипав, усе довкола завертілося шаленим хороводом. Але могутнім зусиллям волі Немирич подавив напад лютого гніву: адже поруч на широкій дошці, покладеній просто на ліжко, страждав його хлопчик, його ненаглядний Томасик!

Невідомо, про що думав юнак, проте він спробував посміхнутися… і мимоволі поворухнув головою. Очевидно, тієї ж миті різкий засліплюючий біль пронизав усе його тіло, бо Томас жахливо вереснув, немовби поранене зайченя, і закотив очі з неймовірно великими зіницями, хапаючи повітря широко розкритим ротом.

Наступної ж миті двері в кімнату негайно розчахнулися, з сусіднього приміщення влетів стривоений лікар і забурмотів, стурбовано схилившись над хлопцем:

– Ох, пане, пане! Попереджав же я вашу милість, що краще було б не вам, а мені бути поруч із юнаком, коли він прокинеться! І от тепер…

Лікар завмер на деякий час, немовби обдумуючи наступні слова, й додав вельми обережно:

– Пан ректор попередив мене, що з вашою милістю краще не сперечатися. Тим не менш, я дуже просив залишити мене сам на сам з хворим. Повірте, пане, так буде краще для всіх – насамперед, для юнака.

Вкрай засмучений і роздратований Немирич не надто охоче пішов до дверей, але тут його мало не збив з ніг учень лікаря, який нісся стрімголов, не розбираючи дороги та тримаючи на витягнутих руках якусь склянку з густою рідиною невизначеного кольору. Кімната образу ж сповнилася різким запахом якогось зілля.

– Йому можна, а мені зась? – невдоволено пробурмотів Юрій, спостерігаючи за учнем ескулапа, який поштиво завмер біля ліжка.

– Він допомагатиме, ви ж лише заважатимете, – пробурмотів лікар, водночас виробляючи якісь незрозумілі маніпуляції над нерухомим тілом Томаса. Немирич лише зітхнув невдоволено, проте з кімнати все ж вийшов.

Решту дня Томас перебував у напівзаціпенінні. Лікар категоричним тоном попросив більше не турбувати хлопця за жодних обставин – в іншому разі, погіршення може настати неочікувано, що матиме найтрагічніші наслідки для постраждалого.

Тому першу половину дня, якщо не враховувати простецького легкого сніданку (як і досі, їжа не лізла в перетиснуту нервовим спазмом горлянку), Юрій провів у компанії брата Стефана. Вони не обмінялися й десятком слів, мовчки розуміючи почуття один одного. А після обіду до Кисилинської школи нарешті дісталася Ельжбета: через вагітність вона мусила їхати в закритому екіпажі якомога повільніше, щоб її не заколисало у дорозі. Решту дня Немиричу довелося втішати дружину.

– Юрію, за що це нам… на нас?… За що?! – якомога тихіше, але все ж таки доволі чутно скрикувала нещасна матір час від часу.

– Не знаю, серденько моє, не знаю, – відповідав Юрій і додавав ледь чутно: – Якби ж то простій смертній людині насправді пізнати волю Божу!..

Пан ректор намагався не з'являтися у своєму домі, якщо ж і заходив, то робився більш непомітним, ніж його власна тінь. Адже відчував неабияку провину перед Немиричем за все, що сталося з його сином.

Справді, поважний пан полковник стільки всього робив для процвітання не тільки соцініянської общини Кисилина, але й безпосередньо школи, що ніякими словами не описати! І що ж?! Він довірив виховання свого найстаршого нащадка вчителям цієї школи і безпосередньо йому, ректорові – а вони не угледіли, як юнак влетів у халепу!!! Якби ж того фатального ранку пан ректор не відправився у гості до війта, а залишився разом з учнями!.. Можливо, все було б інакше? Можливо, він би заспокоїв усіх і не дозволив би Томасові йти з галявини на березі Стоходу, щоб дістатися до дядька Стефана. Адже «чесні любельські месники» не хотіли вчиняти їм шкоду, вони збиралися хіба що настрахати ненависних соцініян…

Отже, Томас не випросив би у селянина булану кобилку без сідла, не впав би і не звернув би в'язи. А тепер…

А тепер пан ректор у власному домі намагався перетворитись на подобу власної тіні. А над скаліченим юнаком чаклував лікар зі своїм учнем.

* * *

Наступна ніч минула спокійно. Але ближче до ранку пульс хворого стрімко впав, що дуже занепокоїло ескулапа: все ж таки агонія тривала третій день поспіль…

Вислухавши це, пані Ельжбета несподівано спокійним, навіть холодним тоном попросила допустити до сина її, а також по можливості й інших родичів. Нещасній матері не змогли відмовити у цьому проханні.

Тож коли на ранок хворий прийшов до тями, вона сиділа біля скорботного ліжка й лише час від часу беззвучно здригалася, щосили подавляючи схлипування, чоловік зі своїм братом Стефаном стояли позаду. Томаш слабко посміхнувся, з ніжністю подивився на матір, ворухнув пошерхлими губами, намагаючись щось сказати, але у нього довго нічого не виходило. Нарешті юнак через силу вимовив:

– Шкода…

Але чого саме чи чому юнакові «шкода»?! Батько схилився над ним, уважно прислухаючись до шипіння і стогонів, що вилітали крізь зчеплені від болю зуби. Нарешті почув:

– Тату… бережіть ма-а-а…

Після чого юнак знепритомнів. У Ельжбети почалася істерика, і Стефан обережно вивів її з кімнати. Тим не менш, не зважаючи на все, лікар доволі впевненим тоном заявив: якщо княжич Томас доволі спокійно провів минулу ніч – отже йому набагато краще! Якщо і наступна ніч пройде так само спокійно, то, попри невтішні попередні прогнози, на щось все ж таки можна сподіватися.

– А ти не жартуєш?! – загрозливим тоном спитав Немирич. На обличчі ескулапа з'явився високомірний вираз, він не відповів нічого, лише мовчки відвернувся і зник за дверима кімнати, де перебував скалічений юнак.

Але ще до обіду стан Томаса погіршився, намацати пульс було майже неможливо, дихання стало ледь помітним.

– Що сталося з моїм сином? – тужливо простогнав Немирич, вислухавши звіт лікаря. – Ти ж обіцяв…

– Це раніше я обіцяв, але тепер змушений…

– Врятуй мого сина! – скрикнула Ельжбета. – Адже ти можеш, можеш?… Відповідай нарешті!

– Не знаю, ваш син і так надто довго протримався. Якби не його молодість і не сила здорового загартованого організму…

Нещасна матір схопилася за серце і знепритомніла. Три служниці винесли її з кімнати, розгублений лікар розвів руками і знов пішов до безнадійного, як усі зрозуміли, пацієнта.

Через кілька годин Томас опритомнів, тоді послали за священиком. Після сповіді всі зібралися разом. Юрій тримав маленьку руку сина у своїх великих долонях. Спочатку юнак був при свідомості, але невдовзі почав марити, весь час поривався щось сказати. Батько і дядько щосили стримували сльози, нещасна матір плакала. Не ховаючись.

Під вечір Томас замовк, тільки тихенькі стогони час від часу виривалися з його грудей. Близькі згуртувалися біля його ліжка ще тісніше. Стогони припинилися тільки опівночі, їх змінили різкі хрипи, дихання вмираючого стало уривчастим і нерівним, потім взагалі припинилося. У кімнаті запанувало глибоке мовчання: все було скінчено.

Слідом за тим залунали крики й ридання. Стефан вивів вагітну Ельжбету геть із кімнати, Юрій же залишався біля тіла сина. Перебуваючи в повному розпачі, він вкривав поцілунками його досі тепле обличчя і нерухомі руки. Немирича неодноразово намагалися вивести слідом за дружиною, проте він не дозволяв цього зробити. Піддався, тільки коли Стефан повернувся і, схилившись до брата, обняв його за плечі та ласкаво потягнув за собою.

Втім, коли померлого синочка обмили, перевдягнули у чистий одяг і поклали в труну – повернувся й мовчки сидів, не звертаючи увагу на тих, хто час від часу заходив до приміщення.

Душу Немирича терзав нестерпний біль. Під суворою зовнішністю полковника насправді ховалося любляче трепетне серце. І тепер, сидячи біля скорботної домовини, Юрій картав і звинувачував себе у смерті любого синочка. Він відмовлявся зрозуміти, як же отак сталося, що його Томасик, на якого батько покладав величезні сподівання, отак раптово, безглуздо віддав Богові душу?! Чому Всевишній не врятував його синочка, чому не зупинив від необдуманого кроку?!

Чом дозволив, чому влаштував усі земні обставини в розколотому, розореному королівстві Польському таким чином, щоб мудрого батька у критичну мить поруч з юнаком не було?…

А може, зовсім не Господь у цьому винен, а… люди?!

Може, винна соцініянська громада міста Кисилина?!

Або недолугі викладачі тутешньої соцініянської школи?…

Пан ректор, який пішов у гості до війта замість того, щоб бути з дітьми…

Пан війт, який запросив у гості ректора…

Він же приділяв їм усім стільки уваги!.. Обстоював їхні інтереси у сеймі!.. Щедрою рукою сипав гроші!.. А земля?…

І ці телепні не зуміли пригледіти за любим його синочком…

Томасику, Томасику, маленький мій, як же так сталося?! Ти ж зростав таким талановитим, таким розумним і успішним!.. Якби твоя душа не неслася зараз вищими сферами на зустріч із Господом – та ми би з тобою, коли б ти виріс!..

Тепер не виростеш. Томасику, Томасику, як же так сталося?! Звісно, тепер Бльжбета вагітна. Не можна виключати, що вона народить ще одного сина.

Іншого синочка…

Так, виключати не можна, але…

Але хто ж замінить у зраненому батьківському серці тебе, любий мій Томасику?! Ніхто не замінить, ніхто й ніколи! Тебе – ніхто. Господь дав старозаповітному Йовові інших дітей замість тих, яких забрав у час випробувань. Біблійний Йов зрештою змирився з цим і був щасливим. Чи все ж таки не змирився, все ж таки нарікав у глибині душі?! Як же тут змиришся, якщо дитина, яку зараз носить під серцем Ельжбета, – то буде інша дитина?! Й невідомо ще, хлопчик народиться чи дівчинка…

А Томас?! Хто ж тебе замінить, синочку…

Знов і знов Немирич то картав себе, то задавався одними й тими ж запитаннями, сидячи поруч зі скорботною труною. І не знаходив жодної прийнятної відповіді…

Варшава, столиця королівства Польського, кінець вересня 1649 року

– Отже, Немиричу, вибачай, але нічим тобі допомогти я не в силах.

– Ваша Величносте!..

– І не проси!

Голос Яна Казимира сповнився твердої рішучості, коли він говорив наступне:

– Знаю про твою відданість не тільки твоїй вірі та соцініянській общині, але й Короні Польській. Знаю і ціную. Пам'ятаю також і про те, яку неоціненну допомогу надав ти особисто мені в критичну мить, коли у перший день битви під Зборовом кляті бунтівники налетіли на табір, який ми так і не встигли розбити на правобережжі Стрипи. Подібні речі негоже забувати будь-якому шляхетному пану, тим паче, королю…

І тим не менш, я не можу піти назустріч навіть тобі, який особисто допоміг мені урятувати ситуацію! Не можу звинуватити людей у неіснуючих гріхах! Тим більш, що винними їх не вважаю ні в чому… Отаке моє слово.

Немирич похнюпився, король же заговорив дещо м'якіше:

– Всі ми знаємо, наскільки величезне горе спіткало тебе і всю вашу родину. Смерть неповнолітнього сина, батькового спадкоємця – це жахливий удар, згоден. Проте навіть скуштувавши настільки величезне горе, ти мусиш змиритися з ним і поховати в глибинах власної душі всю гіркоту, вилиту на тебе лихою долею! А щоб нести свій розпач іншим людям, навмисно чинити їм неприємності й усілякі капості?… Ні-ні, про це навіть не думай! І моєї підтримки у цих намаганнях ти не дістанеш. Можеш навіть не розраховувати, все це даремно.

Вони побесідували ще приблизно чверть години, доки Юрій не зрозумів остаточно: Його Королівська Величнісь не жартує, всі його потуги домогтися справедливості даремні!

Ледь-ледь минуло два тижні після жахливої й безглуздої загибелі Томаса, як «чесні любельські месники» навідалися до Кисилина знов. Проте цього разу вони ні громили, ні трощили, ані бешкетували. По-перше, цього разу «чесних месників» було можливо удвічі, а можливо й утричі більше, ніж на початку вересня. По-друге, тепер вони всім гуртом пішли прямо до війта й поставили просту вимогу: якщо соцініяни не хочуть добровільно полишити межі Кисилина – нехай пан війт усією своєю владою вижене їх геть, таким чином виконавши волю чітко й недвозначно висловлену Любельським трибуналом! Інакше нехай начувається…

Війту не лишалось нічого іншого, як тільки звернутися до соцініян: мовляв, такі справи, полиште одне з двох: або свою єресь – або Кисилин. Після того брати соцініяни (включно з ректором Кисилинської школи, якого ще пару тижнів тому війт запрошував у гості) були змушені сформувати депутацію до Юрія Немирича і благати його про заступництво перед вищою владою.

Хоча прохання виходило з вуст людей, які щойно не вберегли від загибелі Томаса, і хоча пан полковник разом із сім'єю перебував у жалобі, він змушений був погодитися. Бо вигнання з міста обернулось би трагедією для десятків, якщо не сотень сімейств. До того ж досі у Речі Посполитій соцініяни притіснялися, але ж зовсім потроху… Навіть рішення Любельського трибуналу он скільки часу не виконувалось! Що ж змінилося тепер, наскільки реальною є загроза?… І чому зараз?! Адже соцініяни пліч-о-пліч з католиками боролися проти козацького бунту! І от тепер мають…

Втім, звернення особисто до Його Королівської Величності Яна II Казимира виявилось абсолютно пустопорожньою затією. Можливо, розізлившись в душі на братів соцініян за те, що не вберегли Томаса, Юрій не дуже рішучо обстоював їхню позицію. А його намагання звинуватити «чесних любельських месників» у перевищенні повноважень лише потішило короля… а може, й роздратувало. Добре, що Його Величність приховав справжні свої почуття з поваги до горя, пережитого Немиричем. Але ж результату не було, жодного результату!

Довелося вертатися в Кисилин ні з чим. Схоже, якщо по завершенні війни з бунтівними козаками католики візьмуться за виселення соцініянської громади з міста, то цього разу вони таки досягнуть своєї мети.

* * *

Юрій Немирич мріяв про своєрідне царство справедливості, яке можна було, на його думку, побудувати на території Речі Посполитої. Вірив у це щиро та пристрасно. Брати соцініяни, здавалось, мали би стати основою такого ідеального царства, а першим його оплотом мали б виступити південно-східні землі, що належали шляхті переважно русинського походження.

Проте всі його плани невідомо чому зазнавали краху. Спочатку бунтівні козаки під проводом Богдана Хмельницького забрали саме ці благословенні землі під свою Гетьманщину, а потім ректор і всі викладачі Кисилинської школи не вберегли синочка Томасика.

Та що ж це таке?! За що його переслідує злий рок?! А може, зовсім не землі русинської шляхти… а всієї Речі Посполитої мали би перетворитися на ідеальне царство справедливості?! Всі й одразу!!! Причому… під владою зовсім іншого правителя!..

Отак погляд Юрія Немирича і впав на Швецію, яка буквально через кілька років пролила на польські землі «Потоп».[41]

Травень-червень 2014 р., Київ

© Т. і О. Литовченки, 2014

Лада Лузина

Остаться на Кипре

После поездки на Северный Кипр я приняла решение остаться там навсегда… Если только мне удастся доказать, что замок королей Лузиньян – моя фамильная вотчина. А почему бы и нет? Будет здесь на одну легенду больше.

Хотя начать нужно с первой из них. Именно на Кипр вышла из моря богиня любви и красоты Афродита. Если же вспомнить, что по первоначальной, не кастрированной, версии красавица родилась не из пены, а из упавшего в воду семени своего отца Урана – станет понятно, почему сверху это остров похож на большой сперматозоид.

Мы подлетали туда – земля удивительным образом сливалась с небом, рельеф берега плавно перетекал в белоснежные скалы облаков, и ты впрямь ощущал себя греческим богом, глядящем на мир с высоты…

На земле все, как водится, было иным. Кипр на диво походил на наш Крым, и от этого ты сразу ощущал себя здесь, словно дома. Все пейзажи были знакомыми: море, горы, рыжие степи. Несколько раз, перемещаясь из города в город, я ловила себя на мысли: «А скоро ли Судак?» Как и Судакскую крепость, роскошный замок на набережной Гирне строили венецианцы. Как и в Крыму, здесь царили и турки, и византийцы, и итальянцы, и много других, и коллекция осколков иных цивилизаций, оставивших свой след, нанизывалась на нити туристических маршрутов.

На протянувшейся вдоль побережья горной гряде «Пять пальцев» высилась короной крепость Св. Илариона. По легенде – точнее по глубокому убеждению местных гидов, – побывав здесь, Уолт Дисней нарисовал свой волшебный замок, ставшей заставкой его кинокомпании. Все может быть, хоть он совсем не похож. Настоящий – намного волшебней! И я бы легко поверила, что Толкин написал здесь «Властелина Колец», а Дж. Мартин «Игру престолов». В Киеве я пришла в отчаяние – сделанные мной фотоснимки были не в силах передать сказочное, ирреальное чувство, которое ты испытываешь при виде множества башенок с балконами, переходами, стенами, вписавшимися в поднебесье между горных зубцов. Глядя снизу, ты просто не в силах поверить, что он может там устоять, что в такую высь можно забраться. Вскарабкавшись на второй уровень, сразу понимаешь древних французских королей Лузиньян, купивших Кипр у ордена Тамплиеров и правивших островом триста лет. Вид из замка, как из самолета, как из облаков – вотчины древних богов, у твоих ног лежит все побережье!

Волшебство шло по пятам. В это время года на Кипре не бывает дождя. Но стоило войти в полуразрушенный средневековый собор с французским названием Беллапаеф, вода рухнула с неба. И я сразу вспомнила «Имя Розы». Высокие сводчатые потолки, арки, обтрепавшиеся от времени готические кружева. Дождь, взявший меня в плен, наполнил древнюю развалину тревогой и жизнью, дождь был готическим – как сам собор. Он закончился почти так же быстро, как начался. Мы зашли в кофейню «У Рафета» напротив. Ее хозяин, старичок – тот самый Рафет, собственноручно сварил нам настоящий турецкий кофе. На полке стояло радио 30 – 40-х годов, еще не так давно вся деревушка собиралась тут каждый вечер, чтобы послушать новости мира. На деревянных столах лежали скатерти с верблюдами. Совсем другой мир. Другая жизнь. Масса солнца и немного грусти… при виде осколков, которые не склеит уже никто, никогда.

В столице Кипра Никосии я впервые вошла в мечеть. Обувь сняли у входа. Пол был затянут ковром, столь мягким, что хотелось лечь и немного поспать. Мечеть находилась в здании костела, неуловимо похожего на Нотр-Дам де Пари, только к крыше пристроили два минарета, и мне было сложно охарактеризовать свои чувства. Никосию разделили на две части между турецким и греческим Кипром. Границу изображала миролюбивая шеренга из цветочных горшков. Чтоб перейти и выпить кофе «у греков», достаточно было показать, что в паспорте у тебя есть шенгенская виза.

И снова впервые – я ехала на настоящий край земли, в самый хвостик «сперматозоида», и синее море видится то слева, то справа. Громадины пятизвездочных отелей – то в форме Ноева ковчега, то в виде древнегреческого храма – казались миражами в пустыне. В заповеднике Карпаз на дорогу выходили дикие ослики, они были в курсе, что сюда едут с единственной великою миссией – их покормить. По приезду к одному из ушастых выстраивалась целая очередь туристов с яблоками в руках. Осел стоял с видом Халифа на час и принимал подношения…

Здесь, на самом дальнем и узком краю острова, притаилась православной церковь Андрея Первозванного, и я вспомнила Киев. Как и в Киеве, прибыв на Кипр, апостол ударил о землю посохом – и от его удара забил родник. В отличие от киевского, вода бьет тут до сих пор и, само собой, считается святой. Край острова видится столь отчетливо, что трудно не вспомнить фильм «Остров». Маленькая церковь в заброшенном обветшалом здании, диковатый священник с окладистой бородой – первозданная архаика святого жития, запах которой доносится до нас со страниц «Киево-Печерского патерика»…

За дверью церкви Халиф ибн Осел доедает последнее яблоко.

Он не единственное почти священное животное в этих пенатах. Хозяин отеля, где мы обитали, не так давно потерял любимую жену – та, в свою очередь, очень любила кошек. В память о ней на территории живет вольной жизнью большое семейство кошачьих. К ним относятся с должным почтением.

Кошки, ожидающие, что туристы разделят с ними свой шведский стол, тоже ведут себя вежливо, не нахальничают, не пристают. Владеют иностранными языками – понимают и наше «кис-кис», и любое иное наречие…

Да, я непременно переберусь сюда жить, если мне удастся отсудить лузиньянский замок и организовать там Wi-Fi.

© Л. Лузина, 2014

Костянтин Матвієнко

Алгоритм для гопника

Джеронімо стояв на кормі річкового кораблика, який поволі йшов за течією Потомаку. У кільватері на темній воді лишалася борозна біло-жовтої піни. Вона котилася до берегів ледачими невеликим хвилями. Небо синіло якоюсь особливою прозорістю вересня, хоча початок осені у Вашингтоні зазвичай ще тішить подихом літа. Хмари вже бралися помаранчево-рожевими барвами надвечір'я.

Йому пригадався інший день 11 вересня. Тоді він, рівно на 12 років молодший, так само стояв на кормі прогулянкового кораблика. Був ранок. Дев'ята година. Починався перший рейс цього дня.

За склом рубки Джеронімо побачив, що капітану хтось подзвонив на мобільний, але той скинув дзвінок – саме розминалися із зустрічною яхтою. На палубі у пасажирів раптом теж якось враз почали дзвонити телефони. Зі схвильованих реплік Джеронімо збагнув: сталося щось погане і масштабне. Зітхнувши, він увімкнув і свій мобільний, який завжди відключав цього дня – не любив вислуховувати вітання з днем народження.

Поки розмірковував, кому телефонувати, екран спалахнув сигналом беззвучного виклику. Бос! Не встиг Джеронімо відповісти, коли якась полохлива матуся, побачивши, що її акселероване чадо – худий хлопець років тринадцяти і футів шести на зріст – низько нахилилося над облавком, також балакаючи по телефону, кинулася хапати його за футболку. Головою дебела жіночка підбила Джеронімо під лікоть і його телефон зник у пінному кільватері.

На палубі вже всі знали, що у Нью-Йорку в одну з веж Світового торгівельного центру врізався літак. Проклинаючи винуватицю загибелі телефону, Джеронімо попрямував до капітана, щоб зажадати повернутися до причалу, але той і сам, отримавши якусь вказівку по рації, почав розвертати суденце.

Джеронімо поглянув на годинника. За двадцять три хвилини десята. Згори насунувся важкий звук, що, здавалося, фізично причавив собою річку. Піднявши голову, він побачив над деревами великого літака, а наступної миті попереду праворуч пролунав сильний вибух. За прибережними деревами одразу здійнявся стовп вогню і чорного диму.

«Пентагон!» – збагнув Джеронімо. Палуба сповнилася криками жаху. Капітан одразу скерував кораблика до найближчого причалу, який був на іншому від місця вибуху березі. Під звуки сигналів мобільних телефонів, які знову немов сказилися, пасажири поспіхом залишили облавок. Утім, слід віддати належне капітанові та двом матросам – вони подбали, аби люди в паніці не штовхали одне одного.

Джеронімо майже бігцем дістався до генделика на набережній. Там був лише бармен, який переводив схвильований погляд з екрана телевізора у вікно, тоді знову на телевізор. На прохання про телефон він мовчки виставив на шинквас старий апарат, і знову прикипів до екрану. Джеронімо набрав мобільний боса.

– Зустрінемося на молі, – сказав бос, щойно впізнав його голос. – На звичному місці. В офісі може бути не… затишно.

Звичне місце являло собою лаву на бульварі навпроти Музею астронавтики. Не гаючись, Джеронімо помчав туди на таксі.

Бос, містер Курт Гогенлое, точніше сказати фон Гогенлое, був старшим за Джеронімо на два з гаком десятки років. Однак кров давніх швабських аристократів, вкупі з регулярно змінюваними молодими коханками, робили його на вигляд лише дещо старшим за тридцятирічного Джеронімо. Він помітив Курта здалеку. Бос неквапом походжав побіля лави і вельми вирізнявся своїм спокоєм на тлі знервованих перехожих, які поспішали залишити музеї та офіси. Протиснувшись у цьому натовпі до боса, Джеронімо сів на лаву. Курт акуратно склав свою довготелесу фігуру поряд.

– Почалося, – зітхнув він.

– Що? – запитав Джеронімо.

– Тектонічний зсув, Дже. Тектонічний зсув!

– Поясните, босе?

– Крапку у Другій світовій ми поставили у Хіросімі та Нагасакі. Поділили Світ навпіл із Советами. Відгородилися залізною завісою і почали…

– Даруйте, Курте, це, здається, довга історія, – перервав Джеронімо. – А чи маємо на це час зараз? – він вказав очима на сполоханий натовп.

– Маємо, Дже, бо хтось мусить подумати, що буде далі. Отож слухай. Після того як ми у 45-му році вдарили атомними бомбами по Японії, Совєти зрозуміли, що їхній імперський соціалізм закінчується там, де виникає наша збройна перевага. Почали вони нас наздоганяти та обганяти в озброєнні і надірвалися. Не витримав соціалізм тієї гонитви, не вийшло у кремлівських комуністів загнати світ у рабство до себе. Щойно розвалився СРСР, Захід поринув у споживацтво, бо ресурси вже меншою мірою відволікаються на військові потреби.

– Наші корпорації стимулюють споживацтво у власних інтересах. Маркетологи та рекламісти створюють штучні цінності – успіх, престиж, статус. Все, аби примусити обивателя купувати престижні причандали від краваток і годинників до будинків та яхт. Фінансова система обслуговує цей гламурний ярмарок марнославства іпотеками та кредитами. Всім ніби добре.

Після наглої смерті СРСР ми, відчуваючи себе у безпеці, спробували усьому світові накинути власне уявлення про добро і зло.

– Американську мрію у кожну хату, чи не так?

– Не чіпай американської мрії, Дже! У довоєнні часи великої депресії американська мрія полягала в тому, щоб людина працею та здібностями могла досягти того рівня добробуту та суспільної поваги, на які реально заслуговувала. Згодом, після подолання расової сегрегації, за людей стали вважати усіх, незалежно від кольору шкіри, статі, місця народження, віри. Та пізніше поняття американської мрії вульгаризувалося до родинного котеджу із газонним килимом побіля нього та інших ознак міцного добробуту. Однак, щоб розвивати внутрішнє споживання, ми мусимо отримувати ресурси з усього світу. Ми живемо за рахунок інших.

– Ну, то й що?

– Планета цього надалі не витримає. Почнуться війни за ресурси, а зброя нині така, що глобальна війна просто знищить цивілізацію разом з усією біологією.

– Отже глобальну війну слід замінити кількома локальними?

– Лінійно мислиш, Дже! Наше завдання масштабніше – змінити цінності цивілізації. Те, що сталося сьогодні, тому підтвердження.

– Таке враження, що ви, шефе, очікували цих терактів…

– Чогось подібного – безперечно, утім не такого жаху.

– Ви ж самі повсякчас говорите, що світ потребує ментального струсу. Ось хтось і організував його для вас.

– Не випендрюйся, – Гогенлое злегка знизав плечима. – Наша фірма тут ні до чого. Затям це собі.

– Повернемося до ресурсів, – Джеронімо поквапився змінити тему, бо відчув, що зайшов на слизьке.

– Повернемося…

З часу тієї розмови минуло 20 років – день у день.

Суденце розвернулося проти течії. На столицю насунулися погожі сутінки – сьогодні це був останній рейс. Джеронімо – сорокадворічний головний аналітик Фонду світової безпеки, трохи обважнілий, вже розлучений батько двох доньок, знову згадував день, коли Гогенлое виклав йому ідею, не більш не менш, перевтілення цивілізації.

Тоді виявилося, що струсу, спричиненого терористами 11 вересня, для цього не досить. Гкономічна криза 2008 року в цьому розумінні виявилася більш помічною.

Розчарований тим, що «перевтілення» відкладається, Гогенлое вийшов у відставку та виїхав до Німеччини. Його посаду в Фонді нині обіймав Джеронімо.

Вони не бачилися вже сім років. Гогенлое спочатку мешкав на віллі десь під Тріром, на березі пасторального і повільного Мозеля. Пізніше перебрався до Мюнхена, а коли канцлер Анжела вдруге очолила федеральний уряд, – до Берліна. У той саме час він видалив свої профілі у твіттері та фейсбуці і перестав відповідати на електронні листи від Джеронімо.

Цього ранку Гогенлое зненацька зв'язався з ним скайпом. Зробив він це зовсім не для того, щоб привітати колишнього підлеглого з днем народження. Щойно на моніторі з'явилося його випещене і трохи постаріле обличчя, Джеронімо почув, що має дві доби, аби прибути до Берліна. З керівництвом Фонду все узгоджено – містера головного аналітика відряджають на невизначений час до Німеччини у цілковите розпорядження Гогенлое. За півгодини секретарка виконавчого директора, таки коротко привітавши Джеронімо з днем народження, підтвердила почуте від Курта і додала, що відлітає містер аналітик завтра, вранішнім рейсом. Квитки йому надіслано електронною поштою. І ще: його платню на термін відрядження потроєно.

Останнє повідомлення вкрай не сподобалося Джеронімо, бо фірма ніколи не підвищувала платні з доброго дива, надто так радикально. Отже робота буде важка, можливо, небезпечна. Над цими обставинами він і розмірковував під час традиційної у день народження прогулянки Потомаком.

Наступного вечора він уже виходив з аеропорту у Берліні. Тут Джеронімо був уперше, тому вирішив замість таксі скористатися міським автобусом. Заброньований для нього недорогий готель розташувався на тихій вулиці Альбертштрассе. Аби знайти це помешкання, скористався джіпіесом, інакше б довелося довго кружляти вулицями середмістя.

Гогенлое зателефонував, коли він був ще у душі. Виявилося, що старий-новий бос вже чекає на нього у внутрішньому дворі готелю. Визирнувши у вікно, Джеронімо побачив його за столиком готельної ресторації, який притулився під яскраво-багряним плющем, що розпластався по білій стіні. Проклинаючи сонливість від зміни часового поясу, він поквапився спуститися у двір. На столі вже парувала чашка запашної кави – Гогенлое подбав. Сам він крутив у руках запітнілий бокал білого вина.

– Мозельське, рекомендую, – сказав він замість вітання. – Терпке – з кісточкою.

– І вам добрий вечір, – Джеронімо сів у плетене крісло.

– Що ти знаєш про Україну? – бос ковтнув вина.

– Дякую, долетів нормально, почуваюся так-сяк, бо спати хочу…

– Овва! Раніше іронія не була твоєю сильною рисою. Гумор – теж. Утім, зараз так само – жарт тобі не зараховано. Кава холоне, – Гогенлое вказав на чашку.

– Діти у нормі. В мене, до речі, дві доньки. Моя колишня не перешкоджає нашим зустрічам, – Джеронімо пригубив міцної, не по-американському, кави. – Номер мене майже влаштовує, хоча міг бути й більший. А, ну ще я радий, трішки, вас бачити після чотирьох років безвісти.

– Я теж радий, то, що ти знаєш про Україну? – гнув своє бос.

– Злиденна країна на околиці Європи. Президентом там двічі засуджений гопник…

– Тричі.

– Що тричі?

– Тричі засуджений гопник.

– Один дідько. Далі: Україна належить до провідних кра-їн-експортерів зерна, металів, добрив…

– А ще зброї.

– Так. Населення щось за сорок мільйонів. Там колись сталася атомна аварія.

– Чорнобильська катастрофа. А ще там був Майдан…

– Пригадую. Апельсинова революція.

– Помаранчева. Пам'ятаєш, я говорив про струс, який потрібний Світові?

– Ще б пак! Невже, Курте, ви маєте намір влаштувати другий Чорнобиль?

– Цього жарту я тобі теж не зараховую, Дже. Зрештою, Фукусіма та Новий Орлеан були не менш потужними катастрофами, але людство на ці перестороги не зважило. Ось почитай, – Гогенлое вийняв з внутрішньої кишені піджака, складений учетверо стандартний аркуш. – Лишень не тут, – він, поглянувши на годинника, зупинив спробу Джеронімо розгорнути аркуша. – Завтра зранку погуляємо Грюнвальдом. Познайомлю тебе з автором цього тексту. Папір спалиш. Мені час, – Гогенлоє підвівся саме тієї миті, коли навпроти входу до готелю, який проглядався від їхнього стола, зупинився сірий мерседес-кабріолет.

За кермом машини сиділа брюнетка років тридцяти – вже майже сімдесятирічний бос не зраджував своїх тонізуючих звичок.

Текст, який Джеронімо прочитав у номері, був коротким – три абзаци. Заголовок:

«Цивілізації потрібна перемога над ворогом, потужним начебто».

Далі:

«Світ треба шокувати. Кимось безсоромним, знавіснілим, жахливим – подібним до другого Гітлера. Мілошевич, Хусейн, Каддафі, Мубарак, навіть Бен Ладен для цієї ролі не придалися. Перемоги над ними не коштували світові надзусиль, були прогнозованими. Справжній «Люцифер» має бути «величнішим».

Перемога над ним має створити у людства враження, що воно перемогло Зло на боці Добра. Саме така перемога дасть змогу змінити світовий порядок, щоб не повторити «явлення Антихриста».

Ворога роду людського слід «виховати» з котрогось із нинішніх лідерів. Це має бути людина широко відома, дуже впливова, а головне – яка має велику, в ідеалі – необмежену владу. Його і слід спонукати до того, що перелякає Світ, а тоді перемогти – відновивши справедливість та явивши силу цивілізації. Переможець отримає право на облаштування нового світопорядку на власний розсуд».

Підносячи сірника до аркуша, Джеронімо ледь знизав плечима – геть нічого, що становило, бодай натяк на таємницю. Покепкував із нього бос. Сама ж ідея виглядала не щоб цілковитою маячнею, але викликала безліч запитань. Перед усім: про припустимі ризики та витрати на реалізацію. Гралася вже Америка у контрольованих ворогів – взяти хоча б Бен-Ладена.

З'ївши шоколадну цукерку, яку знайшов на подушці, пірнув під приємно прохолоду ковдри. Заснув миттєво – у Вашингтоні була шоста ранку.

До Грюнвальду наступного дня він так само дістався за допомогою смартфону. З карти було видно, що лісопарк починається від самих Бранденбурзьких воріт, а закінчується зоопарком. Гогенлое подзвонив, коли Джеронімо ледь ступив під ще зелені крони дерев.

– Дже, бачиш камери схову для велосипедистів? – пролунало зі слухавки.

– Так.

– Йди до 147-ої.

Алею було прокладено паралельно міській трасі, тому він бачив, як цією магістраллю промчав знайомий відучора кабріолет з брюнеткою за кермом і босом поряд неї. Коли Джеронімо хвилин за десять дістався потрібної камери, то Гогенлое вже чекав на нього.

– Наш приятель не відзначається пунктуальністю, – сказав бос, потискаючи йому руку. – Що поробиш – українець.

– В Аргентині та Ізраїлі з цим іще гірше.

– Але ж ми у Німеччині.

– Ви, що, справді з того президента-гопника заходилися робити світового Люципера? – вирішив одразу перейти до справи Джеронімо.

– Щось за океаном геть мізки розім'якли! Карикатурою людство не злякаєш. Зараз Європа намагається втягнути Україну в асоціацію, аби примусити гопника до цивілізованішої поведінки. Водночас це послабить на нього вплив росіян.

До них хвацько підрулив велосипедист. Молодий чоловік до тридцяти. На зріст не нижчий за Гогенлое. Солом'яного кольору волосся, худорлявий. Його великі темно-сині очі дивилися якось сторожко та водночас іронічно.

– Знайомся, Дже, це Остап, – назвав чоловіка Гогенлое. – Остапе, це Джеронімо.

– Здоров, – привітався Остап. – Потримай, – він без церемоній передав йому велосипед, а сам відчинив камеру, щоб сховати свій транспорт.

Тоді вони утрьох рушили у глиб Грюнвальду. Гогенлое продовжив перервану появою Остапа розмову:

– Отже великомудрі стратеги у ЄС сподіваються інтегрувати Україну, так би мовити, попаски – спочатку економічна асоціація, тоді уніфікація законодавства – розвиток демократичних свобод, далі – послаблення візового режиму.

– Спільний ринок праці, – перервав Остап, – та інші загально цивілізаційні дурощі. Не вийде! Наш през – калач тертий. Від Заходу йому треба грошей та підтримки у захисті від зазіхань росіян на джерела його статків – газову трубу, заводи, експорт зерна і зброї. Однак, якщо Захід не погодиться на ці забаганки, то він пірне під крило Росії, яка йому ці гарантії із задоволенням надасть.

– Навіщо росіянам таке одоробло? – знизав плечима Джеронімо.

– Правильне питання! – схвалив його бос. – Остапе, відповіси?

– Москалі завше прагнули, з одного боку, ізолюватися від світу, а з іншого – примусити його поважати себе, накинути йому свої звичаї, а в ідеалі – загарбати. Ізоляція конче потрібна Росії зараз, щоб зберегти там самодержавну владу. Але ізолюватися вона може лише разом з Україною, бо в нас якісні ресурси трудової сили, хороший клімат і є, що їсти. Без України ізольована Росія приречена на злидні, голод та утилізацію Китаєм. Це одоробло – легальний президент, може привести Україну назад – під Росію у цілком законний спосіб. Світ і не писне, якщо в Україні відбудеться референдум про возз'єднання. Тоді український диктатор стане молодшим братом російського, як і білоруський. Утрьох вони прихоплять назад Кавказ та Середню Азію. Тоді зазіхнуть на Балтію, Польщу, Фінляндію…

– Фантазії це, Остапе, – знову знизав плечима Джеронімо. – Ми не дамо цим планам здійснитися. Та й український президент повним ходом готується підписати Угоду про асоціацію з Європою. Росія самоізолюється у самотності. Хіба з Білоруссю.

– Помиляєшся, – втрутився Гогенлое. – За інформацією нашої розвідки з Москви там готується дуже приваблива для камарильї українського диктатора пропозиція. У нього просто викуплять зрив підписання асоціативної угоди – дадуть хабаря у кілька мільярдів.

– Хіба українці таке стерплять? – запитав Джеронімо в Остапа.

– Хто зна. Після Помаранчевої революції люди дуже розчаровані політиками. Тому нинішній президент казиться, як собі хоче – грабує підприємців, кидає до в'язниць політиків, будує за державні кошти собі розкішні резиденції. Громадяни обурюються, але переважно неголосно. У суспільстві апатія. Опозиційні політики лише вдають боротьбу з диктатурою, а на-правду – вони деморалізовані та не мають плану дій. Словом, убезпечити Україну від закріпачення Росією можна лише через президента – примусити його діяти в інтересах суспільства.

– Це як? – байдуже запитав Джеронімо, скоса поглянувши на боса, – чи не з пришелепкуватим прожектером вони мають справу.

– Ти вислухай спочатку, – в голос відповів на німе питання Гогенлое.

– Таки так – слухай, – погодився Остап. – Почну з далеку. Сам я з Вишгорода. Це побіля Києва. Наша сусідка з квартири через стіну – тітка Мотря здала кімнату одному дядькові. На ім'я Іван. Про нього майже одразу пішли чутки, що він працює у резиденції президента. Той збудував собі маєток на місці, де з тридцятих років жили усі комуністичні намісники України – від Кагановича до Щербицького…

– Остапе, до справи, – нагадав Гогенлое.

– Звісно, – легко погодився парубок. – Про нового сусіда може б я ніколи нічого і не дізнався, але якось приїхав до нього друг. Сіли вони випивати на балконі – весна саме буяла. А в мене двері на балкон були прочинені. І от з розмови я зрозумів, що вони однополчани – служили по всьому світу в українських миротворчих контингентах. Вони – кінологи, ті, хто зі спеціально навченими собаками працює. А сусіда нині в резиденції диктаторових псів виховує та доглядає. Там і алабаї, і англійські мастифи. Та головне – мастифи тібетські. Здоровецькі собацюри з Китаю. За контрабанду звідти їхніх цуценят – розстрілюють. Цій породі аж шість тисяч років, а коштує сто штук баксів одненьке цуценя… Утім до діла, – правильно зрозумів Остап погляд Гогенлое. – 3 розмови кінолога з другом я також довідався, що диктатор дуже й дуже забобонний. Вірить у всілякі прикмети та знаки. Водночас – страшенно богомільний та боязкий. Отакий от чоловік править нині Україною. Я відчував, що це можна використати задля спрямування його вчинків, але як саме не міг придумати. Почав вивчати різні події з життя президента. Трапився мені такий факт. Коли він заступав на свою посаду, то на мізинці правиці, яку президент тримав на Пересопницькій Євангелії, виблискував перстень, який ніби належав самому імператорові Візантії Костянтину IX, а згодом його онукові Володимиру Мономаху. Галасу довкола тієї каблучки зчинилося тоді чимало. Придворні підлабузники, знаючи любов майбутнього диктатора до усіляких сакральних старожитностей, навперейми заходилися трактувати її як видимий знак тяглості влади президента вже не лише від гетьманів та київських князів, а й від візантійських імператорів. У Москві з того ремствували – вони бо Третій Рим. Вирішив я, що розмови довкола каблучки є доброю нагодою пошукати собі спільників. Підготував фейкову доповідь на тему «Роль історичних артефактів у вихованні поваги громадян до носіїв та символів влади».

– Ну й ідіотизм, – всміхнувся Джеронімо.

– Не повіриш! Проконало! Я ще й усілякого сакрального туману напустив, на богообраність носіїв влади у доповіді натякнув, – далі розповідав Остап. – Напросився я виступити з цим на одній конференції у Російському Культурному Центрі. Є в нас на Подолі у Києві така напівдипломатична установа для роботи під прикриттям. Після конференції на фуршеті підвалює до мене один чолов'яга. Назвався Родіоном – історичним реконструктором з Москви. Сказав, що його дуже зацікавили мої ідеї, а сам він має зв'язки у високих київських і московських кабінетах з людьми, які цікавляться стародавніми артефактами та їхнім сакральним впливом на сьогодення. Ми стали вряди-годи балакати з реконструктором про такі усілякі речі. Якось у розмові торкнулися і забобонності диктатора. Я натякнув, що маю з цього приводу одну ідею. Родіона це захопило. На той час ненависть до мародерства президентської родини вже стала мало не суспільною нормою. Трохи тамував її лише задекларований ним намір привести Україну до Європи. На диво, російський реконструктор теж говорив, що це правильний шлях…

– А що із тією каблучкою? – поцікавився Джеронімо.

– Виявилася фальшивою. І це стало у нагоді нам із реконструктором. Подарувала її одна приватна антикварна фірма, яка не надто переймалася автентичністю старожитностей – головне сенсаційність походження. Отже слухайте далі. Лишень давайте присядемо, – Джеронімо вказав на лаву під огородженим тиночком товстезним дубом. – Вигадав я річ, яку подумки назвав Алгоритмом. Сталося це так: якось трапилося мені відео, де майбутній диктатор у Станіславові падає від кинутого студентом яйця. Я тоді звернув увагу на дату цього курйозу. – Остап взяв з землі гілочку та написав на вогкому ґрунті: 24.09.2004. – Коли додати цифри у числах між крапками, то вийде: 6.9.6… Як бачите, це майже число диявола, з перевернутою центральною шісткою – 9. У сумі вони дають число 21, а воно цифру: 3.

– Трійка у нумерологічній традиції вважається щасливою, – зауважив Гогенлое.

– Але не для нашого диктатора. Слухайте ж далі. За моїм задумом, Алгоритм мав являти собою тлумачення впливу ряду подій, які траплялися з президентом у минулому, на його майбутнє. Коли він діятиме правильно, то Алгоритм забезпечить йому довічне правління, а як – ні, то буде йому казенний дім і далека дорога у небуття. Поділився я цією ідеєю з Родіоном. В нього аж очі загорілися. Пообіцяв знайти попа, який би узяв на Алгоритм сертифікат благословення із самого святого Афону. Дуже бо наш диктатор до афонських старців прислухається. Я ж тим часом узявся за детальну проробку Алгоритму. За відправну точку узяв дату яєчного конфузу у Станіславові. Перевернуту шістку-дев'ятку розтлумачив, як поворотну точку долі диктатора – в залежності від його подальших дій – доброї або злостивої долі.

– А трійку? – Джеронімо мимоволі зацікавився цією авантюрою.

– Трійку витлумачив як попередження клієнту від потойбічних сил про майбутню поразку. Річ у тому, що тоді – у четвертому році, коли він вперше балотувався на президента, то програв у повторному другому турі голосування, себто у третьому турі. От тобі й три – щасливе число нумерологічної традиції. Фальшиву каблучку на Пересопницькій Євангелії подав, як лиховісну прикмету несправжності поточного президентства. Ще, напередодні вступу президента на посаду, завалився пам'ятник засновникам Києва – першим князям Кию, Щеку, Хориву та сестрі їхній князівні Либіді. Наступного дня, коли президент прямував по булаву у Верховну Раду, її двері самі собою раптом почали зачинятися перед ним – мало не вдарили. Та перлиною Алгоритму став мокрий жалобний вінок, який завалився на голову президента, коли той разом з російським колегою покладав його до пам'ятника Слави, під час вітряної грози. Складені у систему та прикрашені сертифікатом благословення з Афону ці та інші випадки мали переконати диктатора у правильності Алгоритму. Родіон виконав свою обіцянку, знайшовши попа із зв'язками на Афоні. Він зумів прилаштуватися до диктатора у лейб-духівники і за деякий час підсунув йому Алгоритм. Подіяло, але не в усьому так, як ми на це сподівалися. Президент передоручив мародерство одному молодику, призначеному олігархом, проте європейська орієнтація України набула системності та конкретності, що викликало дедалі зростаюче роздратування Росії. І знову таки, на мій подив, Родіон цілком підтримував таке спрямування. Закінчився цей етап операції Алгоритм доволі несподівано для мене. Якось ми з Родіоном обідали у ресторації «Княжий двір» біля Вишгорода. Обговорювали подальші дії, до яких слід було спонукати диктатора, через нашого афонського пройдисвіта. Коли скінчили, то я поїхав, бо мав того вечора ще… гм… побачення, а реконструктор лишився. Сказав, що узвару ще хоче випити. Трохи від'їхавши, на заправці зауважив, що забув у ресторані кредитну картку. Обідали ми не у загальному залі, а у окремій хатинці ресторації. Туди я і повернувся. Двері були прочинені. З них лунали веселі голоси Родіона і… нашого лейб-попа. Вони кепкували з моєї хохляцької наївності – з того, що я щиро вірив, немов ми застосовуємо Алгоритм, аби спонукати диктатора таки вести Україну до Європи. Направ-ду ж вони прагнули розігнати процес європейської інтеграції настільки, щоб його зупинка стала якомога боліснішою для суспільства. Тоді можна було б сподіватися на обопільну ізоляцію диктатора, на втрату залишків його авторитету – в Україні і зовні.

– Але ж, судячи з усього, ваш президент таки має намір у листопаді підписати у Вільнюсі Угоду про асоціацію, – зауважив Джеронімо.

– Помиляєшся, – Гогенлое провів задумливим поглядом струнку спортсменку-молодичку, яка пробігала повз них, – розвідка повідомляє, що Москва готує пакет привабливих фінансових пропозицій для українського диктатора, аби зірвати Угоду. Лише чистоганом – п'ятнадцять мільярдів.

– Шіт! – вирвалося у Джеронімо, і не було зрозумілим, чи це стосується спортсменки, чи почутого від боса. – Гаразд, але я не дуже розумію, яким чином твоя оповідь, Остапе, стосується перемоги над світовим Люципером.

– Ще хвилину і дізнаєшся. Почувши про справжні наміри реконструктора та афонського пройдисвіта, я збагнув, що вже давно є зайвим у цій грі. Усі козирі були лише в них на руках. Отже, мене могли й сховати кудись на мілке дно Київського моря. Треба було тікати. Так, місяць тому, я опинився у Берліні. Тепер про Люципера. Споглядаючи дії російського самодержця, я дійшов висновку, що до нього так само застосовують психо-технологію, подібну до Алгоритму.

– Навряд чи, він не забобонний і не боязкий… – заперечив Джеронімо.

– Але навіжений, – відповів Остап, – переконаний у повсякчасній несправедливості Світу щодо Росії, недостатній повазі до неї. Також він страшенно переймається тим, що з розпадом СРСР Росія є наддержавою лише у власних очах. Решта країн вважає її тільки гігантською бензоколонкою з ядерними ракетами. Відновлювати справедливість так, як він її бачить, самодержець достеменно почне з України.

– Схоже на правду, – погодився Гогенлое. – Україна йому потрібна, бо у вас є, що їсти, роботящі люди та хороший клімат. З Україною Росії можна ізолюватися хоч і від усього іншого Світу.

– І у такій ізоляції самовтішатися своєю смішною для інших величчю, – докинув Джеронімо. – Отже, струсом для Світу, спричиненим Люципером, має стати поневолення ним України, чи не так?

– Саме… – погодився Остап. – Крім того, закріпачення України дасть президенту Росії можливість довічно зберегти владу – росіяни бо у своїй більшості ностальгують за імперією і ладні заради її відновлення вибачати владарю і корупцію, і некомпетентність, і власну злиденність.

Від тієї розмови під дубом у Грюнвальді минуло майже дев'ять місяців. Надійшов травень. За цей час Джеронімо разом з Остапом побували у Вільнюсі. Туди наприкінці листопада їх відрядив Гогенлое. У литовській столиці Джеронімо вперше побачив українського диктатора. В історичному палаці великих князів Литовських президент країни зібрала керівників європейських держав на обід. Завдяки зв'язкам Гогенлое, Джеронімо з Остапом теж потрапили сюди як журналіст (Джеронімо) та фотокореспондент (Остап) чомусь португальської новинної агенції. Байдуже, що португальської мови не знав жоден із них.

Диктатор із кам'яним виразом обличчя сунув поміж інших лідерів країн у супроводі охорони та чиновного почту. Довкола нього миттєво виникала порожнеча – ніхто не бажав спілкуватися з ним, бо вже було відомо, що президент України відмовився підписати Угоду про асоціацію з Європейським Союзом. Здавалося, що шерхіт від потирання московських долонь долинає аж до цієї зали.

Наступного похмурого ранку Остап мало не зіткнувся лоб у лоба з реконструктором Родіоном та лейб-попом. Перед відльотом до Берліну вони з Дже пішли на пагорб, що височіє над місцем, де зливаються Няманус та Вільнява, до стародавнього замку засновника Литовського князівства – Гедиміна. На вузькій брукованій доріжці вони спочатку почули голосну розмову виразною московською говіркою, а за мить з-за повороту з'явилася ця парочка. Остап ледь встиг накинути каптура куртки та відвернутися, ніби споглядаючи краєвид унизу. Джеронімо ж розгледів обох: реконструктор – рудуватий, з бородою та гнилими зубами; – піп чорнявий, зі злющим поглядом карих очей. Від обох смерділо потом та перегаром. Балакали, як згодом пояснив Остап, про те, як тепер за допомогою Алгоритму вони геть розхитають ситуацію в Україні і нікуди тоді вже її диктатор від російського самодержця не подінеться.

В аеропорту Дже побачив двох високопоставлених співробітників Фонду світової безпеки – ФСБ, однак ті вдали, що не знають його – вочевидь, Фонд намагався, не афішуючи того, тримати руку на пульсі подій довкола України.

Ще один спогад цих місяців стосувався лютневого Києва. Туди Гогенлое відрядив самого лише Джеронімо. Остапа не пустив – непокоївся за його безпеку. Вир Другої української революції якось враз затяг зазвичай обачного та розважливого Дже. Йому довелося і потягати шини на Грушевського, і взяти участь у зведенні барикади на Городецького. Якось, тягнучи з двома англомовними парубками студентського вигляду лаву до барикади на сходах, якими Лютеранська виливається на Хрещатик, він побачив над наметом російський триколор. Наступного ж ранку Джеронімо з несподіваною для себе гордістю пов'язав неподалік і американського прапора. Поряд також майорів британський «Юніон Джек». Неподалік – прапори Франції та Німеччини.

Їхнє поєднання тут – на задимленому Хрещатику, раптом осяяло його свідомість розумінням цілей, яких прагнув московський самодержець, розв'язавши криваву війну в Україні. Не лише її поглинення було його метою, а й розкол Заходу. Англосаксонський світ цей московіт прагнув протиставити континентальній Європі. У такий спосіб з єдиного центру впливу Захід перетворювався на два слабших, між якими Москві було б легше маневрувати. Україна з її ресурсами була б дуже помічною у цих маневрах. От під впливом якого Алгоритму перебуває самодержець усеросійський! Що ж до українського диктатора, то він, після стрілянини снайперів по людях у центрі Києва, – у довічній ізоляції від свого народу і Світу.

Увечері Джеронімо з кав'ярні «Купідон», що на Пушкінській, зв'язався скайпом з Остапом, аби поділитися з ним думкою про вплив і на російського президента його власного Алгоритму. На диво, у помешканні парубка перебував і Гогенлое. Отож розмова вийшла на трьох. Та й вранішнє відкриття Джеронімо виявилося ніяким не відкриттям.

Наступний спогад. Берлінський зоопарк у квітні. Остап намагається приманити ближче до ґрат здоровецького вепра, щоб ліпше роздивитися його, але дикому кабанові не до оглядин. У нього саме обід у глибині просторої вольєри.

Джеронімо з Куртом, споглядаючи його спроби, ведуть собі розмову.

– Днями Анжела з чоловіком приймали з офіційним візитом голову Китаю, – каже Гогенлое. – Вона подарувала голові республіки стару мапу їхньої країни, часів династії Цин. За 1735 рік.

– Я чув, що Сибір та Далекий Схід там позначено, як китайські території, – спроквола докидає Джеронімо.

– І не лише їх…

– Ох, і хитруни ви! – Остап залишає спроби привернути увагу дикого кабана. – Міцно підчепили росіян на кримський гачок.

– Можна подумати, що це ми вигадали Алгоритм! – вдавано обурюється Джеронімо.

– Кремль навіть військову медальку випустив, – каже Гогенлое. – «За возвращение Крыма» вона називається. Там і дати викарбувані: «20 февраля – 18 марта 2014 года».

– У ніч на 20 лютого снайпери масово почали стріляти на Майдані, – у голосі Остапа бринить щось незнайоме, він відвертається.

– Ця медаль ще буде фігурувати як доказ у міжнародному трибуналі, – цідить крізь зуби Гогенлое.

На виході з зоопарку на них чекає сірий кабріолет. Остап відмовляється від пропозиції підвезти його та прямує до своєї 147-ї камери схову для велосипеда. Джеронімо зауважує, що брюнетка з-за керма проводжає парубка якимось неприязно-іронічним поглядом.

Вони їдуть на Альбертштрассе, де поряд з Джеронімовим готелем у довоєнному особняку міститься посольство України. Мають там клопіт із візою для Гогенлое. Втім, віза – привід, бо для громадян ЄС в Україні діє спрощений режим перетину кордону. В однобічному порядку.

Після розмови Гогенлое з кимось у посольстві, на яку Джеронімо не запросили (він розважався розмовою з аташе з культури), нова українська влада припинила спроби силою опиратися військовій навалі росіян у Крим.

От і травень. Три сліпучо-білі павичі, розташувавшись майже рівнобічним трикутником одне навпроти одного, розпустили свої хвости. Рідкісне і чудове явище.

Джеронімо, Остап і навіть Гогенлое, не змовляючись, заходилися фільмувати їх на смартфони. Тут багато чого варто було відобразити на світлинах. У парку колишньої резиденції вже колишнього українського президента саме зацвітали магнолії та бузок – весна у розпалі своєї чарівності. Від звіринця вони рушили алеєю вниз, до набережної, за якою видніло широке плесо Київського водосховища.

– Рішення про те, щоб упіймати московського самодержця на український гачок, ми ухвалили на початку лютого, – продовжував Гогенлое свою оповідь. – Щиро сказати, навіть не чекали, що він так сам нам підіграє. Те, що він окупував Крим, назавжди робить його ворогом світопорядку. Він мріяв сам встановлювати правила для інших, а тепер правила встановлять для нього. Жорсткі. Росія опинилася у вічній пастці. З неї вже не видряпається – хіба що після падіння диктатури. Головне, чого не врахували у Кремлі, коли починали українську авантюру, – це те, що ми економічно зацікавлені у максимальному нарощуванні санкцій проти Росії – від космічної галузі до сільського господарства. Ця країна сама себе викреслила з прийдешніх цивілізаційних розкладів. Не бачу підстав зупиняти Москву на цьому шляху. Ресурси Росії ще знадобляться цивілізації.

– Але українці заплатили і далі платять за це своєю кров'ю, – стиха мовив Остап.

– Це не марні жертви, – озвався на те Джеронімо. – Росія тепер назавжди є боржником України. Українці ж нарешті достеменно знають, хто є і завжди був найлютішим, найпідступнішим та найлицемірнішим їхнім ворогом. З часів знищення Запорізької Січі і аж до жертв у Афганістані та Чорнобильської катастрофи.

– Так, – погоджується Остап, – Голодомор, сталінські репресії, виселення на Сибір та до Казахстану, заборона української мови… – усе це зло Україні від Росії!

– Остапе! – за їхніми спинами хтось гукнув парубка.

Набережною наближався невисокий, але кремезний чоловік з рудим, кудлатим і вже дебелим цуциком на міцному повідку.

– Знайомтеся, панове, це мій сусіда – кінолог Іван. – Остап потиснув широку долоню чоловіка. – Я розповідав вам про нього.

– А це, мабуть, той, хто вартий сотні тисяч доларів, – вказав Гогенлое на цуцика після вітання з його господарем.

Собака, послухавшись команди, сів при нозі хазяїна. Лише тремтіння хвоста, який так і намагався помахом привітати трьох незнайомців, та довірливий погляд з-під лоба видавали у юному тібетському мастифі залишки дитячої вдачі.

…І знову осінь над Потомаком. Прогулянковий кораблик. Знову Джеронімо в роздумах на самоті зустрічає свій день народження – цього разу – 50. Днями його викликали до Державного департаменту. Запропонували попрацювати на них. На території колишньої Росії, після кількох років «мутного часу», встановилися кордони нових держав і там відкривалися американські дипломатичні місії. Запропонували на вибір одну зі столиць: Ростов, Казань, Владивосток.

Джеронімо скайпував Остапові, аби порадитись, а той відповів, що українське Міністерство закордонних справ і йому запропонувало дипломатичну роботу, щоправда, безальтернативно – посольство у Вільному місті Санкт-Петербурзі.

© К. Матвієнко, 2014

Марія Матіос

Черевички Божої Матері

(Уривок)

Пробачити.

Але не забути.

Амоз Оз

…. Багато не було що розуміти – гнали жидів.

Першими йшли Шерфи. Найстарший – Мошко – правою рукою тримав за руку свою жінку Хінду, що була вся в чорному, аж до п'ят, і на плечі їй зсунулася також чорна хустка. Лівою Мошко стискав руку старої, як світ, своєї матері Цілі.

Шерфова мама трусилася всім тілом так, що здавалося, голова ось-ось одірветься від в'язів і покотиться під тонкі, як патички, її ноги.

Хінда тримала найменшу доньку Єву, що під пахвою стискала якесь саморобне звірятко і, не перестаючи, плакала, а найстарша Шерфова донька Адель обома руками чи то підтримувала бабусю Цілю, чи сама трималася за неї, трусячись разом зі старою так, ніби їй було морозно у липні.

За батьками йшли Шерфові сини – Соломон, Абрам та Ізя. Між найстаршим Абрамом і середульшим Ізею ледве-ледве волокла ноги їхня середульша сестра – Естер-калічка, що від народження мала хворобу хребта. Абрам із Ізею раз у раз складали руки кошиком, одночасно пригиналися, брали Естер на «крісельце», але сестра так довго всидіти на їхніх руках не могла, брати ще раз пригиналися, зсаджували Естер на землю – і дівчинка знову важко переставляла ноги, ніби вони у неї були підбиті.

За Шерфами ішла розпатлана Рівка Зарембиха із пов'язаною на шиї хусткою. Її ріденьке, нерівно підстрижене сиво-чорне волосся мотилялося по спині, а на маківці стирчав жмутик, перев'язаний зеленою ґумкою. Рівка безперестанно і страшно, нібито гикаючи, сміялася, і збоку видавалося, що вона зійшла з розуму: вона навіщось раз за разом поривалася закотити спереду спідницю – і тоді над синіми, набряклими коліньми визирали довгі, розтягнуті панталони, а доньки – Рахіль і Малька, що вели попідруч маму, тут же били її по руках, обтягуючи з двох боків спідницю донизу.

Зарембині сини-близнюки, схожі між собою, як дві краплі води, – Шльома і Самуїл, – обнявшись, мовчки ішли за мамою і сестрами, ніби підпирали їх ззаду. Та мовчазні сльози капали їм з очей, і, може, через те, вони не підводили догори голови, а лиш утирали очі рукавами у чорних нарукавниках. З чого видно було, що вони щойно встали із-за своїх кравецьких машинок.

Збоку від Зарембиних синів одиноко шкандибав Йосько Корган. Він дивився просто перед себе, ніби не бачачи, нікого, і губи його ворушилися чи то в такт беззвучної молитви, чи його незмінного «аби гезунт!». Час до часу Йосько кидав позад себе єдине слово «Облиш», і адресувалося воно, напевно, зістарілому його синові Мордехаю, що ледве плівся із величезним клунком за плечима. Мабуть, клунок був важкий, бо тягнув Мордехая донизу, виправляючи йому спину, але він обома руками щосили підтягував клунок догори, боячись випустити його з рук.

За Мордехаєм Корганом ішла Хая Рендигевич із дитиною на руках – бліда, як повісмо, без кровинки в лиці, із розплетеним і сплутаним волоссям, одна її нога була взута у червоний черевик, а друга – у білий пантофель. На правому плечі у Хаї хилитався маленький наплічник, а на лівому – торохкотіли зв'язані грубим шнуром дві каструлі і залізне горнятко з вигнутою ручкою. Сіре покривальце, в яке була загорнута дитина, постійно розповивалося і з-під нього показувалася дитяча рожева ніжка. Дитина, не перестаючи, плакала, Хая нахиляла безкровне лице до схованого в коцику личка і водила язиком по дитинячих губах. Чи то намагалася нагодувати дитину своєю слиною, чи просто зволожувала лице, чи цілувала в очі – того сказати не міг би ніхто, бо нікому то не було цікаво.

Якова Капетутера із розбитим у кров лицем і заплилим оком чи то вів, чи тільки підтримував Зісьо Клугман. На правій Зісевій руці було перекинуте довге зимове пальто із коміром із тхоревої шкірки, через маленький зріст Зіся воно черкало полами вулицю, ніби замітало її. Клугман то піднімав, то опускав руку, щоб пальто не везлося в порохах, і це виглядало так, наче він витягував із криниці відро з водою. Лівою рукою Зісьо обтирав закривавлене обличчя Якова, затискуючи в долоні чиюсь жіночу, чи не мамину, біленьку хустку. Хустка від Капетутерової крові стала червоною – і Зісьо врешті-решт засунув її собі за пояс.

Яків Капетутер важко дихав, раз по раз спльовуючи криваву слину собі під ноги. Його щоденний чорний лейбик – весь був у білій муці, і кіпл його був білий, і густе, як дратва, чорне волосся також було вкрите мукою. І навіть, коли Яків хитав головою, чи то від болю, чи тільки гнав від себе якісь думки, з нього сипалася мука, як сипався би сніг чи летіла луска. Може, через ту муку, що сипалася з Капетутера, до Якова не наближався ніхто, крім Зіся Клугмана, що не боявся забруднитися ні мукою, ні Яковою кров'ю.

Залман, старший брат Якова, на крок позаду котив тачку зі сліпим і немічним їхнім батьком – Ароном Капетутером, що все своє довге життя і ще трохи за довгого життя свого батька не робив більше нічого – а молов лише муку у фамільному млині на Калюзі, рідко коли виходячи поза його поріг. І може, від того безперервного білого – пшеничного – світла у млині світ у очах Арона раптово потемнів, і кілька років тому, зігнутий у дугу й осліплий Арон, упав ще й на ноги.[42] Тому останній рік він незмінно сидів на порозі свого млина, монотонно повчаючи ремеслу синів Залмана та Якова, а решту часу невидющими своїми очима дивився в небеса, звертаючись подумки до давно покійної дружини Дори.

Тепер змалілий, як дитина, і сумирний, як круглий сирота, Арон Капетутер із похиленою головою склався равликом у тачці – і тільки його зісохлі, вироблені долоні були розвернуті до сонця, ніби приготовлені для молитви. На дні тачки разом з Ароном підскакував плетений кошик із якимось домашнім начинням. Проте старий не звертав найменшої уваги ні на що, хіба зрідка і накоротко підводив голову в небо. А потім знову складався равликом, і далі сумирно трясучись у тачці.

Останніми ішли Клугмани: високий і красивий, як олень, Зісьовий тато Абрам вів попід руку свою жінку Хану – а зі сторони здавалося, що він веде молодшу доньку. Маленька, зграбна Хана із сільського роду Штірів була Абрамові, як казали в селі, лише до пупа. І щоби їй сказати яке слово, Абрам, притримуючи рукою високого чорного капелюха над довгими пейсами, смішно нахилявся до Хани мало не вдвоє, відгортав пасмо дуже кучерявого і дуже рудого її волосся – і чи то говорив, чи цілував жінчине вухо, а Хана легенько відводила голову набік – від лоскоту, а може, соромлячись такої привселюдної ласки.

Так було завжди.

І навіть тепер акуратно одягнутий Абрам – у білій сорочці і чорному довгому сюртукові, – не нахиляючись, спочатку поправив велику білу хустку в червоні ружі на Ханиних пониклих плечах, а вже тоді пригнувся до неї, відгорнув волосся, та так і йшов – не розгинаючись, довго і палко щось шепочучи їй на вухо.

Хана раз у раз підводила дрібне лице з великими, як сливи, очима до Абрамових очей – і довго й незмигно дивилася в них, ніби хотіла там лишитися. І далі кивала головою на знак згоди з тим, що шепотів їй Абрам.

У Іванки стиснулося серце від кривавого виду Якова Капетутера – вона б зараз була навіть така, мокра і забрьохана болотом, вилетіла з шанця, щоб умити його кров і прикласти подорожник до заюшеного ока, бо хто таке чудо видів, щоб так у тому млині гарувати, щоб аж поранитися до крові. Але якесь недобре передчуття спинило її: хіба сьогодні, в суботу, Яків мав право робити в млині?! А може, його змусили, а він не хотів?

Одразу за жидами верхи п'ятьма сірими кіньми їхали воєнні люди, у не дуже новеньких, але дуже розцяцькованих мундирах. Певно, то були офіцери, бо їхали кіньми. Вони між собою переговорювалися не надто голосно, але й не тихо, енергійно розмахуючи руками. За ними йшло кілька піших солдатів у таких же, але скромніших, коричневих обладунках. Один із солдатів вів за вуздечку білого коня із плямами свіжої крові на боці. Решта рухалася не те, щоб ліниво, але й не дуже прудко. Кожен із них був при зброї і з великими чи то мішками, чи то коцами, обперезаними почерез плече.

Іванка їх вже виділа: ці воєнні люди були в їхньому селі перед тим, як прийшли красні комісари. Коли хтось із них заходив до тата на подвір'я, тато говорив із ними по-румунськи, а коли вони йшли – спльовував сердито набік і когось дуже і дуже шляхтував, але Іванка не чула, кого.

За румунами у двох дуже деренчливих і дуже низеньких машинках на трьох колесах – по троє на кожній – їхали також воєнні, але Іванка таких у селі ще не виділа. Одяг на них був новенький, болотяного кольору, на головах – щось таке із заліза, ніби їм хто кітлики від кулеші поперевертав догори дном, взуті були вони у високі і міцні – чи не юхтові – черевики з багатьма залізними ґудзиками і грубими шнурками, на грудях мали пришите щось таке, ніби змаціцькане[43] пугало висушеного розпростертого яструба. А один, той, що їхав у сідалі першої машинки, замість перевернутого кітлика на голові мав високо задертий картуз із чорним блискучим дашком. Над дашком була пришита широка біла косичка, над косичкою – блискуча срібна бляшка із гарно викладеним засохлим листям, над бляшкою також летів розпростертий яструб. Під самою шиєю, там де закінчувався останній ґудзик і починався комір, висів великий залізний чорно-білий хрест.

Оце, напевно, й були німці, про яких казав Микула. І напевно, цей, із хрестом на шиї, був за старшого, бо час від часу він щось гукав і показував рукою вперед, але за гулом годі було розібрати, по-якому він шварґотів.

Усі були запилюжені й, мабуть, зморені несамовито палючим сонцем. І може, тому ця дивна для Іванки процесія рухалася повільно. А може, ніхто нікуди й не поспішав, бо куди жидам поспішати в суботу? У них шабес і вони мали би тепер молитися у Штіровій хаті, як завжди в ополудне в суботу.

Напевно, їх зараз ведуть молитися в якесь інше місце, може, Штіра нема вдома, бо Штіра і поміж усіма нема зараз, і сина його Габріеля не видко. Ні, вони таки переходять молитися в якесь інше місце, бо всі чоловіки в кіплах, навіть діти, що їх мало коли носили. Чи, може, сьогодні яке велике жидівське свято?

Та Іванка завжди від дітей знала, коли в жидів яке свято. Цього року в жидів на два дні раніше від християнського був їхній Великдень – Песах. А з місяць тому і сільські християни, і жиди Трійцю майже в один час святкували, ну, може, на тиждень їхня п'ятидесятниця була скорше. Ні. Сьогодні проста субота, шабес. І в жидів час молитися.

Але в ті молитовні суботи не було війни, думає Іванка, то висовуючи голову з глибокого шанця, то знов ховаючись майже на дно. Може, у войну моляться якось інакше?

Вона вичікує, поки остання машинка з солдатами у чавунцях на голові промине її, і знов висовується з шанця.

Навіщось за військовими людьми суне ще кілька сільських чоловіків із вилами, косами і лопатами. Першими ідуть Петро Клим і Петро Дячук. Хода їхня не втомлена, пружна, так, ніби вони при повному здоров'ї і силі зібралися на сінокіс. Але в селі косити ідуть удосвіта, коли сонце ледь встає. Брати Шпанюки із батогами в руках – кожен зі своїх воріт – також щодуху добігають до Клима з Дячуком, на ходу гукаючи почерез паркан котрогось ґазду під Марфиною поточиною.

У Іванки знову стискається серце. Вона повільно, не дивлячись на дорогу, вилазить, мокра, із шанця і йде разом з усіма, їй би треба іти в інший бік, додому, але щось дуже тривожне й неясне розвертає її назад, у бік церкви.

Та вона не може йти так повільно, як рухається ця процесія. Не можна обганяти лиш похорон, а людей, що йдуть вулицею села, хоч не зрозуміло куди і навіщо, можна!

Самим краєчком, понад виступ поточини Іванка ступає так, як ступала би по грані. Дивиться лиш собі під ноги, але краєм ока все одно бачить, як із хатів, що при самій дорозі, також виходять люди. Дехто іде лиш до хвіртки з прикладеною дашком долонею, дехто біжить обіч солдатів, ніби хоче щось видивитися незвичайне, а солдати їх заохочують сміхом і помахами рук; хтось плентається за сільськими чоловіками. А кіль коро хлопчаків і жінок уже стоять на роздоріжжі коло дзвіниці, ніби зустрічають процесію.

Іванка прискорює ходу і порівнюється з останньою машинкою. Вгодований солдат, що сидить збоку у причепі, скидає кітлик з голови, махає ним Іванці, голосно регоче, а потім дістає з кишені щось таке кругле, у кольоровій обгортці – дуже схоже на колишню мармеладу з Корганової кооперації – і простягає дівчинці.

Іванка, не зупиняючись, іде поруч дирчливої машинки і заперечливо хитає головою. Василько, син Петра Дячука, вибігає з-поза її спини, радо висмикує в німця мармеладку з рук і тікає. Дружний регіт потрясає вулицю, а німець виймає ще одну мармеладку і знову простягає Іванці. Вона підступає ближче, німець голосно каже «Ґут, дьевочька, /ут» і дає мармеладку, тоді показує сідати біля нього: «Мотоцікль, дьевочька, мотоцікль».

Іванка мотає головою, нібито не розуміючи. Мотоцікль їде далі, залишаючи за собою стовп пилюки та луну нездорового солдатського реготу.

Іванка стоїть із затиснутою в руці мармеладкою. Її вже проминули і чоловіки з косами, і курява осіла, а вона все стоїть і думає.

Раптом дитина зривається і щодуху наздоганяє процесію.

Далі тихенько, знову дивлячись тільки під ноги, переходить дорогу з іншого боку і, не підводячи голови, наближається до жидівської колони.

Рендигевичеву Хаю пізнає по ногах у червоному черевикові й пантофлі. Іванка рівняється з Хаєю, мовчки вкидає мармеладку в коцик з дитинкою і так само, не підводячи голови, поволі йде самим краєм вулиці разом із жидами. Мабуть, старі Шерфи втомилися йти першими і тепер вони шпортаються в одному ряду з Яковом Капетутером і Зісьом Клугманом.

Беззвучно плаче Хінда, пориваючись вирватися із руки Мошка. Із Хіндиних плечей постійно падає чорна хустка – і нарешті найменша Єва підбирає її і пов'язує собі на руку, як похоронну стрічку. Обоє – чоловік і донька – міцно тримають маму за обидві руки, а вона плаче, приказуючи щось про себе, і кліпає безумними очима.

Іванка дивиться собі під ноги і тихо питає:

– Зісю, куди вас ведуть, Зісю?

Зісьо, нібито не чуючи, втирає Якову кров з розсіченої щоки, і теж тихо, ледь чутно відповідає тонким, пискливим голосом:

– На небо, Іванко…

Вона приступає ближче до колони. Нібито байдуже – лише з цікавості, як і решта людей, переставляє ноги і просто супроводжує колишніх сусідів. З десяток людей повиходило зі своїх воріт, також ідуть із двох боків колони, то здається, що жиди можуть бути спокійні: ззаду – солдати, по два боки – односельці.

– Що ви такого зробили в суботу?! – питає Зіся і чує, як мурашки повзуть тілом.

– На нас наговорили, – відповідає Яків глухим голосом і захлинається кривавим кашлем.

– Поранили румунського офіцера. Видиш, ведуть його коня? – Зісьо перекидає пальто на другу руку. – Або забери це пальто, Іванко… А Дячук сказав, то жиди застрілили із млина. – Зісьо показує очима на Якова. – Мука хіба стріляла… Видиш, побили Якова. І сказали усіх нас зігнати до пошти. Дячук Петро із Шпанюками бігали по хатах і виганяли батогами. Німці з румунами не знали, де жиють жиди. Багато хто був у молитовному домі.

– А Штіри? – питає Іванка.

– Не знаю. Габріель спочатку був з нами. Може, втік. А ребі Штіра сьогодні не було вдома. Не знаю… Тікай, Іванко, звідси. Тобі не треба видіти, що з нами будуть робив. Мені сон снився… дус из шреклих…[44] – Зісьо схлипує. – Бери моє пальто. У тебе нема. І бет дем Ґот фар ундз,[45] Іванко…

Хоч вона й боїться, але підходить ближче, гладить лляне волоссячко Зіся, потім торкається долонькою його щоки у м'якому пушочку, а тоді чомусь цілує Зісеву руку, яка втирала Якову лице.

Зісьо смикається всім тілом, відвертається до Якова – і його плечі здригаються від глухого плачу:

– …а данк[46]… іх хоб мойре.[47]

Іванка чує Зісевий схлип, вона знову відбігає до шанця і сідає просто в пилюку – сльози стоять їй серед горла, але плакати вона не годна. Втисла голову в коліна – і слухає, як попри неї марширують звеселілі і чимось збуджені солдати. Та солдатське марширування не може заглушити Зісеве «я боюся».

І нараз дикий крик Шерфової Хінди розриває це мовчазне царство суботньої днини, порушене хіба що фирканням коней та дирчанням мотоциклів:

– Марічкй! Рятуйте нас, марічкй! Не дайте нас убити, марічкй!

Хінда вибігає з колони на край вулиці, падає на коліна, простягаючи перед себе худі руки, і не своїм голосом кричить, показуючи на когось із тих, хто стоїть край дороги з вилами:

– Люди! Ер из майн шухн![48] Ми нічого йому не зробили злого! Він наш шухн!

Іванка дужче закриває вуха руками, але Хіндин голос дістає її вереском:

– Моє дурне найменше теля втекло в ліс! Заверни його в стайню, Іванко, бо пропаде! Воно дурне теля, неприв'язане.

Несамовитий крик різко обривається. Хінда лежить лицем до шутру, а над нею стоїть високий німець у кітлику. Пещена рука ще тримає пістоль над Хіндою. З пістоля в'ється легкий димок. Німець обтирає об жінчине вбрання запилюжений носок черевика і повертається до мотоцікла.

Іванка скочується в шанець, з'єднаний із поточиною, і лежить у болоті, головою до землі. І хоч здається, що над нею також стоїть німець з пістолем, щоб не задихнутися, перевертається лицем до сонця.

Вона ніколи не бачила чорного сонця. А тепер розпечена пательня сонця гострими голками штрикає їй очі і падає усім своїм круглим чорним тілом на Іванку у глибокий шанець із прийшлими раптово водами, що несуть дитину у своїй каламуті і, здається, й не спиняться ніколи.

…Іванка мокне у придорожній поточині десь аж поза поштою, якраз напроти самої шкільної криниці. Чи прорвало яку кашицю, чи десь у горах упали великі дощі, але ще за полудня ледь мокра поточина розігралася зараз, як справжній потік чи річка.

<…>

Іванку трохи прикриває стара лапата морва,[49] що звисає розростим гіллям мало не до самої води. Вона дрижить від морозної води і від страху: жидів уже пригнали до шкільної криниці, і поки румуни з німцями ґелґочуть, а сільські люди, шепочучись, стоять неподалік, криничний зруб у мент усіявся дітьми і старими. Та на нещасних одразу налітають брати Шпанюки і батогами зганяють жидів із зрубу, як курей із сідал.

– Карашо! – каже німець із хрестом під шиєю, розмахуючи тонким залізним прутиком перед себе. – Карашо, Іван! Ґут, Ґут!

Німець підходить просто до Якова Капетутера і залізякою підводить його обличчя уверх. Яків кліпає єдиним незаплилим кров'ю оком на німця і видно, як тремтять його довгі руки уздовж тулуба.

– Юде? Юде! – німець ляскає залізним прутом по заюшеному обличчю Якова – і вмить ще одна кривава доріжка від брови до підборіддя вкриває лице Капетутера. – Ти пах-пах гер офіцер-союзнік? Ти!

– Це він застрілив! Він! – мало не тішиться Дмитро Шпанюк, занадто близько підбігаючи до німецького офіцера. – Це він. Я цих жидів давно знаю. Із млина свого жидівського стріляв, а скоростріл викинув у воду. Вони ще совітам муку мололи, їх багато, жидів, совітам служили, – бризкає слиною збуджений Шпанюк.

– Карашо, Іван, – каже німець і залізякою відвертає обличчя Шпанюка від себе. – Обер-лейтенант Думітріу, бітте шон![50]

Той, кого німець назвав Думітріу, був зовсім молодий, майже юний офіцер із виструнченою, ніби натягнутим луком, спиною.

– Молцумеск,[51] гер майор! – різко відрапортував і ще більше виструнчився румун, притискаючи праву руку до форми. – Молцумеск. Щоб вам усім було зрозуміло, – звернувся до жидів, – буду говорити по-вашому. – І справді заговорив мало не по-сільському, аж Іванка витягнула шию з-поза стовбура морви. – Сьогодні один із вас посягнув на воїна великого фюрера, – витягнув праву руку догори, на що так само німці з румунами одночасно здійняли і свої руки і хором крикнули «Хайль!» – Один із вас смертельно поранив офіцера його величності маршала Антонеску. Ми знаємо, хто зробив цей підлий злочин.

Офіцер ковтнув слину, прокашлявся, тоді подивився на німців, ніби шукав схвалення чи підтримки, але німці стояли, байдуже роззираючи куполи церкви навпроти. Лише майор кивав головою у такт кожному слову румуна.

– Кожен злочин повинен бути жорстоко покараний, особливо той, що пов'язаний із замахом на життя солдата великого Рейху. Ви повинні добровільно вказати на цього злочинця для його справедливого покарання, інакше ви всі будете покарані. Ваші люди сказали, хто це зробив.

Офіцер зробив паузу. Упала німа тиша.

Арон Капетутер, якого спинами підпирали сини Яків і Залман, витягнув одну руку перед себе, як усі сліпі, і ступив крок уперед напівживими ногами, тримаючись другою рукою за Залмана.

– Гер майор! Гер Шпанюк – іх глейб ништ…[52] ер из майн шухн…[53] Він не міг на мого сина… Гр із ништ гекент зогн аза зах мітн ейгенем вілн. Гр із ништ гекент[54]…сказати таке добровільно… не міг…

Арон був надто старий. Він розтягував – видихав – слова. Чи то для того, щоб його краще зрозумів німець, чи він не мав уже сили говорити, а тільки – видихати, але сліпий Капетутер, на напівзігнутих ногах, як сірничках, із тремтячою від старості чи хвороби рукою, намагався компенсувати сповільненість своєї мови дуже м'яким і лагідним тоном, яким він звертався, здавалося, до всіх, насправді не бачачи нікого.

– Домнулє[55] обер-лейтенант! – старий усім своїм тілом ледь-ледь розвернувся, так ніби хотів засвідчити, що він звертається тепер тільки до Думітріу. – Це якась страшна помилка, що мій син стріляв у вашого офіцера. Запевняю вас, неможлива помилка. Мій Яків ніколи не бачив і не тримав у руках ніякої зброї. Він мельник. Ми всі в роду мельники. Коли ми мелемо муку людям – ми не питаємо їх ні про віру, ні про кров. Люди всякої віри їсти хочуть. Ми годуємо людей. Я знаю, що є люди, які стріляють. А ми тільки мельники. Нам немає потреби убивати, домнулє обер-лейтенант.

І старий Арон Капетутер упав на коліна, висмикнувши другу руку із синової руки.

Арон забився головою в землю, так, наче хотів її пробити наскрізь. Він то мотиляв нею із боку на бік, то товк рідким своїм волоссям і одночасно бив руками землю, ніби вона була йому щось винна.

Петро Дячук яструбом підлітає до лейтенанта Думітріу, розмахуючи батогом:

– Жид бреше, домнулє офіцер! Бреше. Як не він стрілив – то такий самий, як він, жид стрілив від їхнього млина. Ці жиди були би раді й далі кров людську точити своїм ґешефтом. Вони тут сто років нашим людям кров п'ють. У них млини, корчми, дубильні, у них золото, землі. І шахрайство також їхнє! Вони по-шахрайськи забирають землю, вони споюють наш нарід у корчмах! Я мусів гарувати на них у їхньому млині, а вони комуністям у рот зазирали та хліби білі пекли красним комісарам* Хіба лише в долони не плескали з радости, що комуністя прийшли в гори помагати їм збиткуватися з наших людей.

– Іван…

– Я називаюся Петро, домнулє офіцер. Петро Дячук.

– Петро, і вони, ці юде, також зривали еполети з румунських офіцерів, коли наші офіцери покидали цару[56] Буковіна перед приходом большевік?!

– Усе зривали! І погони. І вони, і другі. Вони такі самі комуністя, як красні комісари. Був тут такий межи комісарами Гєллєр. То наші люди його боялися гірше, як гадини, – який був лютий та недобрий до людей. А генде[57] межи жидами – Хая Рендигевичева. То її чоловік Левко такий красний комісар був, що най Бог боронить! Я яблучко своє не мав права з'їсти, бо все до нитки забирали у большевицьку заготкантору, він там, той Левко, за старшого був. Левко перед войною утік із комісарами, а її десь сховав, щоби бахура тут жидівського вродила і щоби хліб наш тут їв, певно, хотів забрати і їх до себе, але не сталося! Не сталося!

Дячук забіг у натовп і виволік Хаю з дитиною:

– Дивіться, домнулє офіцер: оце вона – болшевицько-жидівська курва Рендигевичева Хая. Вони мені, ті жиди, і той Рендигевич із своїми комісарами вуйка-первака[58] Чучку Пантелу, може с'те чули, у тиждень до войни забрали з хати без «будь здоров», за Україну забрали, не хотів вуйко, обкладений большевиками-жидами, жити.

– А в Романія маре[59] вуйко не хотів жити? – примружив очі обер-лейтенант.

Дячук на хвильку знітився, а далі знайшовся:

– Таж Україна була в Романія маре, а прийшли жидо-большевики – і пропала Україна.

Румун ствердно хитнув головою.

Хая стояла із притиснутою до грудей дитиною над Ароном Капетутером уся якась, як дерев'яна. Не плакала. Не тремтіла. Навіть голови не повертала. Просто стояла закам'яніло поруч сліпого мельника, що і далі бився головою в землю, – і байдуже дивилася на нього.

– Фстать! – німець цьохнув Капетутера залізним прутом по зігнутій спині. – Фстать, юде!

Арон не встав, бо, мабуть, уже й не міг стати на свої відмерлі ноги. Він просто поповз уперед, до офіцерових чобіт, напевно, нюхом зачувши, де стояли чоботи, обхопив їх скарлюченими руками і заплакав:

– Гер майор! Убийте мене. Це я застрілив вашого офіцера. Це я…

Між жидами пройшов легкий шум чи то несхвалення, чи подиву.

Хая Рендигевич ступила вперед до офіцерів і сказала, дивлячись німцеві просто в очі:

– Він бреше. Він сліпий. Комісари ховаються в лісі. Це вони стріляють і у вас, і у нас. Не вірте йому.

А Капетутер, не слухаючи, цілував чоботи німецького офіцера, плакав, сякався й одночасно говорив:

– Я вже помилив розумом. Я не маю пам'яти, я вже нічого не розумію. Я думав, що то вертаються комісари – і я його застрілив. Дивився згори, з млина і стріляв, стріляв. Це я, не Яків… Убийте мене. Тілько лишіть цих людей. Вони не винні, що мами їх вродили жидами. Не всіх ми любимо і не всі ненавидять нас. Але ці невинні. Клянуся вам своїми сліпими очима.

Залман не встиг відірвати батька від німецьких чобіт, як кров із батькової голови бризнула йому в лице.

А німець стріляв і стріляв – ніби хотів зробити із Капетутерової голови друшляк. Аж поки не стрепенулася із закаменності Хая Рендигевич і не впала на прострелене тіло Арона – і тієї ж миті і її прошила чи не остання куля з офіцерового пістолета. Ще живі Хаїні руки розтулилися і випустили притихле дитя – і воно випало і покотилося по землі, як м'ячик, розповиваючись із благенької забрудненої пелюшки, світячи рожевими ніжками, між якими на мить показався маленький поморщений і запрілий пиріжечок.

Та цього, напевно, ніхто вже не зауважив, що Хая вродила дівчинку, бо дитячі кісточки нечутно хруснули під недавно вичищеним об убрання Хінди Шерф блискучим чоботом німця.

Кричали жінки, збившись до купи. Плакали діти, тримаючись за поли своїх матерів.

Чоловіки закривали собою жінок і дітей, вийшовши наперед і опустивши голови.

Збоку реготали німці, роззираючи, як просто перед дзвіницею Марфин бик покриває корову Гаврила Клима.

Кілька румунських солдатів лузали гарбузове насіння.

Три сільські нетерпеливиці із залізними серцями неподалік пошти терпляче тримали букетики зів'ялого на сонці кануперу[60] і рум'янку, призначеного, очевидно, для німців чи румунів. А чоловіки, що мали зуб на жидів, так і не випустивши із рук кіс та вил, переминалися з ноги на ногу.

Дикий, нелюдський голос Рівки Зарембихи обірвав хвилини заціпеніння одних і хвилини нетерпіння інших. Колись неповторний сміх найбільшої щебетухи і сміхованки села тепер скидався на похоронне голосіння. Обома руками Рівка стискала розпатлану голову, відкривала рот, ніби хотіла вигукнути «а-а-а!» – а далі з неї виривалися якісь надсадні чи слова, чи звуки, які переходили мало не у кінське іржання «ігі-га-га».

Іванка здригнулася від Рівчиного іржання. Тримаючись за стовбур морви, дитина заплющила очі, раптом згадавши свій давній-давній прихід у Зарембину корчму по нафту.[61]

У корчмі не було нікого – ні Рівки, ні Берка, ні їхніх дітей, але звідкись із гофи[62] долинав неповторний сміх Рівки, і Йванка побігла на голос. На порозі гофи, де літували Зарембині свині на продаж, стояла півзігнута Рівка, душачись від сміху, а Берко з великої миски раз за разом кидав у свинську загорожу вареники. Поросята якоїсь нібито дикої масті, налітали чорними рилами одна на одну, б'ючись за вареника, а Рівка обома руками трималася за черево, захлинаючись сміхом, і з горла її вилітало надривне «ігі-га-га». Коло Берка топтався служник – котрийсь із малолітніх безконечних Дячукових дітей, – пориваючись підійти ближче до господині, та вона заперечливо відмахувалась рукою, далі згиналася мало не удвоє – так, наче її раз за разом брали кольки. Берко голосно реготав і собі, усе швидше і швидше кидаючи вареники в царок,[63] і поміж сміхом казав чи то служникові, чи Іванці, що стояла пнем на порозі:

– Йой, тримайте паню, бо може надсадитися від сміху та й надірвати черево!

…Іванка струсила давнє видіння, розплющивши очі: Рівка приказувала і реготала одночасно, розхитуючись із боку на бік, зриваючи із себе одіж, аж поки розірвана надвоє спідниця не лягла коло її ніг – і Рівка залишилася в самих панталонах до колін. Але ні Рівчині доньки, ні сини уже не прикривали материн ерам – а тільки дивилися на одну коротшу, а другу довшу штанину її панталонів, в якій обірвалася гумка.

Петро Дячук, недовго думаючи, влетів у жидівський натовп – і чорний його батіг із залізним набалдашником на кінці ходив по Рівчиних плечах доти, доки вона не звалилася на землю біля самого криничного зруба, з усієї сили ще намагаючись руками вчепитися за нього.

Лейтенант Думітріу перевальцем підійшов до зруба і вклав у руку Дячука зведений пістолет, розвернутий до Рівчиної голови.

Думітріу тримав свою руку поверх Петрової руки і пильно дивився на розгарячілого месника, а той тільки на мить відпустив свій палець із курка, а далі з усієї сили натиснув на нього і знову різко відпустив.

Лейтенантові Думітріу залишилося тільки звільнити свою зброю від раптово змокрілої долоні Дячука, витерти її рукоятку носовичком і повернути назад у кобуру при боці.

– Карашо! – втрутився нарешті німець. – Кватіт дурака вальять. Ахтунг! Ахтунг! Думітріу! Заканчіваєм процедуру. – Майор показав рукою кудись, майже що у бік колишнього Зарембиного маєтку і ще трохи правіше, де роздвоювалася поточиш на шанець, заповнений водою, і крутий обрив, на дні якого село ховало загиблу чи здохлу худобу.

Розчервонілий Шпанюк став поруч із лейтенантом Думітріу:

– На коліна, худобо! На коліна! – бігав із сокирою поміж людьми, що один за одним вклякали на землю. – Хрестися, худобо! Хрестися! Ви нашого Спасителя Христа розіп'яли! А тепер спокутуйте свою вину! – бив кулаками по схилених головах, не розбираючи. – На тобі, Коргане, для рівного рахунку до центнера одно кільо яблук! – зірвав із старого кіпл і кинув під ноги. – Хрестися, худобо! – стояв над Зісьом Клугманом. – Що то тримаєш у руці?

– Цукор… – Клугман розтиснув долоню і дві грудочки білосніжного цукру аж засвітилися на брудній долоні хлопця. – То для серця.

Шпанюк зареготав:

– До сраки тепер твій цукор, а не до серця, жиде порхатий! Хрестися перед смертю тобі сказав! Хрестися перший!

Зісьо підвів голову і подивився на Шпанюка великими синіми очима з-під лляного, золотистого свого чубчика:

– Пане Шпанюк, мир зайн їдн, фар їндз из оммьоглих цейлимен зіх. Обер мір ґулейбн ін Ґот. Мир хобн ундзер ейгенер Гот.[64]

– Щенюку, ти мене будеш учити про мого Бога?! Хрестися!!! – заревів Шпанюк.

Зісьо, низько-низько опустивши голову, простягнув дві білі грудочки цукру старому Корганові, що втирав кров із носа, колінкуючи поруч із Клугманом, а тоді несміливо підняв свою ліву руку до чола, нібито і справді хотів хреститися.

Шпанюк з усієї сили заніс держак сокири над Зісьом і дав по лівій Клугмановій руці.

Зісьо не встиг закричати, як його рука від ліктя повисла на самій шкірі.

Їх вел фохн міт ди фліґлен фунем гімл… Кік глайх ін дер гімл, весту зен міх дортн,[65] Іванко! – кричав у небо, захлинаючись болем і сльозами, Зісьо невідомо кому.

Ніби він і справді міг знати, що вона десь тут, близько, ніби міг бачити, як б'ється Іванка головою об потрісканий стовбур морви, затискаючи обома долонями рот, щоб і собі не закричати.

Я знаю, ти плачеш! Me тор нит вейнен. Ди бист а гуте. Обер нит але менчн із гут. Me тор нит вейнен.[66] Я тобі помахаю з неба крильцями… Местаме, дус из ундзере тейт. Дус из шреклих…[67] – захлинався хлопчик, якого ніхто не чув і не слухав, бо німець ще раз показав лейтенанту Думітріу у бік урвища.

…Мертві лишилися лежати біля криничного зруба, а живих на очах інших живих підганяли, як худобину, нібито гнані могли туди запізнитися.

Та люди, оточені з усіх боків озброєними солдатами, щойно безсловесні і вже майже бездиханні, – ці люди в одну мить і без нічийого наказового слова ураз загули, як гуде бджолиний рій, що вертається у свій вулик. Розбитий, як у хоровому співі на тони і тембри, цей безсловесний гул уже не стільки людей, як їхніх привидів, поплив над онімілим селом, залитим сонцем і населеним людьми, заповнюючи кожну шпаринку і кожну щілинку, добирався до коріння дерев, губився у їхніх кронах, і так само плавно і вільно ішов у небеса, де ще не зчорніло сонце і не впало з горя на землю, де ширяли птахи і навіть цієї хвилини пробували співати.

Смертельний гул розповзався по липневій квітучій землі, де не кам'яніли люди – а просто дивилися, дихали, замітали, доїли корів, зітхали, колисали дітей, громадили сіно: жили. А по тому гул, що надзусиллями виривався з ослаблих грудей, нібито із-за ґрат, перейшов у останні слова. Їх спромоглися в один голос і одним диханням казати ті, хто вже стояв над занедбаним сільським урвищем, на дні якого ще зеленіла трава і копошилися невтомні комахи, де під травою і дерном тліли кістки здохлої чи дорізаної худоби, а зверху, ніби із самого неба, на дно того пекла лилася остання прижиттєва молитва юдеїв – приречених іншими нещадними людьми і вибраних божевільним часом:

– Шма, Ісроель! Адоной – Елогейну, Адоной Ехад! Борух шем квод малхусо леолом во-ед![68]

…Іванка не чула пострілів. Вона перебігала мертву між поштою і дзвіницею вулицю – а її наздоганяла гучна тріскотнява. То, напевно, з корінням самі від себе виверталися дерева і, як людські кістки, ламалося їхнє гілля. Воно тріщало, як тріскає суха деревина у ватрі, як тріскає скло під підошвами.

Та Іванка того не чула. Вона двома руками, аж посиніли пальчики, термосила дзвіничний шнур – і висолоплений чорний язик церковного дзвону, здавалося, беззвучно гойдався над нею, як трутень, не подаючи такого голосу, який би здибив тишу від сьогодні чужого їй села…

її ніхто не чує і не шукає. Інакше вона би не сиділа на підлозі дзвіниці в пилюці і забута тут спідничка не була би тепер так чисто випрана її дитячими сльозами.

Іванка осліпла й оглухла. Померла разом з усіма. Вона не бачить почорнілого отця Онуфрія, який колінкує перед порогом відчинених церковних дверей, і чомусь – обома руками одночасно! – молиться не зрозумілими навіть для самого себе словами: «Отче наш, ежи ecuна небесі, да святиться ім'я Твоє, да прийде кара Твоя, як на небі так і на землі винуватцям нашим…» – а далі отцева голова падає, ніби відітнута, на вичовганий церковний поріг і заходиться у глухому риданні, лиш на шиї разом із хрестом хилитається маленький вузлик, зав'язаний із рушника з церковної ікони із засохлими слідами крові, а в ньому – зісохлий дитячий пупик.

© М. Матіос, 2014

Александр Мильштейн

Мистер Терри

Вто время, как я плыл по Средиземному морю на греческом корабле «Lady Terry», моя, тогда еще не совсем бывшая, жена принесла в дом щенка ирландского терьера и назвала его «Терри». При том, что название моего теплохода она знать не могла.

Я не очень-то верю в передачу на расстоянии мыслей или слов… Но тут имелись некоторые облегчающие обстоятельства: при покупке щенка жене задали первую букву, то есть имя должно было обязательно начинаться на «Т», во-вторых, если вспомнить, что сущестовал уже к тому моменту такой персонаж, как Джерри-островитянин… То можно предположить, что если жене и нужен был какой-то внешний импульс, чтобы связать несколько букв вместе, он мог быть совсем небольшим и просто даже микроскопическим. Вот с этими оговорками я могу допустить, что это была телепатия, хотя я все равно бы предпочел слово «совпадение».

Жена не могла знать название корабля, потому что сначала я узнал от нее имя собаки. Позвонив по прибытии в порт назначения, первое, что я услышал в трубке, – это то, что у нас «появился новый член семьи. Щенок. Он рыжий и такой уматный… Я назвала его Терри». И тут только я, несколько удивленный, сказал, что корабль, на котором я плыл, назывался «Леди Терри».

Так что с именем его была такая история. Но совпадения (как таковые) я уже достаточно (для меня) отрефлектировал в другом тексте («Кино и немцы»), сейчас же я подумал о другом: почему вообще жена завела собаку именно в мое отсутствие? Может быть, я был против собаки (не Терри, конечно, а собаки как таковой), но, думаю, что не категорически, нет, все детство я ведь только и делал, что мечтал о своей собаке, каждый божий день изводил родителей просьбами купить щенка… Хотя к тому времени, когда у нас появился Терри, я отчасти уже об этом перемечтал, кроме того, нам и так было тесно в двухкомнатной хрущобе с ребенком – если учесть еще, что одну комнату занимала бабушка жены… Ну, куда нам было еще собаку?

К тому же я признавал собаками только больших собак. Потому что маленькая собака – это не собака, это – «всегда щенок»… А мне хотелось, не так сильно, как в детстве, но все-таки… Скажем: я был бы не прочь иметь большую собаку, для которой в нашей квартире, как на зло, совершенно не было места…

Насколько это было уловкой с моей стороны, я теперь уже точно не помню, но могу себе представить, что мне и в самом деле хотелось иметь… если уж пса, то – ПСА.

Поэтому жена поступила хитро: она завела небольшую собаку, но сказала мне, что собака эта большая, ну когда вырастет, станет большой. Как в анекдоте про медведя (мужик ведет на поводке медведя и объясняет, когда его спрашивают: «да жена когда-то хомячка на птичьем рынке купила…»), только с точностью до наоборот (и то в каком-то приблизительном смысле, а так Терри не был ни медведем, ни хомячком, скорее – средним арифметическим между ними). Я высказывал сомнения по поводу перспектив роста «нового члена семьи», но моя бывшая жена вплоть до достижения Терри собачьего совершеннолетия продолжала уверять меня, что он еще вырастет. «Вспомни, – говорила она, – у Джека Лондона они охраняли негров, разве могли бы маленькие собаки это делать? И еще: они потомки древнейшей породы ирландских волкодавов, а это были гигантские псы…» «Не знаю, может быть, они и потомки каких-то баскервилей… но явно не прямые, – отвечал я, – а этот роман Лондона я не читал…»

И даже тогда, когда Терри совсем перестал расти – достигнув сантиметров сорока, наверное, в холке, или сорока пяти… Мне некоторое время все еще обещали «большую собаку».

Я, по-моему, не очень-то верил в это с самого начала, хотя… Интернета тогда, конечно, и в помине еще не было, в клубе собаководов я никогда не состоял, то есть достоверно справиться особенно было негде, и что да – то да, я всегда был на порядок наивнее своей бывшей жены… Но какая теперь уже была разница – к тому моменту, когда стало окончательно ясно, что Терри больше не вырастет, я уже гулял с ним несколько месяцев, я к нему привык… Кстати, любимцем он был, безусловно, не моим, а жены, но именно я в основном и гулял с ним все последующие восемь лет – пока мы не разошлись с женой…

После развода я иногда видел Терри, но гулял с ним редко, а так вообще-то он прожил 15 лет и, по словам моей бывшей, это года на два-три больше средней продолжительности жизни для его породы. Родился Терри в Харькове, умер в Мюнхене, на своей исторической родине никогда не был, но я надеюсь, что здешний Английский сад отчасти должен был заменить ему или, по крайней мере, создавать иногда ощущение – что он на зеленой родине предков.

Где он похоронен, я не знаю, да и вообще – похоронен ли мистер Т… Я сейчас даже не имею в виду мистерии его многократных исчезновений и мини-смертей (об этом, вероятно, чуть позже, если я буду и дальше писать этот текст)… Но я просто ни разу не видел в Германии собачьих кладбищ – может, не замечал… А бывшую жену я об этом не спрашивал – не хотел бередить.

Написать о Терри я вообще-то думаю давно, но начал сейчас после того, как прочел новый текст Краснящих – «Инферно собаки», появившийся в «новых описаниях»: http://russ.ru/ novye_opisaniya/inferno_sobaki. Ну, и соотвественно, раздраженные комменты: «аффтар, убей себя ап стену» и все такое.

Просто в каком-то месте – когда я читал текст, у меня в памяти поневоле всплыла такая сценка из семейной жизни: человек, которого я в тот момент называл «я», приходит домой. Очень поздно, неважно теперь уже почему, но практически ночью, жена спит, ребенок, естественно, тоже – в другой комнате, там же и прабабушка ребенка… «Я» осторожно перелезает через спящую жену (кровать очень широкая) и еще метр примерно «я» перекатывается после этого, чтобы достичь своего места у стенки и сразу уснуть…

Покрывало с моей стороны не снято, я поднимаю его, чтобы свернуть к ногам, и вдруг рука моя натыкается на что-то холодное, твердое, но не металлическое, нет…

Я ощупываю крупный предмет и вздрагиваю – мне кажется, что я уже сплю, и надо теперь не заснуть, а наоборот – проснуться. Я включаю свет и вижу, что в постели, под покрывалом, на том месте, где я обычно засыпаю, лежат кости. Огромные… Какие-то гротескные – я бы теперь сказал… Но тогда мне было не до смеха…

Это на следующий день я узнал, что бабушка жены купила на базаре суповые кости – специально для Терри… Но, когда я ночью впервые (это потом повторялось, но уже не вызывало у меня никаких эмоций, кроме, разве что, раздражения нечистоплотностью мистера) их обнаружил, отвернув покрывало, в первый момент мне было совсем не смешно, знаете… Когда я частично пришел в себя, отнес кости на кухню, отряхнул простынь, потушил свет и заснул, во сне, ясное дело, эти кости вообще срастаются в целый скелет – «я» кричит… На следующее утро мы пьем кофе на кухне, входит собака, я начинаю ее ругать, но жена становится на защиту: «Как ты можешь! Он же принес тебе самое дорогое, что у него было, он хотел поделиться с тобой… Потому что он такой хороший! Он же хотел показать, как он тебя любит!» Вот, собственно, такое воспоминание, навеянное и самим текстом Андрея и его названием… Хотя писать – если уж писать – о Терри нужно совсем другими красками, не впадая в «готику»… Потому что Терри был не только холериком и экстравертом, но вообще – квинтэссенцией жизненной силы. Те, кто хотя бы раз видел собак этой породы, знают, о чем идет речь… «Ирландцы», как я уже сказал, совсем не большие собаки, но при этом – самые быстрые в мире… Ну, то есть – на втором месте по скорости, наверное, после каких-нибудь гончих… Я не навожу справок, хотя теперь уже есть интернет… Но нет Терри – и в то же время его так много есть – в памяти, что зачем мне еще справки, лишняя инфо.

Если я приведу какие-то неточные данные – не о Терри, конечно, – тут уж я ручаюсь за каждое слово… а о всей его породе – то пусть это будет на совести моей бывшей жены, все эти данные я ведь слышал от нее.

Один раз я даже начинал писать о Терри – где-то внутри текста «Кино и немцы», а так как мне сейчас надо уже уходить, я, пока суть да дело, скопирую сюда тот самый фрагмент, а завтра посмотрю на все это вместе и пойму, стоит ли продолжать…

В том, что Терри достоин отдельного текста – притом, написанного гораздо лучшим пером, чем мое, у меня как раз сомнений нет… Сомнение в том, сможет ли мое перо за ним угнаться, не будет ли это так же смешно, как мои попытки догнать его, когда он летел через микрорайонные пустыри огненно-рыжей стрелой… Завтра попробую это понять, пока же просто такой вот drag and drop – из «Топоса» (причем, если завтра я решу, что еще не готов рисовать Терри по памяти, что надо мне, скажем, перед этим походить на занятия в изостудию для взрослых… То пусть хоть будет пока этот набросок):

«Я часто видел в Мюнхене куниц, перебегавших дорогу, а однажды я даже сам видел, как куница забралась в машину. Правда, она это сделала вынужденно, за ней погнался мой пес. Но по тому, как она быстро сообразила, что нужно делать, и юркнула под ближайшую машину, я понял, что водители не сочиняли. Мой пес стал бегать вокруг машины, заглядывая под нее, и я тоже заглянул вслед за ним и ничего там не увидел, куница исчезла. Терри грустно вздохнул и, качнув головой, предложил двигаться дальше. Впрочем, вздохнул он скорее для виду, Терри – собака древней охотничьей породы, но он ни разу в жизни не ходил на охоту. Однажды, когда он еще жил в Харькове и стоял там на остановке в ожидании трамвая, я заметил, что вокруг нас ходит тип, одетый во что-то защитное и как-то странно поглядывает на мою собаку.

Может быть, мне так показалось, потому что накануне, когда я гулял с Терри внутри микрорайона, бомж, который шел нам навстречу, поравнявшись с нами, сказал: «Уезжай, а то тебя тут съедят». Терри, услыхав эти слова или заметив, что глаза у бомжа полыхнули не тем светом, бросился к нему и залаял, я натянул поводок. Бомж (или кто бы то ни был) пошел дальше, но потом оглянулся и, осклабившись, сказал мне в спину: «И тебя съедят, и собачку твою».

Ну, бывает… Но мужик, исподволь оглядывавший Терри на трамвайной остановке, был явно другой, то есть взгляд у него был не совсем потухший (как у большинства людей вокруг – время тогда было невеселое), но и ничего в нем такого не полыхало. А встретившись с моим вопросительным взглядом, он подошел к нам и все объяснил. «Я смотрю, – сказал он, – идеальная ж собака для охоты. На лисицу с ней идти. Идеальная! Не хотите вместе поохотиться? Ваша собака, мои навыки. Да я его быстро обучу». Подошел трамвай, мы в него сели втроем, и незнакомец продолжил: «Находим нору, запускаем в нее твою собаку и натягиваем над входом сеть. Появляется лиса, я ее бью молотком. И все. И готово». «А почему молотком?» – спросил я. «А как же иначе? Чтобы дырки в шкурке не было, она тогда дороже стоит. Хорошее дело я вам предлагаю. Ну давайте пойдем!»

То есть Терри даже не надо было становиться убийцей. Но оттого, что лису будут кончать молотком, мне стало тоскливо. В этом была какая-то подлянка, молотком часто совершаются так называемые бытовые убийства… А при чем же тут лесная тварь? Разве она виновата в устройстве нашего быта? Мы вышли с Терри на своей остановке, распрощавшись с охотником навсегда…

Это я все к тому, что Терри вряд ли причинил бы вред кунице, так же, как и кошкам, которых он – просто для порядку – загонял на деревья.

Теперь он так же загнал куницу, только не на дерево, а в железную воронку в днище машины (по крайней мере, так я это себе представляю – что там есть какая-то воронка), и точно так же – для виду, тяжело вздохнув, предложил мне двигаться дальше.

На Скапинеллиштрассе в тот вечер, как всегда, не было ни одной живой души, если не считать большой черной BMW, стоявшей всегда на одном и том же месте, напротив унылого маленького бара. BMW стояла там не каждый день, но довольно часто и, когда мы с Терри проходили мимо, она оживала и все становилось похоже на мультик. Маленькие домики с островерхими крышами, месяц в небе, немецкая абсолютная тишина, и вдруг тра-та-та: машина начинала раскачиваться, из нее доносился стук или какой-то сдавленный рокот…

Там, внутри, помещался огромный ротвейлер, хозяин не мог или не хотел брать его с собой в бар и поэтому надолго запирал в машине. Ротвейлера не было видно (но мы с Терри однажды видели, как хозяин прогуливал его вокруг машины), стекла были тонированными, и, когда BMW начинала раскачиваться… В общем, когда я прочел, что «Внутрь BMW забрался крот», у меня в памяти всплыли две картинки и наложились одна на другую. Куница, забегающая под машину (не помню, какой марки), и невидимый зверь, раскачивающий BMW изнутри – все это соединилось в моей голове в какой-то гаджет-гештальт…»

Вчера было 15 марта 2008 года. Утром я прочитал текст Андрея Краснящих и начал набрасывать свой «парафраз», уходя в четыре часа дня, я думал, что на этом его пока и закончу – приведенной автоцитатой. Но вечером в гостях я открыл свой почтовый ящик и увидел там один новый мэйл, вот он:

От кого: ANDREAS GRIMM <info@andreasgrimmgallery. com>

Кому: milstein…

Дата: Sat, 15 Mar 2008 11:47:56 -0600

Тема: TERRY HAGGERTY, OPENING MARCH 20, 2008, ANDREAS GRIMM NEW YORK

Ну что бы еще это могло означать, кроме того, что надо дописать этот текст, не думая о бедности палитры и пр.? То есть о прочих видах бедности… Терри Хэггерти я видел в Мюнхене, наверно, эту же самую выставку, такой «оп-арт», да, optical art, вибрации частых полосок… Нет, мне не хочется пускать сюда какую-то радиотехническую метафорику, что де… Нет, нет.

Сегодня, проснувшись, я прежде, чем написать эти предложения, попробовал найти место в своей квартире для картины другой художницы, тоже выставлявшейся у Андреаса Гримма, строго говоря, это не совсем картина, это – офорт. На котором изображена собака, живущая в маленькой типографии, где и был напечтан этот офорт, – в Берлине, неподалеку от Герман-плац.

Два офорта этой же художницы (которую я бы назвал «infant terrible современной живописи», но, во-первых, кто-то до меня ее уже так называл, а во-вторых, я не знаю, как будет «инфант террибл» женского рода, не «инфантерия» же… Не говоря о том, что в словосочетании слышится не только «Терри» – что придает, кстати, имени оттенок, который я ни разу в нем не слышал, а «инферно», созвучное «инфанту», вообще вернет текст в тональность, из которой я хотел его вывести… Лучше замечу, что художница между прочим преподает в данный момент графику и технику вот именно офорта – в Columbia university) уже висят у меня в гостиной, по обе стороны от картины Алеши Климова «Сестра», а вот для ее «Собаки» я так сразу, сходу, места не нашел и, положив лист в широкий ящик шкафа, вернулся за письменный стол.

В моем мобильном телефоне сохранились два кадра с его изображением, и если бы я рисовал Терри красками или карандашами, мне бы это облегчило задачу… Но я этого не делаю, потому что статику я еще как-то могу воспроизвести карандашом, а динамику – точно не смогу и наивно полагаю при этом, что словами мне это удастся… Передать этот бег, особенно на фоне снега, но не рыхлого (в сугробах Терри перемещался, естественно, не так быстро, перетекая этакой волной), но вот если снег был не глубоким, а скользким настом, то по нему Терри летел с огромной скоростью – я вообще не видел никогда, чтобы живое существо перемещалось так быстро, будь-то зверь, человек или птица… При этом он никогда не поскальзывался на снегу и даже на льду, когда была гололедица…

А вот по мраморным полам, свойственным мюнхенским подъездам, он ходил плохо – там ноги его то и дело разъезжались, хотя мои ни разу, тогда как на льду – случалось, и, если я при этом падал, Терри подбегал и тыкался носом или давал мне лапу, но я за нее не брался – он же не в силах был меня поднять, да и не нужна мне была его помощь, чтобы встать…

Зато он катал на санках моего сына и даже – хотя, как я уже сказал, Терри был не очень большой собакой, вдвоем со своим братом он в эксклюзивном порядке промчал меня через парк имени Горького: я сел на санки сына, взял в руки поводки обоих псов и – понеслось, замелькало, парк мгновенно превратился в какую-то тундру… Это было всего один раз – жена сказала, что братьям вредно тащить такого тяжелого меня, для их грудных клеток…

Раз уж тут мелькнул его брат, два слова о нем, не больше, потому что текст посвящен, как уже было заявлено, исключительно Терри.

Родной брат Терри – Ронни, появился одновременно у сестры моей бывшей жены, но через некоторое время в силу разных обстоятельств он перешел к моей теще. У нее он и прожил до конца своих дней, ненамного пережив брата.

Ронни был крупнее, грудь была гораздо шире и мощнее, а морда вообще совсем другой формы. Терри, по словам знатоков, был идеальных пропорций и, если бы мы этим занимались – ходили на стадионы, на выставки, мог бы завоевать кучу медалей. Ронни же был переростком, гораздо более мосластым, вот он отдаленно приближался к моему представлению о СОБАКЕ как таковой, но излишне при этом говорить, наверно, что весь остаток моей детской любви был отдан целиком и полностью его брату меньшему (по росту). Терри на самом деле был красивее. Но была, если уж быть совсем объективным, одна вещь, которой обладал только Ронни…

Этот верзила умел улыбаться. По-моему, довольно редкое качество у животных.

Ронни действительно улыбался – скалил зубы так, что у вас не было сомнений в том, что это – улыбка… Он улыбался во весь рот, при этом радостно вилял хвостом и, повторяю, ни разу никто не подумал в этот момент, что Ронни злится… Когда он злился, это было сразу видно и – слышно, еще как, а смеялся Ронни совсем бесшумно.

Иногда братья дрались между собой, не без этого, но я очень быстро разнимал этот лающе-рычаще-огненно-рыжий клубок мышц, клыков и когтей, и вот уже снова это были два отдельных существа, «два братца-тунеядца»…

Вспомнил: иногда мы называли его «Терцем» и приговаривали «Абрашка Терц – воришка всем известный» – отчего Терри пускался в пляс. Он начинал быстро крутиться вокруг своей оси… В прыжке поворачивался на 360° и приземлялся на все четыре лапы. На паркете он был настоящий фигурист – делал «двойной тулуп» без разбега, на всех четырех – это надо было видеть…

Это выглядело так, как будто Терри вздумал ловить свой хвост, хотя на самом деле хвост он не ловил, а вот именно плясал от счастья… Если он проделывал это много раз подряд, начинало казаться, будто он попал в невидимый со стороны смерч…

И если я хлопал в ладоши, он снова совершал полный оборот, причем, никто его этому не учил – это было что-то природное.

(P.S. Все же, дописав текст, я сейчас заглянул в Интернет. Я прочел, что это у собак якобы осталось от волков – привычка так крутиться… но я не уверен: там написано, что волки, а потом и собаки это делают перед сном, чтобы утоптать площадку, а Терри делал это только, когда градус счастья зашкаливал за некоторую отметку.)

Признаюсь: когда я сейчас вспомнил, как Терри крутился волчком, я впервые почувствовал ком в горле, а так – я думаю, потому-то я и решился писать этот текст, что в моем отношении к собаке не было и малой доли тех эмоций, которые испытывала к нему моя бывшая благоверная… Что – скажете вы – снова «опыты на собаках»? Но это же не космос – этот текст, и Терри – не Белка, не Стрелка… Терри – это Терри.

Для жены же это было самое близкое существо на Земле, да-да, не мать, не сын, не отец, не говоря о муже… Я не клевещу на нее задним числом, это просто так было и все, такие вещи ведь от нас не зависят…

Они были связаны какой-то невидимой, ненормальной нитью…

Если Терри убегал, с женой творилось что-то страшное. Я отпаивал ее валерьянкой, я действительно боялся – за нее, а не за Терри, конечно, она же непрерывно рыдала, пока рыжий бесенок снова не появлялся и никогда – что бы ни случалось, повторяю, с близкими ей людьми, с ней, слава богу, не происходило ничего подобного.

Терри бывал в бегах как в Харькове, так и в Мюнхене. А также существенную часть пути между этими городами он тоже проделал – бегом… Но попробуем по порядку, а то я чувствую, что его беспокойная сущность ведет себя в тексте так же, как и во всех других пространствах до этого, – то и дело убегает, появляется и снова куда-то летит… «Стремглав», – вот вспомнилось самое подходящее к нему наречие…

В Мюнхене это произошло всего один раз, но почему-то именно тогда жену колотило сильнее всего, хотя, казалось бы, обстановка была намного спокойнее… Во всяком случае, призрак будки живодера не маячил теперь в сознании…

Вокруг вообще не было ни души и быстро темнело, мы шли вдоль горной реки, которая текла недалеко от нашего дома, и кричали «Терри!» – пока оба не сорвали голоса…

Другое дело, что вскоре после переезда в Мюнхен все три собаки (я не оговорился, была еще и третья, другой – неизвестной нам породы, угольного цвета, а роста такого же примерно, как два рыжих брата… Звали приблудного пса Гаррик, и он тоже жил с тещей – вместе с Ронни, а после переезда в Мюнхен – с бабушкой жены или прабабушкой моего сына) почти одновременно едва не откинули копыта, причем, каждая вполне нетривиальным образом.

Терри, стало быть, убежал из дома уже после череды инцидентов – может быть, поэтому жену так перетрусило: перед глазами у нее еще стояла эта сцена… Нет, я не буду придерживаться хронологии, это просто невозможно, кода речь идет о Терри…

Вот еще одна сцена из семейной жизни: мы идем в полном составе по Бодензеештрассе – очень широкой, восьмиполосной, наверно, не меньше… И на ней, как на Садовой, – большое движение…

Терри заметил на дальнем берегу трассы маленькую собачку. Уже почти стемнело, и я думаю, что он ее заметил именно потому, что собачка была хоть и маленькая, но беленькая… А Терри шел рядом с нами без поводка и, увидев ее, сразу же кинулся – прямиком через дорогу.

Ему было уже лет шесть тогда или семь, то есть был он совсем не так глуп, но в такие моменты ничего не соображал. Машина на другой стороне трассы, мчавшаяся на большой скорости, затормозила, но было уже поздно… Мы мчались к ней, движение на трассе было частично парализовано…

Подбегая к машине, под которой исчез Терри, я не сомневался, что его уже нет в живых… А когда мы его увидели, это стало ясно окончательно… Терри лежал совершенно неподвижно. Машина откатилась немного назад, водитель вышел со словами, что ему очень жаль, но что он мог сделать… И вдруг Терри прыжком вскочил сразу на все четыре лапы, отчего пространство задребезжало, воздух стал разряженным, мы на мгновение лишились дыхания… После чего… этот безмозглый ловелас побежал через дорогу – в обратном направлении, может быть, не заметив, что мы стоим рядом – он еще был не в себе, конечно, и бежал не так, как перед этим, а медленнее, пьяными такими зигзагами – и мы снова за ним… Он едва не угодил под машину второй раз – снова визжали тормоза, но и на этот раз обошлось… В общем, какой-то хоррор, можно представить, что творилось при этом с моей бывшей спутницей жизни…

Но на теле Терри мы не нашли ни одной раны. Ну, может быть, там было несколько небольших царапин, трудно было их рассмотреть под густой жесткой шерстью, какие-то ссадины там были наверняка, все же его протащило несколько метров по асфальту…

Брат Терри – Ронни примерно тогда же, в первый день по приезду в Мюнхен (он переехал позже, чем Терри на год или полтора), как только впервые увидел уток – так же, очертя голову, как Терри в бурный поток машин на Бодензеештрассе, прыгнул в не менее бурную горную речку под названием Вюрм.

Это узкая, но очень быстрая речка – Ронни сразу это понял и, забыв про уток, стал отчаянно грести к берегу, и ему как-то удалось на мгновенье причалить, но берег был слишком крут для него – Ронни не смог выскочить из воды, соскользнул назад, нырнул, снова попал на середину реки, стремнина понесла его дальше и дальше… Почти до замка Блютенбург его дотащило течением, а там ему удалось наконец выскочить на берег, когда мы уже в это не верили, потому что по дороге он предпринял несколько попыток, и все были тщетными…

С третьей собачкой (с Черным Гарри) беда приключилась прямо в квартире прабабушки.

Она делала в этот момент свое коронное блюдо – фаршировала пшенной кашей утиную шейку. При этом шейка зашивается, и прабабушка предупреждает потом всех, что шейки надо есть осторожно – там нитки, их легко вынуть, иногда уже просто изо рта – «потяни за веревочку…» Зашивала шейку прабабушка толстой – так называемой цыганской – иглой. И когда зазвонил телефон, она взяла трубку, оставив на мгновение недошитое блюдо на столе… Гаррик тем временем подпрыгнул и сцапал все разом – и шейку, и кашку и, соответсвенно, «цыганскую» иглу. Я не помню: то ли прабабушка, поговорив, забыла о начатом ею приготовлении, то ли не забыла, но про иголку не подумала, впрочем, что бы она уже теперь сделала…

Гаррик стал орать благим матом где-то под утро, его повезли в ветеринарную клинику и там, прооперировав, извлекли огромную иголку, торчавшую в прямой кишке, в нескольких сантиметрах от выхода… То есть еще немного и он бы сам справился, оправился… И вся выходка сошла бы ему безнаказанно. Но не повезло – игла застряла, и понадобилась настоящая операция.

Таким образом, все три собаки пережили что-то вроде адаптации к новым окрестностям, или «боевого крещения»… Один пострадал из-за весны и любви (Терри, бросившийся поперек трассы за белой собачкой). Второй – из-за чересчур сильного (в наших условиях) охотничьего инстинкта… Кстати, после этого Ронни вообще не обращал внимания ни на уток, ни на другую какую пасущуюся вокруг него или водоплавающую, дичь, это Терри мог сделать вид, что погнался за гусем, Ронни же – ни-ни… Ну, а третий – за бытовую кражу, причем, он больше всех пострадал, братья-то отделались можно сказать легко, один – двумя царапинами, другой вообще легким испугом…

Хотя у Терри испуг был не такой уж и легкий, что мы вообще знаем о собачьей памяти.

Я потом, когда шел с ним в ту же сторону по Бодензееш-трассе – на поводке теперь уже, разумеется, я его вел только на поводке… И вот примерно за сто метров от того места, где он выскочил впервые на тот свет, Терри вдруг начинал упираться и наглухо останавливался. В первый раз, столкнувшись с этим явлением, я тянул его за поводок, но это было совершенно бесполезно. Терри упирался, как маленький ослик, его невозможно было сдвинуть и единственное, что оставалось сделать, – это свернуть на боковую улицу и обойти это проклятое место десятой дорогой…

(Продолжение следует)

© А. Мильштейн, 2014

Ирина Потанина

Вильгельм Котарбинский. Жизнь и фантазии

(Отрывок из книги)

Вильгельм Александрович Котарбинский – не только выдающийся художник, но и удивительнейший человек. Взять хотя бы то, что одновременно «своим художником» его считают и итальянцы, и поляки, и украинцы. И у всех есть на то веские основания. Поляк по рождению, Вильгельм Александрович большую часть жизни прожил в Киеве. Он расписывал Владимирский собор и многие дома центра, заседал в несметном количестве украинских художественных советов, проводил Киевские выставки, представлял город на международных мероприятиях. Ничего удивительного в том, чтобы причислить Котарбинского к плеяде Киевских художников, нет. При этом и Европа тоже имеет на него все основания – почти 20 лет художник прожил в Риме, и именно здесь, после множества приключений и удивительных историй, обрел первую популярность. Итак, Киевский Вильгельм Котарбинский в Риме.

Глава первая, итальянская

НА СТАРТ, ВНИМАНИЕ, МАРШ

Вильгельм Александрович Котарбинский был вторым сыном польского шляхтича Александра Котарбинского, занимавшего в варшавской провинции Неборов должность рахмистра (счетовода, если говорить современным языком). Если опираться на польские источники, то родился наш герой 30 ноября 1848 года. Однако из-за плохого самочувствия младенца, крещение прошло только в феврале 1849-го, о чем сделана соответствующая запись в церковной книге. Вероятно, именно из-за этой официальной отметки во многих современных статьях Вильгельму Александровичу приписывается 1849 год рождения. Семья жила не слишком богато, но дружно и спокойно. Дети воспитывались большими аккуратистами, почитателями католических традиций и национальных корней. Больше всего на свете маленький Вильгельм любил бывать в гостях у дяди. Тот, в отличие от Александра Котарбинского, был натурой творческой и экспрессивной. В доме его постоянно шумели праздники, для детей (и родных, и племянников) постоянно устраивались шутливые экзамены, им прощались всевозможные шалости и выходки, а кузина, которую всю жизнь Вильгельм величал не иначе, как Она, с раннего детства была похожа на ангела и говорила самые мудрые вещи в мире. Детей в семье у дяди откровенно баловали, с раннего детства предоставляя им значительную свободу и всячески способствуя их творческому развитию. К слову сказать, двоюродные братья нашего героя тоже стали знаменитостями. Милош окончил Петербургскую академию и стал художником, а Джозеф прославился на почве публицистики, литературы и театральной критики. Племянник же Вильгельма Александровича – тот самый знаменитый философ и логик Тадеуш Котарбинский. Все это наглядно показывает, что вольности дяди по отношению к детям пошли всем на пользу. Увы, об этом легко судить лишь по прошествии многих лет. А в 60-х годах XIX века столь вольные отношения с детьми казались непозволительными. Отец Вильгельма Котарбинского на каком-то этапе даже пытался запретить сыну общение с дядей, его семейством и с «постоянно ошивающимися у них странными типами».

Сложно понять, как прошло детство нашего героя, без краткого знакомства с положением Польши тех лет. В прошлом великая Речь Посполитая – самое крупное и процветающее государство Европы – вот уже больше века как пришла в упадок и потеряла самостоятельность. К моменту рождения Вильгельма Котарбинского земли Польши были разделены между Германией, Австрией и Россией. Родился и вырос наш герой в Российской империи, но ни на миг не забывал, что он – настоящий поляк и потомок древнего гордого шляхетского рода. Шляхетские восстания вспыхивали тогда довольно часто. Российские власти, как могли, старались сохранить заведенный порядок (отправляли в солдаты «неблагонадежных» молодых поляков, закрывали польские национальные учреждения, в 1861-м даже ввели в стране военное положение). В Варшаве возникали постоянные конфликты как с российскими властями, так и между самими поляками, часть из которых придерживалась радикальных взглядов, а часть мечтала о процветании Польши, добытом мирными способами. Юный Котарбинский, конечно, не мог оставаться в стороне от политической жизни страны. Судя по дальнейшим поступкам и некоторым высказываниям тех лет, Вильгельм Александрович поддерживал поляков, мечтавших соединить все польские земли и добиться для них автономии в рамках Российской империи. Впрочем, несмотря на интерес к политике, основные его жизненные силы занимала совсем другая борьба – Вильгельм Александрович мечтал стать художником и, прежде всего, должен был убедить в правильности своего выбора отца. Александр Котарбинский принял известие о том, что благородный шляхтич собирается «всю жизнь красить заборы», с огромным неудовольствием. Убедить отца так и не удалось, к тому же в 1864-м году власти закрыли Школу изящных искусств, которую объявили рассадником мятежных настроений и в которую – вовсе не из-за настроений, а из-за страсти к рисованию – мечтал поступить наш герой. В итоге Вильгельм Котарбинский окончил классическую варшавскую гимназию и, уважив отца, поступил в Варшавский университет. После занятий он уже давно регулярно посещал классы рисования под руководством Рафаэла Гадзевича, где демонстрировал огромный талант и трудолюбие. Когда Варшавская школа изящных искусств в несколько новом формате, но все же вновь объявила о полноценном наборе студентов, Вильгельм не желал больше тратить время на университет (те несколько месяцев, что он проучился там, ни на йоту не приблизили его к мечте о жизни художника, а значит, по тогдашним оценкам Котарбинского, были совершенно бесполезны). Дядя приложил массу усилий, чтобы успокоить родителей юного художника. Он же, кстати, был и первым покупателем Вильгельма. Как вспоминал последний: «Еще в Варшаве я написал маслом небольшую, но очень патриотическую батальную картину, которая так понравилась дяде, что он купил ее у меня и повесил в золоченной раме у себя в кабинете». Это стало хорошей моральной и материальной поддержкой для юного художника. В поисках единомышленников, очень тяжело переживая конфликт с отцом, Вильгельм все чаще бывал в доме дяди, где находил такое нужное тепло и понимание. Особенно добра к нему была Она. Вскоре Вильгельм понял, что влюблен. Чувство это было совсем некстати. Она, если и отвечала кузену взаимностью, то никогда не призналась бы в этом, ведь ее по давней договоренности семей ожидал счастливый и правильный брак с сыном друга отца. Ситуация была мучительной для всех участников и окружающих. И тут – о чудо! – оказалось, что последние курсы можно заканчивать заочно. Студент получает статус научного сотрудника, так сказать, аспиранта, и отправляется в путешествие для вдохновения, знакомства с другими художественными школами и обмена опытом. Необходимый экзамен Котарбинский выдержал без проблем, с деньгами помог все тот же дядя (взять просто так гордый Вильгельм не мог, поэтому дядя приобрел еще несколько картин, которые периодически выставлял потом на выставках как великую ценность, хотя сам Котарбинский считал их лишь предлогом для возможности инвестиции). Родительского благословения уезжающий решил не просить… Все это было спонтанно, нервно и ужасно болезненно. Кадры прощания долго еще не давали покоя юному романтику, особенно откровенный разговор с Ней, принесший понимание, что, несмотря на взаимность, им лучше никогда не встречаться, дабы не бередить души друг друга.

Кстати, относительно возраста Котарбинского на тот момент наблюдается удивительная путаница. Все официальные документы сообщают, что Вильгельм покинул Варшаву в 23 года, а сам Котарбинский и его близкие друзья утверждают, что юноше тогда было 19 лет. Это заставляет с большим вниманием отнестись к свидетельствам В. Л. Дедлова, представляющего годом рождения Котарбинского 1851-й. Впрочем, лучше не будем придираться к датам, а, забыв о числах, доверимся воспоминаниям самого Вильгельма Александровича, в которых картина его отъезда из Польши выглядит так:

«Учился я в гимназии, а по вечерам ходил учиться рисованию в школу общества «Sztuka piękna». Мне было девятнадцать лет, когда я влюбился в свою кузину и захотел быть художником. И то и другое отец не одобрял: жениться на кузине не разрешала римско-католическая церковь, а быть художником, писать вывески, красить полы и заборы – было, по мнению моего отца, «не шляхетское дело». Убедить его не было никакой возможности. Я рассказал обо всем моему дяде. Дядя попробовал переговорить с отцом, но получил полный отказ. Мысль о женитьбе на кузине и дядя не одобрил, по тем же самым мотивам, что и отец. Кончилось тем, что я собрал свои вещи, занял у дяди немного денег, выправил заграничный паспорт и поехал в Италию, конечно, в Рим. Общество «Sztuka piękna» дало мне немного денег на дорогу и назначило небольшую стипендию».

Детство и отрочество остались позади, все решения были приняты, и поезд уносил нашего героя навстречу новой загадочной и взрослой жизни.

ПЕРВЫЙ РИМСКИЙ РАССВЕТ

Если воровать – то миллион, если влюбиться – так в королеву, если уезжать, то сразу в Рим! Сложно переоценить грандиозность такого решения. Италия для художника – неиссякаемый источник вдохновения: история буквально в каждом камне, натура – в каждом лице напротив и, как ни удивительно, эрудированный искусствовед в любом собеседнике: будь то светский лев, булочник или любовно натирающий до блеска мраморные ступеньки подъезда бронзовокожий полотер. Рим опьяняет и заряжает энергией, пробуждает таланты и, по выражению П. П. Муратова, «необычайно обостряет способность угадывать напоминание о древних». Переезд в Рим для юной творческой души – не только возможность учиться у лучших мастеров современности, но и погружение в животворящую среду созидания, позволяющую формироваться и расти не только мастерству, но и личности в целом. С другой стороны, оказаться в совершенно чужом городе, уехать на вольные хлеба, разорвав все связи с мещанскими стереотипами правильного пути и пойти против воли отца – поступок весьма отчаянный. Решение покинуть родину для юного Вильгельма означало одновременно и обретение огромной духовной свободы, и принятие на себя серьезнейших обязательств, ограничивающих юношу похлеще любых родительских наказов. Впрочем, все это нашего героя абсолютно не пугало. Азарт наполнял его душу, и, в сотый раз проговаривая про себя план действий, он улыбался той особенной улыбкой, по которой наблюдательные люди узнают влюбленных, а опытные психиатры ставят диагноз. На эту поездку Котарбинский поставил все, потому отныне не имел права тратить жизнь на пустяки. В ближайшем будущем Вильгельм пообещал себе совершить три предельно ясные вещи. Во-первых, ему надлежало прославиться. Не из тщеславия, а просто дабы доказать отцу, что путь художника вполне уместен и для благородного шляхтича. Во-вторых, необходимо было разбогатеть. Хотя бы для того, чтобы дядя увидел, что его инвестиции были не подаянием, а необходимым стартовым капиталом в надежном и прибыльном предприятии. В-третьих, Котарбинский обязан был выполнить обещание, данное лично Ей (при мыслях об этом Вильгельм закрывал глаза, становился бледен и с горечью вспоминал прощальное напутствие возлюбленной): «Исцелить душу, не погибнуть от любовной тоски, не растерять столь поразительное доверие к судьбе и милое умение восхищаться миром». Как бы там ни было, покидая родную Польшу, наш герой ничуть не сомневался, что добьется своего. На вопрос случайного польского попутчика о том, сколько же лет столь отважному «покорителю мира», наш герой по-д'артаньяновски ответил: «Ах много, сударь, много – девятнадцать!» и пришел в негодование, заметив на лице собеседника ироничную усмешку. На взгляд самого художника, путешествие он начинал с прекрасными активами. Прибыль, вырученная от продажи картин дяде, с лихвой окупила дорогу. Стипендия аспиранта Варшавской школы изящных искусств и немного денег, которые совет школы выделил юному таланту на переезд, тоже были очень кстати. Кроме того, в записной книжке имелось несколько адресов, по которым предположительно проживали знакомые знакомых, несомненно, обладавшие желанием просветить юного соотечественника в вопросах римской жизни. А в памяти – оставшиеся от школьных уроков латинские поговорки, которые на первых порах могли сойти за знание итальянского языка. Ко всему прочему, Вильгельм вооружился и многочисленными советами разных знакомых, ездивших в Вечный город на поклонение Папе Римскому, а также некоторым количеством сведений о Риме, сложившихся благодаря урокам истории и фотографиям, висевшим в кабинете отца. Но самое главное было в сердце художника – огромное желание учиться, готовность заявить о себе и несгибаемая вера в силу искусства и везение тех, кто искренне служит красоте.

О римском периоде Вильгельма Александровича (а Вечному городу художник посвятил 20 лет жизни) можно судить, прежде всего, благодаря воспоминаниям самого Котарбинского, которые Н. А. Прахов описал в своей книге «Страницы прошлого». Некоторые моменты освещаются также в статьях гостивших в то время в Риме российских художников и публицистов. Отдельные эпизоды и обобщенные воспоминания встречаются и в итальянских источниках. Очаровательные диалоги, забавные случаи и поучительные истории, приключавшиеся с Котарбинским в Риме, неизменно представляют нам эдакого юного Дон Кихота от искусства, сражавшегося то с излишней коммерциализацией художественного общества; то с мечтами о блаженном безделье в ожидании вдохновения, воспеваемыми некоторыми творческими натурами; то с несовершенством мира в принципе, проявляющемся, по Вильгельму Котарбинскому, в равной степени как в быстро уходящем из города дневном свете, так и в привычке человечества делиться на угнетаемых и угнетателей. Он все время куда-то стремился и страстно участвовал в культурных диспутах. Острый ум, оригинальность выводов, удивительно естественное отсутствие границ между реальностью и фантазией, талант, трудолюбие и умение заражать окружающих «сумасшедшим восторгом делания» – вот основные черты юного Котарбинского, описанные современниками. Но давайте обо всем по порядку.

«В Италию я ехал, не зная никакого языка, кроме русского и польского, но доехал благополучно, не перепутав поезда на пересадках. Написал на бумажке латинскими буквами название города, куда еду, и показывал ее кондукторам»… Сердобольная матрона, соседствовавшая с художником в последнем поезде, хотела было взять юношу под свою материнскую опеку, но так как он ни в какую не хотел признаваться в своем незнании языка («мудрые» знакомые в Варшаве предупредили, что римляне считают всех не владеющих итальянским ужасными невеждами), приключился нелепый языковой казус, моментально лишивший попутчицу добрых намерений. Считая, что итальянцы могут обратиться к попутчику исключительно с приветливым «Как дела?», юный Вильгельм, по напутствию польских знакомых, на все вопросы вознамерился отвечать вежливым «Bene, grazia!» («Хорошо, спасибо!») и просто «Bellisimo!» («Прекрасно!»). Вышел подобный диалог:

– Вы хорошо говорите по-итальянски?

– Хорошо, спасибо.

– Как здорово! Как вы чувствуете себя в этом поезде?

– Хорошо, спасибо.

– Надо же! А мне вот не по себе. Думаю, я серьезно простудилась.

– Ну и прекрасно!

В результате, сойдя с поезда, наш герой оказался совершенно один. Многоголосье и интернациональность шумного римского вокзала обрушилась на него с полной силой. Какое-то время юноша был растерян, но потом Рим заметил его и затянул в водоворот своей жизни.

«Ко мне подлетели какие-то двое черномазых. Весело, со смехом что-то залопотали по-своему, размахивая руками, как крыльями мельницы, подхватили мой чемодан и портплед и быстро побежали куда-то вперед. Я за ними, кричу им:

– Стойте, стойте! – думал, что украли, а они, черти, поворачивают на ходу головы, скалят зубы, смеются и бегут к выходу. Оттуда через площадь в какие-то переулки. Наконец, остановились перед подъездом какой-то гостиницы. Отирают пот с лица рукавами, хлопают меня по плечу, весело смеются и болтают что-то совсем непонятное.

Старый швейцар заговорил со мной по-английски, потом по-французски и по-немецки. Услышав от меня, что я поляк, довольно бойко заговорил по-польски. Объяснил, что это не воры подхватили мой багаж, а носильщики, и бежали они так быстро потому, что хотят еще поспеть обратно к отходу поезда, и что им надо заплатить, но он это сделает сам, а мне поставит на счет. Тут мне стало совсем хорошо… Швейцар показал маленькую комнатку с окном в какой-то узкий переулок, назвал ее цену, спросил, не надо ли чего? И получив ответ, что ничего не надо, ушел вниз». Ни комната, ни носильщики юному Вильгельму были совершенно не по карману, но гордость не позволяла в этом признаться. «В конце концов, я совершенно не голоден и могу пожертвовать ужином. И потом, излишние растраты в первые дни – это естественно. А завтра я уже найду жилье подешевле», – утешил себя юный путешественник. Выспросив у швейцара, как пройти на Форум – тот самый Форум, о котором столько писали, тот самый, на котором происходило столько исторических, вершащих судьбы мира событий, – отправился знакомиться с Городом.

«В то время Форум еще не был весь раскопан, как теперь, и назывался он «Бычье поле», потому что на него приезжие крестьяне сгоняли скот, предназначенный к продаже. Быков, лошадей и мулов привязывали прямо к капителям, которые теперь стоят так высоко.

Я обмер, когда увидел Капитолий, арки Септимия Севера и Тита, а за ними – огромные развалины Колизея. Долго ходил, пробовал зарисовывать в свой альбомчик, но сейчас же бросал. Хотелось смотреть и смотреть, видеть еще и еще! Не верилось, что мечта моя осуществилась, что я попал в Италию, в Рим, куда стекаются не только пилигримы, но и художники – живописцы и скульпторы – со всего света».

Одна из удивительных особенностей Рима – почти полное отсутствие сумерек. Темнота наступает тут всегда неожиданно и практически сразу после захода солнца. Разумеется, юный Котарбинский, привыкший к долгим вечерним полутонам Польши, этого не знал и спохватился лишь тогда, когда на город обрушилась ночь. Тут только он и вспомнил, что впопыхах и от смущения не спросил у швейцара ни название гостиницы, ни ее адрес. «Не беда, ведь я художник, значит могу найти улицу и дом по памяти», – решил юноша и отправился на поиски.

Сначала он как будто вспоминал и дома, и переулки, мило здоровался с каждой статуей на фасадах и узнавал характерные скосы на брусчатке мостовой… Но чем дольше он ходил, тем яснее осознавал, что каким-то причудливым образом все статуи и мостовые стали походить друг на друга…

«Становилось все темнее и темнее, и все дома в Риме казались совсем одинаковыми. Спрашивать было бесполезно – языка я не знал, да и что было спрашивать?! Надо было подумать о ночлеге. Смотрел, нет ли поблизости какой ни на есть гостиницы, но ничего не нашел. Пришлось заночевать прямо на улице, как те бездомные бродяги в больших круглых шляпах, которые выберут себе где-нибудь ступеньку повыше, чтобы ночью собаки не обидели, постоят, посмотрят по сторонам, нет ли где поблизости полиции, и, завернувшись с головой в темно-синие, коричневые или зеленые суконные плащи, один за другим укладываются спать. Долго не решался я так поступить, а кончил тем, что высмотрел уже в полной темноте свободный подъезд в три ступеньки и начал на нем укладываться. Плаща у меня не было. Застегнул летнее пальто на все пуговицы, поднял воротник, чтобы было теплее, снял ботинки и положил их под голову, связав между собою шнурками – боялся, что ночью украдут. Положил свою тросточку поближе к стене, повернулся к ней лицом, чтобы полицейские, ходившие ночью с фонарем, не узнали «знатного иностранца», и крепко заснул сладким сном. Ночь была тихая, теплая, и проснулся я только тогда, когда стало совсем светло. Осторожно повернулся, посмотрел на противоположную сторону улицы, и тут увидел дом, освещенный утренним солнцем. Дом и большой стеклянный подъезд показались какими-то очень знакомыми. Стал пробовать прочесть вывеску с золотыми буквами, блестевшую на солнце. Буквы отражали солнечный свет и сливались все вместе: свежий лак на вывеске блестел, как зеркало, и глаза слепило. Вдруг дверь отворилась и на порог вышел со щеткой и тряпкой в руках тот самый швейцар, который вчера принимал мой багаж и отводил номер! Швейцар посмотрел по сторонам и начал медленно подметать тротуар и улицу перед подъездом, а потом взял суконку и начал чистить медные ручки дверей. Я поскорее повернулся лицом к стене, к нему спиной, чтобы он меня как-нибудь не узнал, и сделал вид, что продолжаю спать. Лежал и прислушивался. Дождался, наконец, когда звякнула стеклянная дверь, полежал еще немного, потом осторожно посмотрел и, увидев, что швейцар ушел, встал, отряхнулся, надел башмаки, обошел кругом квартал и вернулся, как ни в чем не бывало, в гостиницу с видом ночного гуляки, которому ничего не стоит прокутить всю ночь напролет».

В гостинице художник моментально упал на кровать и… к своему огромному удивлению, почувствовал себя совершенно счастливым. И пусть первый римский рассвет был встречен унизительной ночевкой на холодных ступеньках, а внушительная сумма, уплаченная за сон в гостинице, была потрачена впустую, однако на душе у юного Вильгельма было на редкость светло и весело – он вспоминал вчерашние впечатления от Города и понимал, что нашел удивительно правильное место для жизни и творчества. Дивные приключения только начинались и осознание этого даровало юному д'Артаньяну мощнейший душевный подъем.

СЛОЖНОСТИ ПЕРЕХОДНОГО ПЕРИОДА

Жить в гостинице юному дарованию было совершенно не по средствам. Варшавская стипендия оказалась скорее символической и была не в состоянии покрыть и половину расходов проживающего в Риме художника. С помощью все того же швейцара, отнесшегося к рассеянному и приветливому юноше с большим дружелюбием, Котарбинский нанял мастерскую по адресу Via Margutta, 5, вся меблировка которой состояла из стола, сломанного стула, мольберта и стоявшего в углу прогрызенного мышами огромного манекена, из которого вылезала солома. Гордость не позволяла арендатору признаться, что помещение он выбрал из-за дешевизны, поэтому, знакомясь с комнатой, он принялся взахлеб нахваливать освещенность и удивительно удачное расположение окон. Хозяйка была поражена прозорливостью гостя. «Как вы догадались? Осматривали здание с улицы? Действительно, окна у нас расположены необычно», – передала она через швейцара-переводчика и сняла со стены толстый ковер, которым специально завесила дополнительное боковое окно, чтобы потенциальным арендаторам помещение не показалось слишком холодным. Вильгельм Котарбинский тогда еще удивлялся, сталкиваясь с материализацией своих нечаянных фантазий, поэтому осторожно дал согласие на аренду, а потом долго еще, не говоря ни слова, стоял посреди невероятно светлой и оттого прекрасно подходящей для художника мастерской, потирая периодически глаза, словно боясь, что наваждение исчезнет. Но было тут, конечно, и несколько «но». В такой мастерской хотелось творить по-настоящему, поэтому наметились дополнительные расходы: надлежало немедленно нанять натурщика. С ним Вильгельму Александровичу снова повезло – первый же встреченный подходящий человек оказался дисциплинированным и смышленым, к тому же обладал некоторыми связями и вскоре привел в мастерскую итальянца, представившегося меценатом-любителем, обожающим поддерживать начинающих художников. Гость тут же пригласил нового знакомого на деловой обед. К моменту знакомства юный Котарбинский уже сутки ничего не ел, поэтому ужасно опасался показаться голодным и от обеда с улыбкой отказался. Впрочем, возможно, дело было в очередном языковом казусе. Итальянское «carne» («мясо») звучало похоже на «сапе» («собачка»), и, вполне может быть, юный художник отказался от обеда, испугавшись, что его собираются угостить экзотической собачатиной. Как бы там ни было, меценат решил, что имеет дело вовсе не с голодным художником, готовым на все ради раскрутки, а со знающим себе цену начинающим дарованием, поэтому вместо обычного «а подарите-ка мне на память парочку рисунков, я покажу их своим высокопоставленным друзьям», предложил за наброски живые деньги, позволившие Вильгельму Александровичу оплатить еще несколько сеансов работы натурщика. Увы, проблемы жилья и питания таким образом все равно не решались. Знакомые знакомых, у каждого из которых Котарбинский позволял себе остановиться только на пару дней, охотно помогали с освоением языка и географии города, но просить их о материальной помощи художник, конечно, никак не мог. Дошло до того, что Вильгельм, хоть и говорил натурщику и хозяйке, что пользуется мастерской только для работы, а живет в первоклассной гостинице, сам каждый вечер возвращался в мастерскую, переворачивал стол, привязывал к его четырем ножкам свою единственную простыню и ночевал в этом импровизированном гамаке. Если бы художнику не приходилось при этом голодать, можно было бы говорить о чудесном сне и прекрасных творческих успехах: меценат захаживал за рисунками все чаще, и Вильгельму удавалось купить на вырученные деньги все необходимые для работы материалы. Определенный набор академических работ, которые он должен был выполнить согласно учебному плану Варшавской школы, таким образом, имел все шансы быть воплощенным. Главным было – не лишиться сил и не умереть от истощения. При всем трудолюбии и активной деятельности, Вильгельм едва сводил концы с концами. К тому же его натурщик, проникшись искренней симпатией к художнику, внезапно стал крайне враждебно принимать мецената-спонсора. Ничего не объясняя, он, тем не менее, открыто советовал Котарбинскому спустить «этого нехорошего человека» с лестницы, а один раз даже, воспользовавшись тем, что сам художник был занят, серьезно разругался с заглянувшим в мастерскую гостем и прогнал его. Ощущая острую потребность в деньгах, Вильгельм Александрович, естественно, устроил натурщику выговор, но оскорбленный меценат об этом ничего не узнал и долго еще не появлялся в мастерской Котарбинского.

«Три дня я не ел ничего, – рассказывал Вильгельм Александрович, – а от натурщика скрывал: «гонор» не позволял признаться. Недалеко от мастерской была маленькая бакалейная лавчонка. Половина товара, по римскому обычаю, лежала на улице в корзинах или ящиках, стоящих на табуретах, загораживая и без того узкие тротуары. Долго ходил я мимо этой выставки и смотрел на огромные белые булки, лежащие в корзинах на улице. Смотрел и думал: «Украсть или не украсть? А если поймают? Бить будут, поведут в полицию… Какой скандал!..» И вот, дождавшись минуты, когда хозяин за чем-то ушел с покупательницей в магазин, я посмотрел по сторонам – прохожих поблизости не было, – схватил одну самую большую булку, сунул ее под пиджак и побежал по улице.

Бежал и то и дело оглядывался – не гонится ли за мною хозяин или привлеченные его криком прохожие и полиция. Но погони не было. Булку я ел с жадностью, запивая холодной водой из фонтана. Потом, гораздо позднее, когда дела мои поправились, я пошел к этому хозяину, сказал, что остался должен за булку, и уплатил ее стоимость. Итальянец очень удивлялся – никак не мог припомнить во мне своего покупателя, которому отпускал булки в кредит».

Увы, одной булкой сыт не будешь, а вот душевные муки, которые художник испытал при ее похищении, навсегда отвадили его от идей высматривать, что плохо лежит на прилавках. Однажды натурщик пришел, как всегда, в назначенное время, но художника в мастерской не застал. Постучал. Подождал немного. Снова постучал – никто не открывает. Решил, что синьор еще не приходил из гостиницы, и от нечего делать заглянул в щелку замка. Поразительное дело! Дверь оказалась заперта изнутри: бородка железного ключа ясно виднелась в замочной скважине. Натурщик испугался. Подумал о несчастном случае, самоубийстве, мести оскорбленного мошенника-мецената (а надо заметить, натурщик изначально знал, что меценат этот обманывает художника). Да мало ли что случается с иностранцами в Риме?! Натурщик поскорее позвал хозяйку и дворника. Все трое топором взломали дверь и увидели прискорбную картину: посреди комнаты стоит опрокинутый стол, к четырем ножкам привязано что-то белое, а в этом белом, словно в коконе, лежит в бессознательном состоянии иностранец. «Madonna mia!» – закричала хозяйка, в ужасе всплеснув руками. Никто не знал, что делать, и натурщик решил сбегать в гостиницу, в которой, как он помнил по разговорам, проживал синьор все это время. В гостинице заявили, что постояльца по фамилии Котарбинский, у них никогда не было, да и вообще никто из русских художников (а поляки в Италии на тот момент, конечно, считались русскими) в ближайшее время тут не останавливался, ведь, как известно, все приезжие русские художники гостят у Сведомских. Натурщик сообразил в чем дело и, не долго думая, побежал к упомянутым братьям Сведомским – известным римским художникам русского происхождения, работавшим в Италии, но каждое лето уезжающим на родину, в Россию, где у них имелись собственные заводы и обширные землевладения. Услышав, что неподалеку в малюсенькой, но очень светлой мастерской умирает молодой русский поляк, «к тому же художник, к тому же талантливый настолько, что известный аферист-перекупщик платит ему за рисунки, а не выманивает их в дар», братья Сведомские, конечно, не могли оставаться в стороне. Они послали за доктором. Доктор Вендт – русскоязычный прибалтийский немец, давно живущий в Риме и лечащий художников, – пользовался большим авторитетом. Он слыл душевным и мудрым человеком. Доктор не подвел: схватил саквояж со всем необходимым и поспешил за натурщиком, рассказывавшим на ходу все подробности происшествия.

Осмотрев лежавшего в бреду больного, Вендт измерил температуру и установил печальный диагноз: голодный тиф. Прибывшие в мастерскую Павел и Александр Сведомские услышали, что незнакомый иностранный художник, лежащий перед ними, может умереть, так и не придя в сознание. Поместить его в больницу – означало практически наверняка отправить на кладбище. Но можно было попытаться лечить дома. Для этого, как сказал доктор, необходимо было перенести больного в теплое помещение и неустанно наблюдать за ним, в точности выполняя все врачебные предписания. Братья Сведомские даже не стали обсуждать, как поступить: отправили натурщика раздобыть носилки (тот взял их в похоронном бюро, и позже Котарбинский частенько шутил, мол, на носилках гробовщика он уже однажды побывал, а значит, полноправно может считаться «чуть-чуть умершим и чуть-чуть воскресшим»). Вскоре больного перенесли в просторную мастерскую братьев Сведомских, которые тут же открыли в себе новые таланты, превратившись в терпеливых и заботливых сиделок. Форма болезни была очень тяжелая, но доктор Вендт не терял надежды. Он приходил каждый день по нескольку раз, делал уколы камфоры и следил за сердцем. И вот однажды стало понятно, что кризис миновал, а молодой организм победил.

«Я очень смутно сознавал, что мне очень плохо, – вспоминал Котарбинский, – но ничего не понимал. Где я и что со мною? Пробовал открыть глаза и не мог. Пробовал кому-нибудь сказать, чтобы позвали доктора и написали родным, а вместо того нес какую-то чепуху и не мог удержаться от болтовни. Однажды открываю глаза и вдруг вижу: я лежу на мягкой кровати, покрытой простыней и теплым стеганым одеялом. Около кровати стоит овальный ореховый стол. На нем – низкая горящая керосиновая лампа под зеленым абажуром. Где это я видел такой абажур, что он теперь мерещится мне в бреду? И почему такая комната?… Закрыл глаза, полежал, не знаю сколько. Посмотрел – обстановка все та же, только за столом сидит совсем незнакомый молодой человек. Молчит и внимательно смотрит на меня. Лицо его в следах от оспы… «Вот уже и какие-то совершенно незнакомые люди начинают мерещиться!» – подумал я и заснул. Просыпаюсь. Утро, человека нет. Обстановка все та же. Висят какие-то картины… Это не моя мастерская. У меня не висели картины в золотых рамах, и спал я не в кровати, а в самодельном гамаке. Решил – надо еще проверить. Вспомнил, что под импровизированной подушкой у меня лежал совершенно пустой кошелек, – если я брежу и всего этого не существует, значит, и кошелька нет. Сунул руку под подушку – кошелек есть, только какой-то очень тяжелый. Открываю, а в нем золотые монеты, много золотых кружочков… Ну ясно, что это бред, ведь мой кошелек был совершенно пустой… Я голодал последнее время. Снова уснул. Когда проснулся, гляжу – на овальном ореховом столе опять горит низкая керосиновая лампа под зеленым абажуром, а за столом сидит тот же незнакомый молодой человек. Смотрит внимательно добрыми глазами и ласково спрашивает по-русски:

– Вам, кажется, немного лучше?

Тут только я сообразил, что все это не бред, не игра воображения и стол, и лампа, и молодой человек, и кошелек с деньгами – все, все настоящее!»

Так началась неразрывная дружба трех художников, длившаяся много лет и принесшая миру множество прекрасных произведений.

ПЕРВЫЙ УСПЕХ И ПРОЧИЕ ПРЕЛЕСТИ

Рассказ о дальнейшей жизни Котарбинского в Риме невозможен без близкого знакомства с братьями Сведомскими. К сожалению, информации о них в печатных источниках очень мало: после 1917 года работы их оказались «слишком буржуазными» для советского строя, к тому же потомки их эмигрировали в Италию, поэтому сведения о жизни талантливейших русских художников мы черпаем в основном из интервью проживающих в Сан-Ремо наследников и по чудом сохранившимся дореволюционным изданиям. Впрочем, для описания характеров и образа жизни этих выдающихся людей, а также для того, чтобы проникнуться к ним искренними симпатиями, имеющихся в нашем распоряжении данных вполне достаточно.

Александр Александрович Сведомский родился в Санкт-Петербурге в 1848 году. Его брат Павел Александрович появился на свет через год и с тех пор братья не расставались вплоть до 1904 года, когда младший внезапно скончался. Кроме родственных уз, братьев с детства связывала «редкая общность интересов и крепкая товарищеская дружба». Детство мальчиков прошло в живописнейшем лесном крае Пермской губернии. Даже став взрослыми и знаменитыми, братья обязательно каждое лето возвращались на пару месяцев в родовое имение Михайловский завод, чтобы насладиться дивным спокойствием и совершенством окружающей природы. Изначально оба они имели все шансы превратиться как в праздно прожигающих дворянские дивиденды гуляк, так и в хватких дельцов, приумножающих родовые капиталы. Но нет. В 1870 году юноши взбунтовались против условий «света», и вместо того чтобы вести «правильную» светскую жизнь, захотели учиться живописи. Для этого они оставили Петербург, в котором проживали на тот момент, и отбыли за границу. Учились сначала в Дюссельдорфской академии, потом у Гебгарта и знаменитого Мункачи. Когда пермских родственников Сведомских спрашивали, как молодежь поживает и чем занимается в дальних странах, те пожимали плечами и отвечали: «Не знаем, не докладываются. Кажется, картинки красят. Они у нас – птицы перелетные – домой только на лето и прибывают».

Несмотря на редкое единодушие в жизни, в творческом подходе Сведомские были совершенными антиподами. Павел много работал, о нем чаще писали.

Александр же, кроме художеств, постоянно был увлечен еще чем-то – то фотографией, то шахматами. И если с академической точки зрения можно сказать, что Александр находился как бы «в тени» Павла, то что касается творческих поисков и новых идей, лидерство явно было у старшего брата. По некоторым сведениям, выбор и обустройство знаменитой римской мастерской – целиком заслуга Александра. А началось все с того, что в 1875 году братья на несколько дней заехали в Рим и поняли, что хотят остаться там навсегда. Именно в Вечном городе к братьям пришла настоящая известность, именно тут они принимали своих самых знаменитых гостей, именно тут организовали неофициальное «художественное сообщество русских итальянцев», упоминания о котором можно встретить у многих публицистов.

«Со Сведомскими я познакомился в декабре 1886 года на их второй родине, в Риме, – вспоминает В. Л. Дедлов. – С вокзала я и мои спутники направились прямо к ним. Их квартира помещалась, как и наши, в тихом переулке Маргутта. В самом углу Маргутты, делающей прямоугольное колено, мы нашли дверку в каменной стене, без замка и звонка, отворявшуюся толчком руки. За дверкой – узкий коридор, введший нас на крошечный, поросший травою дворик. Впереди, от дворика поднимался большой холм, в рощах, а над холмом – дело было ночью – синее звездное небо. В левом углу нашлась каменная лесенка о двенадцати ступенях. По ней мы поднялись к новому коридору между стеной дома и обрывом холма, увитому плющом и розами. Тут мы постучали тяжелой железной щеколдой, новая дверь открылась и мы очутились в мастерской и вместе с тем в квартире Сведомских.

Уже самый вход обещал нечто фантастическое своими коридорами, двориками и нигде, кроме Рима, не виданными дрянными дверьми, неожиданно открывавшими прекрасные картинки неба, апельсиновых садов, холмов и стен, украшенных плющом, розами и просушиваемым после стирки бельем. Мастерская оказалась еще необычней, с совершенно фантастическим устройством, фантастическим убранством и фантастическим способом существования для хозяев. Это были две громадные комнаты, вроде какой-нибудь танцевальной залы порядочного губернского клуба. В то же время мастерская походила и на оранжерею, потому что одна стена и потолок были сплошь стеклянные.

На окнах и под потолком висели полотняные занавеси для регулирования света. Это были настоящие паруса, а веревки, которыми их отдергивают и задергивают, представляли собой целые снасти.

Не знаю, из чего сделаны стены фантастического здания, но, как было видно, из чего-то промокаемого: во многих местах, сырые пятна и потеки. В обеих комнатах стояло по печке, конечно, римской, в виде жестяной коробки, с железной трубой, прихотливо изгибающейся по всему пространству мастерской. Печки раскалены добела, трубы – докрасна; огонь гудит, как отдаленный водопад, но в комнатах все-таки холодно так, что видно дыхание. Немало способствует низкой температуре наличие холодной как лед воды, бьющей из стены в мраморный ящик-бассейн. Остановить воду нельзя, потому что разорвет трубы. Водопровод устроен еще при римских императорах и, как видно, довольно несовершенно… Стены мастерской изображают собою нечто уже окончательно причудливое: не то огромный ковер, не то палитру… На стенах картины, эскизы, этюды… Между ними драпировки красивых материй, ковры, старинное оружие, характерные костюмы, полки с художественной посудой. Местами пыль и паутина постарались придать этому красивому убранству меланхолический вид артистической задумчивости. Сколько широких и мягких диванов, расставленных по мастерской, напоминают о художественной линии. Холод, почти мороз, заставляет думать о холоде холостого существования. Но огромная начатая картина и несколько свежих этюдов и эскизов на мольбертах указывают, на чем целиком сосредотачиваются хозяева, забывая про пыль, паутину и холод».

В подобных же сюрреалистичных тонах описывают Римскую мастерскую и другие авторы. Так, В. М. Васнецов пишет: «В Риме в то время жили добрейшие и милейшие художники Сведомские, а около них ютилась вся колония русских художников. Рим и Сведомские в моих воспоминаниях нераздельны. Они знали Рим и говорили по-итальянски, как кровные римляне, а их мастерская достойна была стать музеем богемной жизни русских в Италии». То же подтверждает Н. А. Прахов, неоднократно бывавший у Сведомских в Риме: «Мастерская, она же их квартира, были открыты для всех любителей искусств, и многие бездомные художники и соотечественники находили приют, вдохновение и деликатную помощь в трудную минуту жизни… Оказываясь здесь, ты как бы отключался от реальности, полностью открываясь искусству и сам немедленно становясь большим оригиналом и чудаком». В квартире-мастерской бывал и Врубель, для которого братья с легкостью находили в Риме работу, и художник-акварелист Ф. П. Рейман, писавший, что «по зимам бывает интересно у Сведомских, создавших у себя своеобразный очаг искусства».

Но вернемся к Котарбинскому. Придя в себя в столь удивительном месте, Вильгельм Александрович моментально понял, что попал в среду единомышленников, обрел настоящих друзей и одновременно верные ориентиры относительно своей римской жизни. С удивительной для еще недавно умирающего юноши энергией, он принялся за работу, ежедневно бывая у Сведомских и поражая их новыми идеями и достижениями. Братья, поначалу вместе с доктором просто радовавшиеся выздоровлению спасенного соотечественника, очень скоро поняли, что радоваться стоит и самому факту знакомства с Котарбинским, которое принесло и приятное общение, и удивительно плодотворное сотрудничество. Вместе троица устраивала арт-вечера и выставки, вместе составляла программу для публичных лекций об искусстве, вместе строила грандиозные планы на будущее.

Но все это началось чуть позже. Сначала Котарбинский – слишком гордый, чтобы полностью раствориться в задуманных друзьями предприятиях, – должен был добиться чего-то важного самостоятельно. Тут, надо заметить, в судьбу Вильгельма Александровича снова вмешался счастливый случай. Вернувшись в свою мастерскую, Котарбинский первым делом решил разыскать обиженного мецената. Тут уж натурщик не выдержал и честно рассказал всю предысторию. Такие «покровители искусства», оказывается, массово населяли в те времена Рим. От натурщиков или других соседствующих с художниками персонажей, они узнавали о начинающих талантах и, за копейки или и вовсе бесплатно получая рисунки, выставляли эти работы на продажу в элитных салонах. Натурщик, который, не зная еще, насколько добрый и порядочный человек пригласил его на работу, согрешил, за небольшие деньги согласившись познакомить «мецената» с польским художником. Позже натурщик раскаялся и ужасно сожалел о содеянном, но сознаться не решался, опасаясь, что синьор выгонит предателя взашей. Вильгельм Александрович натурщика, конечно, не выгнал, считая, что тот все преувеличил, и сомневаясь, что те наскоро сделанные рисунки кто-либо мог бы дорого продать. Впрочем, истории о подобных авантюристах-перекупщиках Котарбинский слышал и от Сведомских, поэтому поиски «мецената» прекратил. Буквально на следующий день «меценат» нашелся сам, причем при довольно забавных обстоятельствах, про которые Вильгельм Александрович весьма весело рассказывал:

«Доктор Вендт посоветовал меньше сидеть в мастерской и больше гулять, пока светит солнце. Однажды, во время таких прогулок, я забрел в незнакомый римский квартал. Увидел на углу улицы магазин, за зеркальной витриной которого стояли картины в золотых широких рамах. Подошел ближе и что же увидел? Посредине витрины, в широкой раме, выставлен мой эскиз, который «меценат» купил у меня за тридцать франков. На раме медная дощечка, на которой выгравировано: «Kotarbinsky» – совсем, как на настоящих картинах на выставке. А рядом на карточке: «цена 300 лир».

Захожу в магазин и спрашиваю у любезно раскланивающегося перед покупателем приказчика:

– Скажите, пожалуйста, что это у вас за дрянь выставлена какого-то Котарбинского?

– Что вы, что вы, синьор! Это не какая-нибудь дрянь, как вы говорите, а работа знаменитого польского художника. Синьор Котарбинский очень неохотно расстается со своими шедеврами. Только нашему хозяину удается время от времени уговорить его продать за большие деньги свой эскиз. Американцы и англичане покупают у нас нарасхват во время сезона. Иностранцы очень ценят такие работы!»

С хозяином магазина у Вильгельма Александровича тогда состоялся весьма эмоциональный разговор и за копейки он свои работы больше никому не продавал. С другой стороны, случай имел полезные последствия.

«– Говорите, продавец сказал, что иностранцы платят за ваши эскизы большие деньги? А ведь и правда! Они очень богатые и денег не жалеют, – задумчиво произнес натурщик, выслушав всю историю. – Так давайте же я сам буду водить к вам иностранцев и за это получать, по вашему усмотрению, вознаграждение при продаже. У меня в нескольких гостиницах имеются знакомые швейцары – уж я сам с ними договорюсь, от себя буду им платить за рекомендацию.

– Мысль неплохая, – согласился художник. – Но, чтобы привести сюда достойного покупателя, нам для начала нужно заработать на приведение мастерской в надлежащий вид. При виде нашей нынешней меблировки, сколь бы хороши ни были мои работы, никакой иностранец не поверит в их ценность, ведь правда? Но отчаиваться не стоит! Я слышал о нескольких конкурсах, объявленных в городе. Кто знает, может быть, мне повезет, и тогда через несколько месяцев мы сможем воплотить эту идею!»

К счастью, разговор этот слышал Александр Сведомский, который как раз в тот момент зашел навестить приятеля, поэтому идее суждено было реализоваться в ближайшее время. Сведомский тут же предложил свои услуги по обустройству мастерской Котарбинского. Гордый поляк непременно отказался бы, но обстоятельства складывались таким образом, что обустройство мастерской было единственным шансом отдать Сведомским долг, накопившийся за время болезни, поэтому отказ выглядел бы так, будто Котарбинский даже и не стремится выпутаться из сложившегося положения. Работа пошла полным ходом. Одновременно Вильгельм готовил «картины для продажи, и мастерскую для эпатажу». Все складывалось более чем удачно. К тому же и идею про участие в конкурсе юный художник не отбросил.

«В Риме Академия святого Луки ежегодно устраивала конкурс на звание лучшего римского рисовальщика. Каждый, кто хотел, мог прийти, заплатить пять франков, вытянуть жребий с номером места и рисовать. Никто не спрашивал: учился или не учился? Умеет человек рисовать или берется за карандаш в первый раз в своей жизни? Участвовали в этом конкурсе солидные художники с бородами, седыми волосами и лысинами. Были и старушки-художницы.

Я очень волновался, когда вынимал жребий. Место попалось не слишком выигрышное, с трудным ракурсом и далеко от натуры. Помню, с каким удивлением смотрели на меня – белокурого мальчишку, неловко пробиравшегося на свое место, солидные «дяди» и «тети». Последних было, впрочем, немного. Устроился и по команде начал рисовать натурщика одновременно со всеми. Рисовал с большим увлечением, не заметил даже, как объявили перерыв. Только почувствовал, что за спиной стоят какие-то люди. Обернулся. Бородатые, черные итальянцы с блестящими глазами, белокурые немцы и шведы, рыжие англичане, маленькие, вертлявые французы стоят и смотрят на мою работу. Я очень сконфузился, а они весело хлопают по плечу и приговаривают: «Bravo, bravo, qiovinotto». Ну, значит хвалят. Я сам кричал с галерки: «Браво, браво!» – актерам, когда их игра мне нравилась».

Все у того же Н. А. Прахова мы можем прочитать резюме этих событий: «На конкурсе в Академии святого Луки девятнадцатилетний юноша Вильгельм Александрович Котарбинский получил в этом году первый приз – серебряную медаль и звание «первого Римского рисовальщика». Это был триумф».

РИМСКИЕ КАНИКУЛЫ

Вскоре Вильгельм Александрович не только раздал долги, но и обрел определенную популярность. Иностранцами, массово съезжающимися в Рим только в сезон, дело не ограничилось. Новая мастерская – да, да, к тому времени у нашего героя даже появилась возможность обзавестись новой студией (по слухам, на улице San Basilio) – Вильгельма Александровича довольно скоро с помощью братьев Сведомских превратилась в элегантный дамский салон. «Молодые, пожилые и старые «мисс» и «мистрис» с увлечением рассматривали колоритные, талантливо скомпонованные, многообещающие эскизы и ссорились между собой из-за права покупки, заглядываясь на белокурого интересного художника, – сообщают исследователи. – Голодать больше не приходилось. Колесо фортуны повернулось к молодому творцу радужной стороной своей окраски».

Котарбинский по-прежнему много работал: писал с натуры, создавал масштабные композиции на тему античных сюжетов, набрасывал эскизы в блокнот, не переставая восхищаться колоритной жизнью окружающих римских двориков. Картины его уходили на ура, и вскоре сложилась странная ситуация, когда оплаченного стало больше, чем сделанного. Работать приходилось в спешке и большей частью «под заказ».

«Это мне очень повредило, – признавался впоследствии Котарбинский, – я привык недоделывать свои вещи и оттого они в эскизе всегда были лучше, чем в исполнении… Деньги у меня никогда не залеживались, проживал так же легко, как наживал. И сразу же зарабатывал новые. Был я тогда молод, о будущем не задумывался».

«Печать торопливой недоделанности чувствуется и на некоторых законченных полотнах мастера. Иногда ошибки в перспективе, тенях и анатомии, совершенно незаметные на эскизе, на картине бросаются в глаза и расхолаживают зрителя», – пишут о Котарбинском того периода искусствоведы.

Так юный художник столкнулся с новым витком опасностей. На этот раз враг предстал в более изощренном виде, чем обычные материальные трудности. Сытый гений частенько перестает быть гением. Перед Вильгельмом Александровичем открылась перспектива так и остаться навсегда популярным салонным рисовальщиком, уже не стремящимся к профессиональному росту. Довольно часто он ездил в Варшаву. С задачами, поставленными Варшавской школой изящных искусств, художник справился блестяще, получил все необходимые рекомендации и аттестации, участвовал в выставках, давал интервью прессе. Семья встречала Вильгельма с распростертыми объятиями, делилась сообщениями о его успехах с соседями и знакомыми, гордилась. Прежние учителя хвалили и радовались, что вовремя распознали талант и направили в нужное русло. Двоюродный брат Милош, тоже художник, отправившийся на обучение в Санкт-Петербург, признавался, что именно благодаря наглядному успеху старшего кузена сумел добиться своего с легкостью: когда пришло время уезжать, ему не пришлось сталкиваться ни с каким сопротивлением семьи… Кузина – та самая Она, при мыслях о которой сердце Вильгельма Александровича все еще начинало учащенно биться, – выглядела превосходно и весело. На многолюдных семейных ужинах она общалась с Вильгельмом как ни в чем не бывало, явно считая, что юношеская тяжелая история прошлого забыта и что оба они справились с сердечными травмами самым лучшим образом. Судя по всему, три свои римские цели Котарбинский мог считать достигнутыми. Возрастал риск потерять ориентир, к которому нужно стремиться.

К счастью, Вильгельм Александрович справился. На этот раз решающую роль сыграл вовсе не случай, а волевое решение не останавливаться на достигнутом и непроходящие «сны о чем-то большем», всю жизнь сопутствующие нашему герою. Академические справочники сухо сообщают: «С 1872 по 1875 год обучался под руководством Франческо Подести в римской Академии искусств святого Луки. Закончил с большой золотой медалью». Чтобы оценить значение этого факта, стоит рассмотреть историю Академии.

Академия святого Луки – одна из древнейших художественных академий мира. Она была открыта в 1593 году и стала второй в Италии школой, относящейся к художественным искусствам как к науке и излагающей материал по академической программе, способной выпустить всесторонне образованных и владеющих всеми важнейшими техниками художников. Академия получила свое название в честь святого евангелиста Луки, согласно преданию писавшего картину, на которой были изображены Богородица с младенцем. Святой Лука издревле считался святым покровителем художников. Как и основанная в 1563 году во Флоренции первая подобная Школа искусств, Академия святого Луки опиралась на костяк талантливых и знаменитых художников, способных не только творить, но и систематизировать свой опыт с целью передачи его дальнейшим поколениям. Первым президентом нового общества стал Ф. Цуккаро. Он разработал новые правила преподавания искусств, во многом предвосхитив свое время и реформировав эту область педагогики. В 1607 году Цуккаро выпустил сочинение «Мысли о живописи, скульптуре и архитектуре», которое надолго стало художественно-теоретической основой для преподавания искусств. В 1872 году заведение было преобразовано в Королевскую академию и открыто именовалось лучшей европейской школой художеств. Именно в это время Вильгельм Александрович Котарбинский поступает на курс к знаменитому Франческо Подести, одному из величайших итальянских живописцев XIX века, прославившемуся своей исторической и религиозной живописью. Будучи сыном простого портного, Франческо Подести прошел долгий и тернистый путь, рано лишившись родителей и из никому не известного талантливого сироты превратившись в живую легенду. Учителю на момент встречи с нашим героем было уже 72 года, однако все источники отмечают удивительную живость ума живописца и его искреннюю теплоту по отношению к каждому из учеников. Стоит заметить, что, дабы быть зачисленным в Академию, да еще и попасть на курс именно к Франческо Подести, нужно было проявить не только выдающийся талант, но и подтвердить настоящую готовность учиться, пройдя множество испытаний. Вильгельм Александрович справился и довольно скоро был признан одним из лучших учеников Академии. Возможность учиться в столь благодатное время в столь престижном заведении и у столь грандиозного мастера была и большой честью для Вильгельма Александровича и качественно новым витком его профессионального развития. После блестящего окончания Академии Котарбинский заявляет о себе уже как о серьезном авторе, привлекающем внимание лучших галерей мира.

Одним из первых знаковых покровителей Вильгельма Александровича был Йосип Юрай Штросмайер – хорватский католический епископ и выдающийся общественный деятель, которого хорваты по сей день почитают как «отца нации». Именно он основал в Загребе Югославскую академию наук и искусств и Хорватский университет. В 1875 году Штросмайер приобретает для своей частной галереи две грандиозные работы Котарбинского «Мученичество Святого Каликста» и «Переход евреев через Чермное море» (в 1884 году картина была передана в дар Хорватской Академии наук).

Интересовался творчеством Котарбинского также и знаменитый Владислав Косцельский, больше известный как Сефер-паша, то есть дивизионный генерал турецких войск. Поначалу легендарный Сефер-паша просто пожелал посмотреть мастерскую известного польского художника, проживающего в Риме, а потом «был очарован оригинальностью суждений и талантом Котарбинского». Известно, что, по крайней мере, одну из работ Вильгельма Александровича приобрел для своего собрания живописи сам правитель Египта Хедив Исмаил.

Список именитых покупателей и влиятельных друзей все пополнялся, но, по свидетельствам очевидцев, на характере и поведении ВильгельмаАлександровича это вовсе не отражалось. «Никакой заносчивости, всегдашняя готовность рассказать и показать что-то интересное, неуемная любовь к жизни и каждому штришку окружающего мира», – вспоминают о тогдашнем Котарбинском друзья. Если чьи-то знакомые приезжали в Рим (а со временем и не только в Рим, легкий на подъем Вильгельм Александрович «ознакомился подметками наощупь» со многими соседними итальянскими городами) и им нужен был провожатый, способный ознакомить с историческими достопримечательностями и удивительными городскими легендами, – просили Котарбинского. Если заезжим покупателям нужны были консультации в вопросах живописи – Вильгельм Александрович безвозмездно соглашался выступить в роли консультанта. Если кому-то из друзей нужна была творческая помощь в обустройстве мастерской или жилища, обращались, опять же, к Котарбинскому. И даже когда кому-то из знакомых натурщиков или их родственников требовалась подработка, Вильгельм Александрович брался «устроить это дело».

Легкость в общении и, вместе с тем, принципиальность в каких-то действительно важных вопросах помогали Вильгельму Александровичу сходиться с людьми самых разных характеров. Один из примеров – Генрих Ипполитович Семирадский, знаменитый русский художник с польскими корнями, также проживавший в те годы в Риме. О Генрихе Ипполитовиче ходили самые разные слухи. Он был вспыльчив и иногда слишком резок в суждениях. Тем не менее, к Котарбинскому питал самые теплые чувства.

«Один раз мы пошли к Семирадскому вдвоем, – вспоминал И. Я. Гинцбург, рассказывая о своей дружбе с Ильей Ефимовичем Репиным. – Я давно знал Семирадского и даже позировал ему для картин «Александр Македонский» и «Орел». Когда мы пришли к Семирадскому, нас встретили лакеи. Роскошь. Ничего подобного никогда у Репина не бывало. Мы поздоровались, и Репин, очевидно, для того, чтобы сделать приятное хозяину, сказал, что привез поклон от товарищей.

– Каких товарищей? – переспросил Семирадский.

Репин назвал имена Поленова, Максимова, Савицкого.

– Это не мои товарищи! – перебил Семирадский. – У меня один товарищ – Котарбинский. Это мой друг, поляк, остальные мне не товарищи.

Я потом спросил Репина: неужели Семирадский и к нему так высокомерно относится?

– А что же, он талантливый человек, – оправдывающе заметил Репин».

Из некоторых воспоминаний можно сделать ошибочный вывод, что приятельствование Котарбинского и Семирадского основывалось на общих политических взглядах, но многие свидетели приводят диалоги, в которых Вильгельм Александрович и Генрих Ипполитович «горячо спорили, высказывали прямо противоположные позиции, причем, если в процессе диалога им удавалось переубедить друг друга, то происходило это одновременно, и словесная дуэль продолжалась, только на этот раз молодые люди отстаивали мнения, противоположные изначально заявленным».

Так как у Семирадского Вильгельм Александрович бывал довольно часто, и так как Генрих Ипполитович «оказался на тот момент в центре большой колонии русских и польских художников», то и Котарбинский со Сведомскими тоже в итоге примкнули к компании. В их окружении были в те времена и М. Антокольский, и М. Чижов, и Пий Велионский, и В. Бродский… Собиралось все это общество обычно или в знаменитом «Кафе Греко» (в том самом, где так часто бывал Гоголь, и за столиком которого была написана львиная часть «Мертвых душ»), или же дома у Семирадского (мэтр арендовал студию близ Испанской лестницы, где традиционно селились художники, а также собирались потенциальные натурщики и натурщицы). Частенько вся компания посещала и знаменитую мастерскую Сведомских. Разговоры об искусстве, философии и политике иногда затягивались до рассвета, и, как ни странно, говорят, единственный, кто всегда мог вспомнить, кто какую мысль озвучивал и какую идею «внезапно выхватили с потолка», – был Вильгельм Котарбинский, которого неизменно отличали «искренняя заинтересованность в каждой мысли собеседников» и «признание полной реальности и глубокой важности любых фантазий».

Вот еще несколько ценных свидетельств о Вильгельме Александровиче того времени. Закончив Академию, Вильгельм Александрович какой-то время давал частные уроки живописи. Занимался он этим не от недостатка в средствах, а из любви ко всему новому.

«– Встретить талант, осторожно расчистить его от налета шелухи, поддержать и подсказать – что может быть занимательнее? – говорил он.

– Не знаю, не знаю, – возражал Александр Сведомский, который искренне считал преподавание живописи насилием над личностью ближнего. – Настоящий талант или пробьется сам, или зачахнет. Но все равно – самостоятельно. Талант – хоть и болит, но все равно не зуб, чтобы надлежало тянуть его клещами. Пришел учиться сам – значит, уже избрал путь и тогда тебе прямой путь в нормальную академическую школу. А так, когда мечтающие об утонченности мамаши нанимают вас для своих деток, обалдевших от запутанных уроков и несущих ноты на урок живописи, – это вовсе не праздник, а тяжкий и никому не нужный труд… Бросьте вы это дело!

– Возможно, мне просто очень везет с учениками, – примирительно отвечал Котарбинский, не собирающийся оставлять преподавательскую деятельность».

С учениками ему действительно везло. Например, в Неаполе он некоторое время давал уроки тогда еще никому не известной Марии Башкирцевой. В 1876 году желание 18-летней дворянки брать уроки рисования иначе как причудой назвать никто не мог, но Мария не привыкла слышать «нет». Ей нашли учителя. Впереди у Башкирцевой была учеба в знаменитой парижской Академии Жюлиана, художественные выставки, блестящие результаты, настоящая слава, но на момент знакомства с Вильгельмом Александровичем юная эмигрантка еще даже не была уверена, что хочет стать художницей. Позже на весь мир прогремит ее переписка с Мопассаном, позже будет опубликован и станет бестселлером ее знаменитый дневник, а пока перед Котарбинским предстала немного взбалмошная, упрямая, но очень целеустремленная и безусловно талантливая девушка. Вот как она сама вспоминает один из уроков:

«Пятница, 14-го января. В одиннадцать часов пришел К., молодой поляк, мой учитель живописи, и привел с собой натурщика, лицо которого вполне подходило бы для Христа, если несколько смягчить линии и оттенки. У этого несчастного всего одна нога; он позирует только для головы. К. сказал мне, что он брал его всегда для своих Христов.

Я должна признаться, что несколько оробела, когда он сказал, чтобы я прямо рисовала с натуры так, вдруг, без всякого приготовления; я взяла уголь и смело набросала контуры. «Прекрасно, – сказал учитель, – теперь сделайте то же самое кистью».

Я взяла кисть и сделала, что он сказал.

– Отлично, – сказал он еще раз, – теперь пишите. – И я стала писать, и через полтора часа все было готово.

Мой несчастный натурщик не двигался, а я не верила глазам своим. Обычно мне нужно было два-три урока для контура и еще при копировке какого-нибудь холста, тогда как здесь все было сделано в один раз – и с натуры – контур, краски, фон.

Я довольна собой, и если говорю это, значит, уж заслужила. Я строга, и мне трудно удовлетвориться чем-нибудь, особенно самой собою».

Когда Вильгельм Александрович рассказал в Риме об удивительной ученице и ее возможном блестящем будущем, друзья засмеяли его – несмотря на относительно вольные нравы и демократичность суждений, идеи феминизма в то время все еще вызывали, мягко говоря, удивление. Считалось, что, во-первых, родители ни за что не допустят, чтобы леди из высшего сословия стала художницей, во-вторых, у девушки попросту не хватит физических сил, чтобы часами простаивать за работой, в-третьих, вопросы стыдливости – а ведь художнику приходится работать и с обнаженной натурой, и с вопросами анатомии – наверняка сыграют свою роль. И вообще, девушка, скорее всего, составит блестящую партию какому-нибудь солидному человеку и тут же забудет о всяком творчестве, переориентировавшись на более естественные для дамы ценности. Вильгельм Александрович слушал все эти рассуждения, хитро улыбался, покручивал ус и говорил, мол, «так-то оно так, но ученица совершенно особенная и, вот увидите, имя ее еще прогремит на всю Европу». Так и вышло. Первое время Мария Башкирцева была вынуждена работать под псевдонимом – друзья Вильгельма Александровича были правы, считая, что художница из высшего света может вызвать неодобрение окружающих. Но потом, став уже известным мастером, она открыла свое имя, и всем стало ясно, что пророчество Котарбинского сбылось, в Европе появился новый большой талант. Увы, Мария Башкирцева ушла из жизни очень рано. В 25 лет она умерла от туберкулеза, но успела оставить миру множество чудесных работ. Кто знает, может быть, именно уроки, данные Вильгельмом Александровичем, заставили девушку всерьез и окончательно поверить в себя и заняться живописью по-настоящему.

Разумеется, среди учеников Котарбинского встречались и куда менее прославившиеся в последствии личности. Но всех их Вильгельм Александрович очень ценил, в каждом пытался открыть лучшие стороны, призывал совершенствовать мастерство, не забывая об эмоциональном наполнении работы.

«И от себя, и от остальных художников он всегда стремился добиться мыслей и настроения в работе. Говорил, что «одно искусство без сердца и виртуозность карандаша без эмоций не способны оживить картину и взволновать зрителя», но, в то же время, «и техническая незавершенность тоже способна уничтожить весь эффект», – вспоминал педагогические идеи Котарбинского Н. И. Мурашко.

Преподавательская деятельность, работа в мастерской, дружеские встречи, путешествия, выставки и индивидуальные заказы – все это было прекрасно и интересно, но самое главное, по убеждению Котарбинского, ожидало впереди. Мечталось о какой-то большой, грандиозной работе и – удивляться тут можно только тому, что художник не задумался об этом раньше – о домашнем уюте и тихих семейных вечерах. Иными словами, яркие бесшабашные, но совершенно бесприютные римские каникулы нашего героя подошли к концу. Сам он об этом еще не догадывался и высказывал мысль о возможном отъезде из Рима только в качестве залихватского «вот как брошу все, как начну новую жизнь!», но где-то в лабиринтах мироздания Котарбинскому уже был уготован кардинально новый виток судьбы. Свидетельствуют об этом сразу два важных события, случившиеся практически одновременно. Во-первых, в Киеве руководящий проектом оформления Свято-Владимирского собора Адриан Прахов с согласия главного художника Виктора Васнецова решил привлечь к работе в соборе Павла Сведомского и Вильгельма Котарбинского. Во-вторых, та самая Она снова вернулась в жизнь художника. Какое-то время назад Она овдовела, и Вильгельм Александрович твердо решил, что, как только положенное время траура пройдет, он проявит свои чувства куда более решительно, чем в юности. Но решительность не потребовалась. По разговорам и дальнейшей переписке стало ясно, что уйти от судьбы обоим сердцам не удалось, задушенные 20 лет назад чувства никуда не делись и только ждали повода и возможности вспыхнуть с новой силой. И вот, наконец, в 1888 году все свершилось. Уезжая из Рима на этот раз, Вильгельм Александрович знал, что едет надолго. В ближайшее время он собирался жениться и перебраться с супругой в только что приобретенное тихое поместье Минской губернии, где уже была готова просторная светлая мастерская, в которой можно будет вдоволь поработать и обдумать идеи для творческого сотрудничества с другом Павлом в Киеве.

© И. Потанина, 2014

Степан Процюк

Десятий рядок

(Уривок із роману)

9

Портрет вождя заворушився, заливаючи ленінську кімнату сімдесятих років минулого віку й тисячоліття кров'ю. Вусища розросталися, стаючи все товстішими й гидкішими. Марко подумав, що вони можуть бути шлангом-поливалкою, перекачуючи в просторінь ленінської кімнати, яка теж почала по-стахановськи розбухати, потоки невинної крові.

Зрештою, було чимало химерного. Першою була поява самого портрету, адже після ХХ-го з'їзду партії сталінославіє не практикувалося.

Може, відколи він… що саме – відколи? чому саме – він?… словом, відколи він перебуває в цьому стані, знову назріла потреба троянди для диктатури пролетаріату? Скромного букету ромашок для семінариста Джугашвілі? Опіумного маку для великого Сталіна? А може, ця потреба ніколи не зникала?

Іншою неправдоподібністю було те, що ленінська кімната то збільшувалася, то зменшувалася, уподібнюючись до шальок терезів. Стіни почали тріщати. Маркові барабанні перетинки ледь не лопнули.

«Коммунизм – это молодость мира – и его приближать молодым!» – повідомляло прибите над дверима червоно-біле гасло.

Його зміст ще можна було розтлумачити законами певної людської логіки. Більшовики, як і нацисти, практикували фізичні, навіть фізіологічні культи.

Першим із них був культ молодості. Звісно, на певних плакатах можна було побачити, до прикладу, сивовусого токаря, який радісно ділиться з юними комсомолками секретами своєї професії. Або усміхнену, неначе адепт Крішни, доярку, що бадьоро звітує про перевиконання планів на всіх фронтах і позиціях.

Незважаючи на це, на пропагандистських плакатах зображали переважно молодих. Старість асоціюється з мудрістю. Мудрість – небажана при сталевих режимах.

Також заохочувався культ спорту. Але не зовнішньої привабливості й фізичної вроди. Негласно це вважалося пропагандою буржуазних надмірностей, ледь не збочень. Радянська людина повинна бути сильною, з міцними м'язами, безстатевим лицем і поглядом вольового транссексуала. Міцні м'язи потрібні для перевиконання планів партії, отже – планів народу.

Але чому ленінська кімната – як пружина – то стискається, то розтягується? Невже ця некрозна територія дивом перетворилася на живий організм, що може не лише рухатися, а й відчувати біль? Якщо це так, навіть у якомусь ще далекому до законів реального часу метафізичному вимірі, то це передвісник тектонічних зсувів у інфарктному серці імперії зла, як її називає Рейган.

Третім дивацтвом видавалося те, що брови на портреті рухалися. Марко підійшов ближче – брови кишіли якимось підозрілими мікроорганізмами. Вони налазили одна на одну, п'явки намагалися поглинути бактерій, а ті потім труїли п'явок, їм не допомагало навіть спільне об'єднання в надбрівних дугах колись напівбога у френчі, а зараз – безживного портрету від якогось вождемаза. Живності, яка пожирала брови, було так багато, що ставало незрозуміло, чи це портрет вождя, чи двохсотий з'їзд бактерій і п'явок на кічевому полотні.

Академіка Миколу Вавілова керівні й спрямовуючі начальники таборів і їхні заступники (часто без вищої освіти, але з робітничо-селянським походженням) називали «професорською свинею». З нього глумилися, мовляв, це не професор, а лайно…

Може, він розмножив цих п'явок і бактерій, помстившись із того світу мертвому генералісимусу?

Але чи відімщують мертві мертвим? Які закони і скільки їх у безконечному Гадесовому просторі?

Передчуття тривоги за сина, не прохаючи дозволу, наповнювало Гнатове серце.

10

Маркові здавалося, що попона КГБ розкинулася над цілим світом. Йому зараз не більше двадцяти з хвостиком, пора радіти життю – а все навколо оповите безпросвітком. Ні, він знає – у загальних обрисах, як абстракції! – про минулі розстріли й відбивання чоловічих геніталій на допитах, знає про зречення рідних і сфальшовані материнські листи, що закликають підписати, покаятися, привселюдно засудити свої переконання.

Раніше навіть письменник Хвильовий відрікався від хвильовізму, щоб потім застрелитися. Не витримували навіть україно-радянські наркоми, як-от Скрипник, то що вже хотіти від ніжних літератських душ?… І ті ніжні душі закладали один одного, купуючи життя й матеріальні блага. Правда, дехто з ніжними душами, вже будучи немолодим, кожноденно ходив на могили своїх друзів, вимолюючи прощення в розкладених трупів.

Батько каже, що зараз легше. Батько вважає, що вже можна потихеньку готуватися до боротьби.

Батько каже, що треба лише бути дуже обережним, хитрим, добре знати теорію марксизму-ленінізму й провідну мову, бо інших фактично вже не залишилося. Батько Гнат, навіть керований відчаєм, вважає, що Україну можна будувати без мови, а вона потім відродиться, як Фенікс.

«Головне: жити не тілом, а духом», – каже батько і якось старіє на очах. А потім знову дивно підмолоджується, обливається зранку холодною водою, навіть бігає, годинами сидить у незручних позах. «Виховуй терплячість і уважність, сину, ти надто запальний і неврівноважений», – повторює батько свою спокійну тиху мантру.

Як же її виховувати, тату, коли все спрямоване проти спокою?

Як вивчати теорію біснуватих, коли вони звели в могили мільйони? Як можна імітувати захоплення тим, що ненавидиш, батьку?

Як бути врівноваженим, тату, коли всюди панує брехня?

Маркові ровесники не задумуються над її змістом. Їх життя минає в кам'яному мішку, зітканому Марксом і марксенятами. І так буде ще багато століть.

Як можна серйозно займатися йогою чи карате, коли в державі культ політзанять, аматорських хорів і повсюдне офіційне шельмування західних цінностей, мовляв, у савецкіх собственная гордасть?…

Хтось видасть мене, донесе, куди слід – і тобі, тату, одразу впаяють на всю іванівську новий «срок»!..

Як можна будувати культуру народу, коли зникає його мова? Коли з тієї мови насміхаються, вважаючи історичним пережитком або відсталим селянським мотлохом? Ти – великий мрійник, тату…

Марко багато чого хотів би спитати в батька, але відмовчувався. Запитувати – соромно, мовчати – важко.

Марко вже вчиться на історичному факультеті. Інакше й бути не могло. Технічний вуз був йому нецікавий, заклади мистецького спрямування видавалися підозріливими: хіба в цій країні митець може бути вільним?

Доторкатися до мистецтва в цьому кам'яному мішку – як доторкатися до делікатесів у концтаборі (садисти іноді й таке робили: голодному в'язню давали маленький шматочок домашньої котлети, чверть картоплини – і все… Це було ще гірше, аніж не їсти взагалі) – хіба тут може народитися щось справжнє?

О, тут безлік вчителів малювання й літератури в школах і вузах! Але це переважно не хранителі, а блазні великого мистецтва!.. Це нездарні маленькі тіні однієї мільйонної великої тіні. Це ідеологічні супутники комуністів, які сприяють некрозу учнівських мізків. У цьому бруді, що вивчається на уроках літератури, навіть діамант стає обкаляним. Він забруднюється – і треба дуже уважного ока, щоб відрізнити коштовний камінь від сурогатів…

Так що історичний – це найліпший варіант. Звісно, найгірше – це марксистські талмуди, суцільна ідеологічна брехня, маса дрібних і більших стукачів. Серед технарів чи митців їх не так багато. Це правда. Вчитися на історичному небезпечно.

Історія України перебріхується й викривлюється до рівня глумливої пародії. Варварсько-методичні панегірики компартії виглядають непристойно. Історія оцінюється крізь призму класової боротьби.

Але ж неможливо перебрехати історію стародавнього світу! Неможливо відмінити ні золоту епоху правління Перікла, ні трагізм Пунічних воєн, ні історію фінікійських жертвопринесень!

…кажуть, що древні фінікійці практикували жертвопринесення немовлят… під час облоги Картагену вони зважилися на ритуальну гекатомбу… особливо цінними були жертви дітей із знатних родів… жертви первородних… фінікійці-чоловіки в багряницях, які почали носити першими… біла кістка й голуба кров… жінки з кульчиками й коралями… особливою прикрасою був місячний серп – символ богині любові й смерті Астарти…

… У місці, названому тофет, вони – по одному! – укладали дітей на руки ідола, що мав лик тільця… і палили вогонь… дитячі тіла скидали вниз спеціальними гаками… зойки заглушувалися ритуальними танцями й піснеспівами, зверненими до богів, яких слід було задобрити… жертви приносили божеству, ім'я якому – Молох…

…близько 500 немовлят згоріли під час тієї гекатомби…

Але у 30 – 50-х роках чекісти перевершили фінікійців. У столипінках немовлят вбивали, щоб вони не плакали, а тих, які вижили, розлучали з матерями. У концтаборах були дитячі бараки, де конали відлучені від материнських грудей і тепла немовлята, так ніколи й не побачивши тієї, що привела на світ, зачем меня мать родила. Зечок-матерів буквально відтягували від своїх дітей, нерідко розстрілюючи автоматною чергою. Або вони самі забували про них, бо цар Голод подбав про це, швидко перероджуючи матерів на скелетоподібних істот із мішечками замість грудей, із божевільною посмішкою, зверненою до Молоха в радянській подобизні, а не до своєї дитинки.

Дивом уцілілі діти поповнювали легіони малих уркаганів, з яких потім виростав новий фундамент для кримінального світу… Вони були безжалісними, ці восьми- чи дванадцятирічні істотки. Вони знущалися над старими, що не були кримінальними, відбирали в них хліб, влаштовували дикі дитячі побоїська. Вони поклонялися лише злодійській табірній ієрархії.

їх можна було назвати тваринками в людській подобизні, живими жертвами Молоха.

А він знову прийшов у сибіри й Мордовії, переодягнувшись із фінікійської багряниці в дебелу радянську шинель. Відкинувши місячний серп, Молох нап'ялив на шапку-вушанку п'ятикутну червону зірку. Але серп таки залишив – на радянському гербі. І ще додав молот.

Моло-х і моло-т…

11

Їх ставало щоразу більше. Їх було безліч.

Вони йшли і йшли, заполонюючи світ своїми рахітичними тілами.

Вони повзли пустелями й прірвами, джунглями й преріями, але страшніше, як у своїй передсмертельній батьківщині, в україні радянській, не було ніде.

Вони пленталися тихими вулицями планети й сумовитими полями світу – найпечальніше місце було там, звідки попідводилися із землі їх непогребені трупи й трупики.

Вони діловито заглядали до зернових амбарів, поспішно дихали теплим глевким повітрям пекарень, рилися у вічних смітниках вічних міст… Всюди була можливість затамувати підставову людську потребу в їжі, окрім їхньої батьківщини-канібалки.

Вони просилися на нічліг до суворих скандинавів, імпульсивних італійців чи розважливих германців – прикметники могли тасуватися, як колода карт. Їх приймали – байдуже, неохоче, зневажливо – але приймали. Їх не прийняла лише батьківщина, а потім перед ними не розверзлися й глибини власної землі.

Вони заходили в нічні клуби й ресторани великих міст Західної Європи, щоб – хоч на мить! – перекривилися жахом чиїсь самовдоволені лиця.

Вони намагалися обживати заокеанські ліси й прерії, але ті потребували живих, а не безтілесних і безшелесних. Могильні кості не посіють зерно, скелети не викорчують чагарники, замордовані тіні не поцілують стомлених роботою.

Вони намагалися заселяти міста-привиди й села-пустки. Деколи родичі, які живилися м'ясом своєї дитини, підповзали під церковні врата, не тямлячись і не тямлячи. Іноді замордовані священики приходили до порожніх церков, щоб відправити літургію за убієнними.

Діти падали вниз, опухлими животиками до землі, аскетичними ручками й скелетними тільцями – у гіпнотичні трави вітчизни, яка не зуміла їх ні прихистити, ні захистити. Вона зрадила, влаштувавши новий тофет без спалювання й обкурювання ритуальним вогнем. Вона вбила їх, аби прославити провинного ангела, щоб прихистити одну з його інкарнацій у велетенському національному гуртожитку площею 1/6 земної кулі.

Вітчизна стала для них короткозорою повією, звихнутою жрицею-геростраткою, матір'ю-шизофренічкою, що днями, а особливо ночами, нап'ялює на свої висохлі прищуваті оцупки рукавички дітовбивці.

У дітей із опухлими животиками не було ні батьківщини, ні батьківщини. Часто їм не знаходилося навіть місця для погребіння.

Навіщо вогні, навіщо гекатомби байдужим богам? Є новий бог – Сталін, чия червона пащека потребує нової жертви для поглинання.

Бог Сталін – це не Астарта з її вічними змінами, з її моторошною ліричністю й романтичною жорстокістю.

Небайдужий червоний бог знає, що найліпше заковтувати ті жертви, що клянуться в любові, навіть у передсмертних конвульсіях люблячи ката і вважаючи його великим і єдиним…

Кожен геноцид в окремій країні є геноцидом проти людства, адже натхненники й виконавці при можливості не зупинилися б перед винищенням планети, залишивши для власних потреб кілька сотень тисяч рабів, одалісок, акторів, паскудних політиків і блазнів.

І ходив полями вітчизни-канібалки незримий Некрофіл Перший. Часом він довго вдивлявся в обриси шляху на захід. Напевно, він виглядав звідти якогось підбадьорливого жесту Некрофіла Другого. Перший мріяв про серп і молот, другий – про свастику. Першому снилися колючі концтабірні дроти над усім світом. Другий віддавав перевагу санації для неарійців і випаленій землі. При великому бажанні між першим і другим некрофілом можна було знайти кілька дрібних розбіжностей. Вони так ненавиділи один одного, що ця пристрасть нагадувала соромітницьку примару любові.

Але нині Некрофіл Перший був самотнім. Йому всюди привиджувалися знерухомлені люди, якими керує дебела Лялька. Некрофіл ненавидів і сміх, і плач. Він взагалі ненавидів будь-який шум. Також він ненавидів живу тишу. Тиша мала бути мертвим простором, де упокоєні безліч трупів.

Некрофіл-молотопоклонник і серполюб був твердо переконаний: нема людини – нема проблеми. Він правив свою чорну месу кілька десятиліть. Йому не був потрібний секс із трупами, адже будь-яка злучка, міркував про себе сухорукий Параноїк, це життя. Йому було потрібно лише єдине: нищити – всюди, завжди і з маніакальною впертістю – прояви живого.

Якби він зміг, то перетворив би усіх на армію зомбі. Вправно підтасовуючи закінчення, він би винайшов нові національності – зомбієць, зомбус, зомбіянин, зомбек, зомбах, зомбуз.

Він би радісно скалив прокурені клеваки, виконуючи шама-нічні танці над батьківщиною зомбі, вітчизною трупів.

Дзвін дзвонить, оплакуючи померлих. Дзвін ридає там і тут, оплакує їх і нас.

12

Про те, що Максим не почувався щасливим, не знав ніхто. Це була його таємниця.

Нині після прогулянки було особливо тоскно. Знову повернувся важкий біль у грудях. Лікарі пояснювали це серцевими проблемами (або несерцевими). Проте їхні пояснення лежали в царині фізіології. Максим знав, що це біль невротичного походження. Він сигналізував про роздаровані ним і для нього подарунки, які нікого не зробили щасливим. Його теж.

Перехожі дихали спокоєм і сімейністю. Вони виходили прогулятися, не печалячись і не сумуючи. Їх не цікавили смисли й наповнення. Їм не було діла до його таємничих подарунків. Щасливі переважно одноманітні й нудні. Вони не зважають, що про них думають. Вони знають, що кожен людський умовивід з'являється у чиємусь мозку, щоб за певний час зникнути. Усі думки про нас сторонніх людей – лише фікції їхнього розуму. А фікції не впливають на подієвість.

Сутінки були густими й загадковими. Максим повертався додому, віддавши данину своєму екзистенційному спорту. Власне, тепер він думав про той свій чи то спорт, чи то спрут. Сутінки ставали все тривожнішими. Здавалося, зараз із них вийде хтось фатальний і моторошний. Якийсь червоний чоловік або чорна жінка…

Він і Вона щось говорили. Вона його в чомусь запевнювала. Він невесело погоджувався. Було ніяково розмовляти про любов. Було бентежно пам'ятати про щастя.

Привиди їхніх минулих кохань тихо бовваніли поруч.

Надворі стояла весна, як пізня осінь.

– Що, мила?

– Нічого особливого, коханий.

– Все добре?

– Так.

Розтлінна енергія декадансу осипалася на їхні голови попелом колишніх сподівань. Два скелетики юнацько-дівочого оптимізму перетлівали в його і її скринях.

– Ми вже ніколи не будемо молодими, хороша…

– Роки викрали нашу силу, дорогий…

– Але ж усе нормально?

Так. Все нормально.

Тумани густішали.

– Тумани, тумани, верніть мою маму, – тихо мугикав Він рядки маловідомого романсу.

– Тумани не чують сирітські слова… – в унісон підспівувала Вона.

За туманами не було видно їхніх облич і рук. Тужливі тумани поволі, але неухильно заполонювали місто. Від їхніх незримих легіонів не було ні порятунку, ні втечі, ні звільнення.

– Подивися, дівчинонько, який я моторний, – Він невміло намагався протистояти стихії строгої Жінки з її безконечними купелями печалі для мертвих, живих і ненарожденних.

– По дорозі жук, по дорозі чорний, – Вона завжди була заодно (одного разу навіть сказала, що – при крайній необхідності! – піде за ним на плаху).

Йому подзвонили, повідомляючи, що навколо ще кількох міст стоять такі ж тумани. Голос у слухавці перелякано дрижав, їй не дзвонив ніхто.

– Нас можуть засмоктати поліські трясовини, квіточко, – раптом пронизав його здогад.

– Тоді підемо на дно, якщо я не зможу тебе порятувати, – Вона чи то жартувала, чи то згоджувалася.

– Може, це лише виплоди їхніх фантазій?

– Так, може й виплоди…

– Насправді усе ж добре, мила?

– Хтозна, милий, хтозна…

Весняне місто нагадувало жертовник для розіп'ятих доль.

Діти були подібними до дорослих. Крихітні поморщені лиця дорослих здавалися дитячими. Усі обличчя були окутані чи то туманами, чи то тугою за втраченим Едемом.

Десь пролунав сухий тріскучий звук.

– Напевне, хтось застрелився…

– Може, то відчахнулася гілка Великого дерева…

Сухі звуки частішали, зливаючись у тривожну вагнерівську мелодію.

– Ми ще є? – відречено проронив Він.

– Ми завжди будемо, – спокійно відповіла Вона.

– Навіть коли нас не буде?

– Навіть, коли нас не буде…

Звуки творили нескінченність. Уже не було нікого і нічого, окрім цих повітряних коливань.

Він і Вона стояли, схопившись за руки.

Над містом кружляла цариця Меланхолія. Вона могла в будь-яку хвилину ступити на земну твердь.

13

Долар не знає вищого за себе. Але сам Долар – це лише шматок розмальованого паперу. Культовими чи демонічними якостями його наділяють люди.

Це вони вирізають органи в дітей. Бо дитячі органи дорогі. За їх пересадку платять багато розмальованих шматків паперу – і чорним лікарям-виконавцям, й організаторам.

Це вони вбивають собі подібних на замовлення, отримуючи за це більшу чи меншу кількість розфарбованого паперу, наділеного магічними властивостями.

Це вони зраджують переконання своїх батьків, мову, батьківщину, сім'ю заради розмальованих папірців.

Це вони терплять довгі роки принижень, ризикують власним життям на війнах, як найманці, це вони готові до батьковбивства й глуму над матір'ю заради перспективи отримати купку розмальованого паперу й покласти його в кишеню чи на рахунок у банку.

А що далі?

А) Тяжкі неврози, що поволі переповзають у психічні розлади. Або деперсоналізація – коли розфарбовані фантоми утворюють у душі сріблопивця/золотоїдця іншу людину, далеку від тієї, яка народилася з чистою душею. Друга поволі поїдає першу. Так виникає ще один лик грошофетишиста.

Біля його ліжка стояв Страх Депресантович. Він нагадував дебелого дядька в білосніжній сорочці з ідеальним коміром й чорною краваткою.

Мить – і він одважив замашного ляпаса по ще молодій грошозахланній мармизі. Ще мить – кулаком – в ніс! по нирках! у зуби! Сріблолюбець заліз під ліжко, але двометровий ґевал у сірому галіфе й чорних хромових чоботах вже дістав тонку нагаєчку.

Удари нагайкою були такими болючими, що жертва спробувала втекти на стелю. Може, хоч там його не досягне деспотичний гулівер. Але, по-перше, на стелі не так легко прижитися, по-друге, моторошний дядько владно стягнув його звідти.

І тоді розпочалася справжня вакханалія…

У низькій барачній кімнаті літали ліжка й табуретки, грошолюбська ліва рука, ручка від дверей, білосніжна сорочка циклопа, яку він завбачливо скинув, бо ставало задушливо.

Потім ти на короткий час подолав земне тяжіння. Страх Депресантович виявився вихователем із блискучими здібностями Макаренка, накладеними на талант Сухомлинського. Звільняємося від кайданів! Летимо геть від бараків…

Грошопоклонник короткочасно злетів – і гепнувся. Цього разу надовго. Тебе вже очікувала Провина Мучениківна.

Коли пан Страх був чоловіком середнього віку, то Провина, як не крути й не підретушовуй її перевтомлене немолоде лице рум'янами й білилами, виявилася бабцею…

Вона не била, не батожила словами. Ти навіть не підозрював, грошославцю, якими легкими прогулянками були твої попередні побачення із Страхом Депресантовичем порівняно з тортурами його тітоньки, яка не буде тебе виховувати – лише виконає вирок.

Вона дивилася на тебе ликом Горгони Медузи й мовчала. Зараз вона з руїнницькою посмішкою візьме тебе за шкірку й ти відчуєш провину, грошоборцю.

Ти будеш каятися, що захотів помочитися, не витримавши паузи.

Ти будеш каятися, що взагалі маєш потребу ходити до вітру.

Ти будеш каятися за всіх, бо вони мають сечовивідні канали.

Ти будеш каятися, бо маєш геніталії.

Ти будеш каятися, що народився.

А вона або відпустить тебе, або, зареготавши, зробить тобі коротку хірургічну операцію. Не переоцінюй себе – Провина Мучениківна не відрізатиме твої геніталії, щоб потім викинути їх до велетенського смітника із відходів наших тіл. Для чого їй бабрати свої білосніжні шати твоєю сечею і кров'ю? Потім ще доведеться відпирати, а вона – лінива старушенція…

Старосвітська пані Провина зробить тобі операцію на міз-ках. Один жест – і ти залишишся на все наступне життя моральним калікою. Недолугим виродком. Об'єктом для кунсткамери.

Гадаєш, будеш там оригінальним? Хлопче! Таких там десятки, сотні тисяч. Вони важко волочать своїм тілом і душею – кастрати без мрії і надії, збоченці, закохані в забуття, мученики, що не сміють померти. Всіх їх колись провідала баба Провина. А вони, замість того щоб чимдуж утікати, задивилися на її лице…

Падай на коліна – таки тут! зараз же! моментально! – благаючи милосердя.

Може, і випросиш. Бабі Провині кожен день постачають ящики людського матеріалу. Ти не цікавий для неї по-справжньому. Вона не пригадує тебе з минулих життів.

Може, і зглянеться. Бо ти ще молодий.

Може, озирнеться, бо її хтось покличе.

Б) Дистильоване життя до пенсії… солодкий відрив від реальності… локальні парадізи матеріального світу… фантасмагоричне мислення з повільними вкрапленнями старечої деменції… Голомоза має у своєму арсеналі не лише моментальні переходи, а й довге конання від хвороб, від яких не зарадять жодні грошові одиниці світу… Голомоза вміє витворювати повільний, але незворотний розпад організму…

… стареча деменція, до речі, часто – на коротко! – попускає жертву, здається, вже все позаду – і затьмарення розуму, і склеротичні манівці, де переважно пам'ятають не про багатство, а про юність, перші заробітки, першу дівчину, першу чоловічу ініціацію;

…лежить заслинений сановний старець… ним тіпає й викручує в конвульсіях… він кладе зубну щітку до холодильника… іде до унітазу пообідати… він не пам'ятає запаху лайна… тож поїдає власні секреції, думаючи, що це гарячий шоколад… він чухає власні геніталії, не розуміючи їхнього підставового призначення… він уже забув, для чого постійно гнався за розмальованими фантиками, забув про свій (напів)легальний (напів)гарем… усе відійшло кудись назад, поглинуте порожнечею… усе з'їли сенильні бляшки, увесь простір захопила кортикальна атрофія, весь мозок заполонили згустки білка… він не тямить, як тихо, не поспішаючи, плентається до його розкішних апартаментів Пані з люлькою в зубах і кригою в грудях…

…він згадує першу зраду… він ніколи не думав про те, як усунув свого конкурента-приятеля… той приходив… учора? чи рік тому? такий білий, як сніг, такий сліпучий, як світлячок на кладовищі, безтілесний, як місячний промінь… приходив у білому й чорному, не дорікав і не підбадьорював… біле й чорне хиталося перед вибалушеними очима сановного старця – як безособові абсолюти, сильніші за розквацяні папірці…

…і нема біля нього розфарбованих фантиків… нема Совісті з її терезами й ризами… нема Спокою, бо він його розстрілював всередині себе, доки не донищив останки… нема Любові, бо ті, які могли бути його любов'ю, лежать у могилах або гибіють, знетямлені старечими склерозами, ледве зводячи кінці з кінцями…

…а є біля нього лише безжальна тиша й холодний космос, котрому наплювати на заблудлих і заплутаних… лід космічних порожнин все ближчає… врешті паралізує своєю невмолимою жорстокістю… душить… дикий протяжний зойк проноситься розкішними кімнатами, золотими санвузлами, діамантовими переходами… зойк висітиме тут довго, намагаючись спотворити довкілля страхом смерті… але космос, речі, повітря й люди залишалися байдужими… нарешті наступила тиша…

…і ніхто не заплаче за тобою по-справжньому, недолугий старцю, хіба що прикинеться для якоїсь прагматичної мети… твоє мертве тіло подібне до мертвих тіл твоїх ровесників-безхатченків, твої мертві руки із синіми прожилками й бляшками такі ж, як руки тих, кого ти грабував й оббирав, лише не буквально, а твоє мертве серце хоче тепер до сердець тих, які його колись любили, але вони так само мертві – і твоя здеградована самозакохана душа, занурена в переходові стани, нарешті знатиме правду, яку не купиш за гроші… тебе швидко забудуть всі, навіть твої діти, яких ти не любив по-справжньому;

…хто ти без капшука грошей, колишнє сановне страховисько?

Роман вийде цього року окремою книгою у Київському видавництві «Український пріорітет»

© С Процюк, 2014

Ірен Роздобудько

Різні люди…

І

… Італієць Маріо працює в Анкарі дипломатом.

Він мандрівник і екстремал.

Перед тим, як взимку 2014-го року приїхати до Києва, Маріо написав мейл: «Чим я можу допомогти?!»

А чим він міг допомогти?

У нас є все – ліки, їжа, одяг, шини.

Бруківка – під ногами, кров – у лікарнях.

І… на тій же бруківці.

Чим тут може зарадити італієць Маріо?

Хіба що послати його здати кров, але в лікарнях і без нього – шалені черги.

Нам нічого не потрібно, відписали йому і подумали: образиться.

Додали після глибоких роздумів: «Приїжджай зі своїм прапором – і просто постій з ним серед інших…»

Анжела – інженер-технолог, донеччанка.

Любить шопінг і той день, коли платять зарплатню.

Платять мало і невчасно, але то – найщасливіший і найважливіший день в її житті.

Адже тоді вона може зробити манікюр!

На початку грудня вона написала своїм київським знайомим: «Что там за гадость вы устроили с елкой?!»

Бельгійці Од і Бернар – публіцисти і соціологи.

Тендітна Од побувала чи не в усіх «гарячих точках» планети.

Через те вона трохи розмовляє по-чеченськи, по-вірменськи, грає на дудуці і перечитала всього Солженіцина.

Бернар обожнює Карпати.

Власним коштом видав в Брюсселі розкішний альбом зі світлинами своїх подорожей по Західній Україні.

Обійшов чи не весь гірський Крим з наплічником за плечима.

Луганчанка Анна розмістила на «Однокласниках» світлину двох шахтарів, що працюють у вузькому штреку.

Стоять на колінах.

Тримають на плечах дерев'яне склепіння.

Чорні оголені торси виблискують потом…

«Ось де працюють справжні чоловіки!» – підписала Анна.

Суі – японка, політолог. Ніколи не була в Україні.

У неї був вибір: поїхати одразу сюди чи спочатку побувати в Москві.

Промоніторила російські ЗМІ і твердо вирішила: спочатку – до Києва.

Так би мовити, до самого «лігва»!

Вова мешкає в Маріуполі.

«Смерть фашистам!» – закликав він на своїй сторінці у фейсбуці.

Дмитро – київський студент.

Говорить російською.

Українською – хіба що так, «по приколу» і на іспитах.

Ну, і тому, що все ж таки «в Україні живемо!».

Сесію здав погано, адже…

Ну, якщо нарешті зустрічаєшся з найкрутішою дівчиною з курсу, яка на тебе раніше нуль уваги, яка вже тут сесія?!

Мама сварилась…

Марина – медсестра з Одеси.

Працює в пансіонаті біля моря. В кінці Французького бульвару.

З Одеси мало виїжджала.

Одеса, як відомо – мама, від неї важко відірватися.

Вільне місто – що хочеш, те робиш…

Ще один Дмитро. З Донецька.

Тридцять років пропрацював на шахті.

Не один десяток однолітків поховав за ці роки.

Колись п'ятнадцять діб рідне місто підмітав через якогось заїжджого інженера, що поплескав по плечі зневажливо, мовляв, «давай, давай рубай російський вуглик».

Чомусь образився – сам не знає чому.

Вуглик-то – наш, з Донбасу! Так чи не так?

Сперечатися не було часу – дав в зуб і пішов до клітки – спускатися рубати цей самий вуглик, за який чомусь образився.

Іван каже про себе – «хлопець з Бандерштадту».

Минулого літа приймав у себе в колибі «зелених туристів» з Пітера. Грошей брав небагато. Пильнував, аби все було «на рівні»: воду провів гарячу, телевізор – плазма, чисті простирадла, сніданок-обід-вечеря з не менш як п'яти страв.

І щоби обов'язково – вареники з вишнями, афенами, малиною.

Борщ. Бануш.

Бануш гостям особливо сподобався – на сметані роблений.

«П'ять зірок!» – сміялись пітерці.

Обіцяли приїхати наступного літа.

І друзям розповісти. Так би мовити, жива реклама.

Нехай собі їдуть. Тут гарно, затишно…

Артур – «афганець» з Києва.

Не любить згадувати про ту війну.

Двадцять років мовчить.

Навіть не всі друзі знають, що виконував колись «інтернаціональний обов'язок». Переконаний пацифіст: чує постріл (навіть якщо це вистрілює корок з-під шампанського) і демонстративно відвертається…

II

…Маріо, після того як відстояв зі своїм прапором на Майдані і отримав у подарунок пробиту кулею каску, сказав: «В Європі звикли до того, що свобода – це само по собі. В її повітрі, що стало солодкавим і давно вже втратило для багатьох свій гіркий присмак, ми роздобріли і розжиріли, ніби поснули, мов кури в курятнику. Затишок заколисав нас.

Ми зовсім забули, що за свободу треба боротися. Ви нам це нагадали. Дякую!»

В Анжели свята не вийшло.

Дуже переживала, що в центрі столиці не стоїть новорічна «йолка».

Це «непорядок».

«Йолка» має бути!

І порядок.

І манікюр.

Од зустріла на Майдані Новий рік.

Розсилала свої статті по світах.

Не заснула жодної ночі.

Стала своєю в кожному наметі.

Щоранку віталася: «Слава Україні!»

І досить вправно навчилася співати «Ще не вмерла України ні слава, ні воля…»

Анна боїться НАТО!

Адже на власні вуха чула, що скоро тут все буде НАТО!

Вона так і каже: «От прийде Нато…»

Сусідки сумно підхоплюють: «…і всіх нас поріже. Воно ж таке…»

Бернар досі не зняв з шиї «революційного» шалика – ходить Брюсселем і його зупиняють на кожному кроці.

Просять продати…

Вова, загалом, людина не зла.

Смерть для нього, ну, це як символ.

Він лише уявляє таку метаморфозу: ось ти стоїш навпроти живої людини, а потім – раз! – натискаєш на якийсь там гачечок – і людина падає до твоїх ніг.

Як у кіно.

Як у комп'ютерній грі.

І тобі одразу зараховується сто балів!

…Суі після Києва все ж таки вирушила до Москви і відписалась так: «Якби я не побувала у вас, я б ніколи не могла мати об'єктивної картини того, що відбулося. Світ – за вас!»

III

Дмитро

Класний був хлопець, говорили однокурсники, як тіло з моргу забирали.

Дивувалися: чому пішов без щита, без каски?

Такий молодий…

Написав на фейсбуці, мовляв, якщо не він – то хто ж?

Українською написав.

І Україна для нього, як виявилося, – понад усе. Про це теж написав.

І до дівчини, найкрутішої з курсу, – написав. Але то вже приватне…

Мамі його сорок років, гарна така блондинка.

Портрет тримала.

Казали їй: «Герої не вмирають».

А що ще скажеш?…

Анжела

Зарплатню не виплатили.

Певно, через тих, що ту гадість з йолкою утворили.

Пропав манікюр!

Весни чекала, щоби блузку з декольте придбати на розпродажі.

З київськими друзями пересварилася: влада вам не подобається?

Нормальна влада, гарні такі чоловіки – в костюмах, в окулярах.

Презентабельні.

Церкви будують.

А те, що маєтки у них – так що ж тут дивного, вони ж працюють, зі шкури лізуть, аби Анжела могла собі навесні манікюр зробити.

Ще один Дмитро

Йому наколку «Слава Україні» склом від лампочки здирали.

Допитували про якийсь «сектор», бандерівцем називали.

А він тридцять років тут, на шахті відпахав.

Хто такі ті бандерівці – ані сном, ані духом.

У Львові ні разу не був.

Не довелося.

Тепер поїде обов'язково.

І наколку поновить!

Як рана загоїться.

Анна

Добре, що від осені ще з десяток слоїків з консервацією залишилося.

Повантажила на візок – і до хлопців, що під будівлею адміністрації жовто-блакитні прапори палять.

Підгодувати ж треба захисників-визволителів!

І таке щастя, що життя не даремно тривало!

Що буде в їхнім краю власна республіка, з власним президентом, власним прапором.

Той президент – хлопець симпатичний, на Хуана Карлоса зі сто сімнадцятої серії трохи схожий.

Все тепер зробить, як раніше: демонстрації, паради, пісні.

Червоні галстуки, урочисті лінійки.

А на суботники як ходили – всі, як один!

Хліб є…

Горілка…

Іван

Йому дідо розповідали, як по лісах їх до середини 50-х виловлювали, вистрілювали поодинці, мов на полюванні.

«На що, дідо, сподівалися?» – питав.

«На Бога!»

«А в Джезказгані? А в Караганді?»

– На Бога…

Вова

Придбав «камуфляж» у «воєнторзі», усього триста гривень віддав.

Вийшло дешево і сердито.

І все в цьому прикиді тепер стало «можна»!

Те, чого раніше і уявити не міг.

Скажімо, розбити вітрину, коли довкола все палає і всі тебе бояться. Адже ти тепер – сила. Адже з тобою такі самі: ще вчора пиво під гастрономом пили, а сьогодні – заходь туди господарем, плюй на підлогу, бери, що заманеться.

Щоправда, трохи ніяково кричати: «Росія! Росія!»

Але – хрін з тим. Аби пиво було! Сигарети!

І щоби баби слоїки з огірками приносили – гарна закусь.

Гуляй, братва!

Федералізуйся по повній!

Артур

Ходив колами по майданівських наметах.

Сперечався до хрипоти.

Наривався.

Переконував чекати.

Мовляв, я бачив кров – треба якось мирно, якось… іншим шляхом.

Щодня ходив.

Аби переконати.

Марина

Жінок не чіпатимуть, вважала.

Жінка завжди кого завгодно умовити може, щоби не били: старих чи дівчат, чи поранених, чи вже побитих, лежачих.

Вони ж не звірі – теж чиїсь діти, хтось їх вдома чекає.

Так і сказала їм, коли згори налетіли – та одразу на якогось старого накинулись.

Аж четверо!

На Марині – білий плащ з червоним хрестом.

В такому плащі нічого не страшно!

IV

Анна

Кричить разом з усіма: «Ре-фе-рен-дум! Ре-фе-рен-дум!»

Слово таке приємне, рокоче, мов хвилі морські.

А от «сепаратисти» лунає образливо.

Що воно означає Анна не знає, але дуже сильно ображається, коли їхню урочисту ходу так називають по телебаченню.

Яка ж вона, Анна, «сепаратистка», якщо вона лише хоче, щоби все було, як раніше, як у дитинстві?!

Що в тому поганого?

Марина

Лікар він і є лікар – для всіх…

Двох витягла.

Пішла за третім.

Зойкнула лише – такий молодий, а вже немає!

І Марини немає.

Взагалі – немає.

Досі не знайшли…

Вова

Послали на блокпост – шини палити.

А що? Чим ми тут гірші, га?

На майдані можна ж було – то й ми будемо!

За Росію-матінку, за Путіна Володимира Володимировича!

Як він Крим хвацько відтяпав. Ми проти них – як моськи проти слона! Вони – сила!

Трохи, зовсім трохи незручно мирному Вові своє ж місто палити.

Але задля зручності є хитра шапка: в ній обличчя не видно.

В разі чого, ніхто не впізнає.

Знову можна буде – в разі чого! – костюмчик переодягнути і з друзями під гастрономом пивко сьорбати.

Мовляв, я – не я, і хата не моя.

Іван

…Терплячий був дідо.

Іван більш на руки свої сподівається – он яку колибу вигнав!

Але, дивно: коли на пагорб дерся під кулями, діда згадав. Тому, може, й вижив.

Анжела

Така тиха гарна зима була, якщо телевізор не дивитися.

Якось увімкнула, обурилась: це ж треба до чого в тому Києві дожилися!

Похорон прямо на площі влаштували!

Пісня сумна лунає, б'є по нервах. Народу-у-у-у.

Вимкнула.

Припиніть!

А як же блузка з декольте?!

Як же манікюр?! Агов!

Не чує Анжелу Київ…

Проте почули інші – ось вже і в Анжелиному місті барикади набудували.

Хто такі? Звідки прийшли?

Бородаті.

Палять.

Анжелі такі не подобаються…

Артур

Прибився таки до своїх – до афганців.

Плюнув.

Переодягнувся.

Шкарпетки і зубну щітку зібрав, аби вже нікуди не ходити, щоби бути зі своїми – до кінця.

Адже ніхто з молодняка не знає, як правильно треба БеТееРи підривати!

Спочатку розливаєш під ними запальну суміш – а там вже справа техніки.

Два БеТееРи підбив.

Як ТАМ, як ТОДІ…

Ще один Дмитро

…ну і не пройшли вони.

Не пройшли.

Проти беззбройних – а не пройшли.

І не пройдуть!

V

Люди різні…

© І. Раздобудько, 2014

Наталія Рощина

Україна – своя серед своїх

Для багатьох наших співвітчизників подорож до Європи стає не тільки джерелом різнобарвних вражень. Велич історії країн, кожна з яких має своє місце в цій віками створеній родині, захоплює кожного, хто намагається поринути у її сторінки. Красоти європейських ландшафтів, архітектура старовинних замків та сучасних споруд, в якійсь мірі інша атмосфера спілкування й настрій на вулицях – все це залишає приємні спогади. Картинка, яку мандрівник бачить з вікна свого готелю, вікна поїзда або автобуса, інколи дуже, інколи не зовсім відрізняється від тієї, яку він спостерігає кожного дня з вікна свого дому.

Пригадую мої враження від знайомства з країною Європи двадцятого століття. Моя перша подорож відбулась під час поїздки до Польщі. Вісім студентів хімічного факультету влітку 1987 року прибули до Познані, у рамках обміну досвітом між містами-побратимами, між університетами цих двох культурних та загальноосвітніх центрів. Нас чекав тиждень у Познані, тиждень у Кракові, і останній – у Варшаві.

У першій половині дня ми навчались у місцевих університетах, а друга була повністю в нашому розпорядженні. Ми відкривали новий світ, який тоді здавався нам чимсь чарівним, недосяжним. Ми вперше їли хотдоги, попкорн, дивились у кінотеатрі «Індіана Джоне – храм долі», «Термінатора» з субтитрами польською мовою, танцювали на нічній дискотеці до самого ранку. Кожний день дарував нові враження.

Це були зовсім інші емоції – інформація з екрану телевізора та побачене своїми очима, омріяні красоти, до яких можна доторкнутись. Окрім багатьох побачили пам'ятник Солідарності – вдома нам говорили, що «Солідарність» – ворожа впливова організація. Старовинна площа Кракова, сучасний вокзал у Варшаві, довгі вулиці Познані з кооперативними лавками. Продавці пошепки питали про «червонці» й дуже розчаровувались, коли нічого не отримували. В маленьких магазинах на полицях красувались омріяні помади з перламутром.

Пройшли повз книжковий магазин з релігійною тематикою. Дуже хотілось увійти, але наші педагоги запропонували цього не робити – ще один пережиток того часу. Дивувало те, що багато продовольчих магазинів закривались у п'ятницю ввечері аж до самого понеділка. Тож про хліб на вихідні треба було потурбуватися заздалегідь. Чесно кажучи, такого смачного, як наш «чорний, круглий», ми так і не знайшли, й шоколад і солодощі теж були так собі на смак. А наш екскурсовод був у захваті від простої їжі, яку ми готували ввечері у гуртожитку. Він з задоволенням залишався з нами, нахвалював кулінарні здібності дівчат й пив чай з цукром – він клав дуже багато цукру, не приховуючи того, що зараз його країна переживає важкі часи. Що їм доводиться економити майже на всьому. Нам було його щиро жаль, тому, не вважаючи на делікатні відмови, ми кожного вечора запрошували його на нашу трапезу.

Останні дні у Варшаві вже були наповнені не тільки враженнями від Польщі, але й тугою за домом. Всі ми, без винятку, сумували за рідними. Ми були обмежені в грошах, а так хотілось привезти подарунки близьким. Тому ввечері до нашої звичайної програми додався процес демонстрації подарунків, сувенірів.

Ми залишали Польщу з легким серцем. Бажання повернутись сюди ще було, але залишитись назавжди – ні. Ми не могли позбутися єдності з місцем, де народились, де пройшло дитинство й мчала юність. То було справжнє відчуття свого коріння, що глибоко увійшло в рідну землю. Ми бажали знову почути рідну мову, поринути в буденне життя.

Ми йшли шляхом змін не один рік, але саме зараз треба принципово вибрати напрямок розвитку. Від цього буде залежати майбутнє наших дітей, онуків, існування держави як такої. Це рішення стане лакмусовим папірцем, що визначить ступінь успішності нашого суспільства. Чи отримає Україна членство у Європейському союзі? Беззаперечно, більша частина населення країни виступає саме за такий розвиток у майбутньому. Існує життєва необхідність почути кожного, бо взаєморозуміння – шлях до мирного вирішення будь-якої проблеми. Інша точку зору – не привід для конфронтації, й саме вміння зрозуміти опонента показує рівень розвитку культури країни.

«Європейський вибір» цілком закономірний – це саме те, що може підняти нашу країну на недосяжні висоти. Це стосується не тільки росту добробуту, але й культурного, емоційного, освітнього рівня. Так хочеться бачити більше усміхнених облич на вулицях, доглянутих і впевнених у завтрашньому дні людей похилого віку, захищену молодь, яка має роботу й може дозволити собі сім'ю та дітей. Ці прості речі, про які мріє кожна пересічна людина, – основа щасливого існування й відчуття особистої гідності.

Щоб не бути голослівною, спробую перелічити хоча б деякі «за» та «проти» цього доленосного вибору. Звичайно, перше, що спадає на думку, – географічна близькість між Україною та Європою. Вже тільки завдяки цьому українці були й будуть європейцями, як не банально про це говорити. А з моменту проголошення незалежності України у 1991 році не викликала сумнівів поява на світовій арени держави, що стала важливою ланкою у економічному, політичному, науковому, культурному розвитку Європи. Це єднання, майже непереборне, має отримати новий поштовх, нову силу й розвиток. Це погляд в бік Брюсселя, Страсбурга, Люксембурга – впливових центрів європейської інтеграції.

Але ми не можемо забувати й ще про одну сторінку свого минулого. Всі ми, як то кажуть, родом з СРСР, а пізніше – з СНД. Україна – одна з засновниць цього союзу – завжди виступала за розвиток взаємовигідних відносин між країнами СНД, відносин рівноправних. І не треба бачити в цьому ностальгічне бажання повернути «єдиний та могутній». Ті часи проминули безповоротно. Серед людей похилого віку, може, й промайне щось подібне. Але то, скоріше, нудьга за швидкоплинною молодістю, втраченими мріями та надіями. Пам'ять має чудову властивість ховати у потаємні закуточки все те, що заподіює біль. Тому з часом здається – раніше все було краще – ілюзія життя, яке промайнуло.

Сьогодні в нашому домі велика біда. Втрачене найголовніше – мир та спокій. На сході гинуть люди, свистять кулі, від страху за життя своє й близьких наші співвітчизники сивіють, плачуть, благають про допомогу. Душа болить і мозок відмовляється розуміти те, що відбувається. Ніби фільм жахів. Треба тільки перестали його дивитись – і все минеться. Але насправді все не так просто. Трагічна ситуація склалась завдяки корумпованій владі, що віщала з трибун про турботу й захист народу, а насправді діяла лише в особистих інтересах, інтересах своїх кланів. Не відомо скільки часу піде на подолання наслідків злочинів корумпованої верхівки перед своїми співвітчизниками. Зараз – на фоні глибокої економічної кризи, політичної нестабільності, збройних виступів, зубожіння основної маси українського народу – бажання жити за європейськими стандартами актуально, як ніколи. Військові дії на сході, складна політична ситуація в Криму – все це розхитує фундамент нашої молодої незалежної держави. Бо двадцять три роки – то не вік для людини, що ж казати про розвиток і досягнення в масштабах країни. Дуже хочеться, щоб в найближчі часи всі жахіття, що спіткали наш працьовитий, щирий народ, забулися, й ми заявили про себе як про потужну, стабільну європейську державу.

Без сумніву, Європа зацікавлена й готова до співпраці з Україною. Перш за все, внаслідок спільних інтересів, головних пріоритетів, таких як безпека і мир, економічного співробітництва, культурних зв'язків. Є верстви населення, які не вірять у світле майбутнє в союзі з Європою. Нібито ми, як неконкурентна на світовому ринку країна застарілих технологій і неякісних товарів, з низьким рівнем життя населення й відсутнім наймізернішим рівнем свобод особистості, не можемо бути рівним партнером Євросоюзу. Нам прогнозують дуже сумне майбутнє: перетворення у сировинний придаток для розвинутих країн, місце для збуту товарів низької якості та джерело дешевої робочої сили. Хотілось би вірити, що цей варіант залишиться лише на папері й ніколи не спіткає нас. Але й він має право на існування.

Зараз державу роздирають внутрішні та зовнішні вороги. Найстрашніше – гинуть люди. Не тільки воєнні, але й мирне населення, діти гинуть! Що може бути найжахливішим для дорослої людини, як не похорони дитини. Це протиприродно. Зробити все, щоб на нашій землі знову запанував мир та спокій, – ось першочергове завдання, яке важким тягарем лягає на плечі нашого нового Президента. Петро Порошенко прийшов до влади у важкі часи: війна на сході, відкрите питання про Крим, економічний спад і зневіра громадян у можливість позитивних змін. Але в своєму зверненні до українського народу від чітко зазначив, що зробить все можливе заради миру на нашій землі. І тут вже не йдеться про те, якою мовою спілкуватися. Йдеться про гіркі й страждальні сльози матерів.

Тільки зупинивши насильство й смерть, ми зможемо знову замислитись над іншими важливими питаннями розвитку держави. Хоча вже зараз Президент оголосив інтеграцію у Євросоюз – одним із головних напрямів розвитку країни. Передчасно чи ні? Мабуть, йому, людині дуже освіченій, на його посаді, з його досвідом дипломата та бізнесмена видніше. Сподіваємось, він знає, що робить, і невдовзі приведе Україну до такого рівня, на який вона заслуговує.

Сьомого червня Петро Порошенко заявив, що підписання Угоди про асоціацію між Україною та Євросоюзом в повному обсязі має відбутися не пізніше 27 червня 2014 року. Але чи дійсно прийшов час для таких змін? Економічна криза, що охопила весь світ, нанесла серйозний ущерб економіці Європи. Європейські країни зіштовхнулись з проблемою бюджетного поповнення, неможливістю виконувати соціальні зобов'язання, зростають податки на споживання, зростає пенсійний вік та кількість робочих часів на тиждень, скорочується заробітна платня.

Європейська економіка будується на досить нестійкому фундаменті – єдиний ринок, що складається з двадцяти семи національних проектів окремих країн. Докласти до цього різний рівень розвитку держав-членів ЄС на фоні однакових цін. Чи справді така економіка може бути ефективною? Чи допоможе в такому випадку вирішенню наших проблем вступ до європейської сім'ї? До речі, надії нових членів євроінтеграції справджуються не завжди. Так, Польщі та деякім країнам Балтїї вона лише додала внутрішніх проблем.

Ми чуємо про європейські проблеми тому, що там відбуваються серйозні дискусії. Комплекс проблем – демографічних, економічних, соціальних – є і в Україні, тільки про них менше говорять. Треба визнати, що вони не менш, а більш гострі.

Багато хто вважає, що ЄС – це «мішок з грошима», тому ми й повинні отримати можливість користування ним. Але, звичайно, користь від вступу до ЄС полягає в зміні підходів, стандартів в політиці, урядуванні, бізнесі, соціальній сфері, освіті. Насамперед відзначимо стандарти прав споживачів. Цей напрямок для України дуже актуальний. Далі вже мова піде про стандарти екології, безпеки на робочому місці, зручні умови для пересування інвалідів, програми допомоги таким верствам населення. І одна з головних цілей – прозорість влади, зовсім інша філософія стосунків між владою й суспільством.

Треба згадати, що вступ до Євросоюзу не може відбутися, якщо Україна як кандидат не виконує критеріїв інтеграції. Першочерговим критерієм в досить довгому списку є демократія та права людини. Без цього про підписання угоди про асоціацію не може йти й мови.

То ж, яку державу ми хочемо бачити, в якій державі її громадянам буде комфортно. Є варіант такої, де забезпечені всі фундаментальні права громадян. А є протилежний – де держава однозначно дбає лише про себе та коло наближених до керівництва людей. Саме в цьому полягає наш доленосний вибір, і він не такий простий, як здається.

Кожен з вищезазначених варіантів можливих взаємовідносин України з ЄС може мати своє продовження. В руках народу знаходяться темпи процесу інтеграції України до європейської структури. Наскільки вільно й комфортно нам буде в цьому союзі покаже час, а доки ще треба виконати багато умов для підписання договору про асоціацію.

Й тепер про не досить приємну перспективу. Називаючи речі своїми іменами, зазначимо, що синонім Євросоюзу – Імперія. Так, саме Імперія зо всіма родзинками, що супроводжують існування й розвиток такого рівня. Зазвичай, вона проходить ті ж самі етапи. А саме: спочатку – виникнення, розвиток… і після її чекатиме занепад. Немає нічого вічного, особливо, коли йдеться про таку велич. Кожна частка складного механізму в якийсь момент відчуває себе головнішою за іншу – то й буде початок кінця. Вічні Імперії історії не відомі.

За останні півроку наша країна пройшла важкі випробування. Дуже велику ціну сплачено за цивілізований вибір, за курс на свободу й демократію. Нам потрібно життя з новими стандартами, але – життя мирне. Так відповість кожний громадянин нашої мальовничої країни незалежно від місця проживання – на «сході» чи «заході». Тому залишається сподіватись, що в досяжному майбутньому Україна стане розвинутою сучасною європейською державою, а Євросоюз для неї – надійним плечем, гостинною оселею.

© Н. Рощина, 2014

Юрий Сорока

Майдан. Кохання. Вічність

Бійцям Небесної Сотні присвячується

Герої твору є видуманими, а будь-яку аналогію з реальними подіями автор просить вважати випадковою.

І

– Привіт, я Іра, а тебе як звати?

І посмішка. Щира і симпатична, вона примусила посміхнутись у відповідь. Така невимушена спроба знайомства підштовхнула Артема затриматись з відповіддю й пильніше оглянути незнайомку.

Перед ним стояла приваблива дівчина років двадцяти з «хвостиком». На миловидному обличчі мінімум косметики, на голові кумедний в'язаний капелюшок із штучними косичками, потерті джинси. Поверх легенької курточки жовто-блакитний прапор – своєрідна візитна картка Майдану. Великі сірі очі дивляться весело, незважаючи на те, що губи посиніли від холоду. Дівчина розцінила мовчанку Артема, як небажання спілкуватись, і мало не штовхнула його пластикового тацею з канапками.

– Бери канапку.

Артем взяв бутерброд, який був зроблений без зайвих вихилясів: простий кусень батона з вареною ковбасою і майонезом.

– Смачного! – дівчина спробувала розчинитись у натовпі, але Артем останньої миті встиг притримати її вільною рукою за плече.

– Зачекай!

Дівчина зупинилась і суворо поглянула на Артема. Мовляв – чого тобі ще? Отакої! Спочатку немов теплом повіяло від взаємовідносин на Майдані, і так ось зразу все зіпсувати. Е, ні, дівчинко, формалізму тут не місце. Крім того, Артем не міг не відмітити, що незнайомка йому одразу сподобалась. А якщо до цього додати його теперішній статус одинака…

– Я Артем, – видихнув він, посміхаючись.

Ірину продовження короткого знайомства, здається, не вразило.

– О'кей, Артем, як ти? – тон доброзичливий, але цілком офіційний.

– Щойно приїхав.

– Здалеку?

– Зі Львова. А ти звідки?

Запитання вона пропустила повз вуха:

– Зрозуміло. Ну, освоюйся. Мені потрібно йти.

Артем відчув, що розмова з незнайомкою ось-ось припиниться, і напружено думав, яким чином її продовжити.

– У вас тут так… гучно! – знайшовся нарешті, натякаючи на гучномовці.

– У нас тут класно! Ну, бувай!

Мить, і дівчина, про існування якої дві хвилини тому Артем і не здогадувався і якою у цю мить він був заінтригований до краю, зникла серед натовпу. Він підійшов до багаття, яке палало у залізній діжці, й простягнув над ним замерзлі долоні. Спробував пригадати останні події, які захопили його, примусивши полишити звичне життя і опинитися на вогкому й похмурому від негоди Майдані Незалежності.

Потяг, свиснувши наостанок, залишив Артема на столичному вокзалі ранком, коли важке сиве небо листопада щільною завісою приховувало світло нового дня. «Збулась мрія ідіота», – подумав тоді Артем і, заглибившись у нетрі метрополітену, поїхав на Майдан, де одразу ж був пригнічений побаченим.

Покидаючи рідне місто, наукову працю і звичне життя, він розраховував на більший рівень народного невдоволення. Натомість, що було перед ним тепер: усього півтори-дві сотні людей, що сиділи на карематах або мляво походжали біля зеленкуватого скла супермаркету «Глобус». Автомобілі, які лопотіли гумою шин по бруківці Хрещатику поруч. Кілька гасел, написаних від руки на клаптях паперу, лампадки – дрібними зірочками на граніті. Протест, яким Україна відповіла на відверте бажання владної верхівки причепити її до сповненої імперської величі Росії, м'яко кажучи, не надихав. Втім, таким було лише перше враження. Тож Артем взявся спостерігати за подіями і скоро з головою поринув у атмосферу Майдану.

Це був зародок майбутніх протистоянь. Неподалік від стели Незалежності застиг великий чорний всюдихід, переобладнаний під агітаційний майданчик. Його потужні підсилювачі оголошували середмістя бадьорими нотами повстанських пісень. Тих самих, які шістдесят з лишком років тому співали вояки УПА. Іноді пісні переривались і з даху позашляховика до людей звертався черговий промовець. Кидався в очі той факт, що промови не були схожими на звернення політиків. Говорили прості люди, які виступили за ідею, відібрану у них напередодні урядом. Ці люди зацікавили Артема. Зацікавили тим, що прохали приєднуватись до них простими, доступними словами.

– У мене донька живе в Італії, люди! – не звиклим до промов голосом казала невідома жінка, невміло тримаючи мікрофон. – Там все не так, як у нас. Там влада людяна, а закон один для всіх. Чому ми не можемо так жити? Чому ті, чиї діти давно навчаються, працюють і живуть у Європі, вказують нам тепер шлях у протилежному напрямку? Чому кажуть, що наше майбутнє у союзі з країною, яка принесла Україні стільки горя в минулому? Чому?!

А Артем, погоджуючись з промовцями, бачив перед собою інше «Чому?»

Чому їх так мало?

Чому не десятки тисяч? У них відбирають крашу. Ту саму Україну, за незалежність якої поклали свої життя сотні тисяч людей… Вирушаючи на Майдан обуреним до краю, після раптової зміни курсу країни з євроінтеграційного до протилежного – у бік Росії, Артем очікував побачити у столиці іншу картину. Хіба лише оці дві сотні людей стурбовані тим, що очікує на них? Хіба лише вони розуміють, чим загрожує мовчазне невтручання у долю Батьківщини? Без купюр і ура-патріотизму, без формалізму і примусу?

Українцям готують черговий виток у спіралі розвитку імперської Росії.

Чому ж їх так мало?

Чому?!

Дякуючи Богу, його тривогам не судилося справдитись. Вогкий, просякнутий імлою ранок, хоча і з запізненням, але прийшов на Майдан Незалежності. А разом з ним зросла кількість людей. Молоді й старі, чоловіки й жінки, вони йшли і йшли. Десятки, сотні й тисячі. Прибували, немов вода океанського припливу. Приходили, примушуючи серце Артема радіти. І тоді він повірив – недарма було покинуто все. Недаремно він приїхав. Не марно сподівався, що країна має прокинутись від апатії. Українці прокидались і на повний голос заявляли про своє небажання бути рабами людини, котра, судячи з усього, навіть сама собі не належала. І попри те, що Артем завжди відносився до того типу людей, які критично ставляться до політики й створюваної цією політикою масовки, зараз все було по-іншому. Масовка перетворилась на масу. Політика раптово прийшла у кожну пересічну сім'ю, заявляючи: «Ви можете не перейматись мною, але я завжди перейматимусь вами». Нація, усвідомлюючи себе, прокидалась і поставала перед необхідністю захищатись. Ті, кого ще учора цікавили лише вечірні телешоу або ціни на місцевому ринку, починали розуміти справжній зміст простих слів:

Україна – це Європа!

Україна – країна вільних людей!

Україна – житиме попри все!

Саме тому розпочався Майдан. Саме тому Артем вирішив покинути минуле життя і розпочати його по-новому тут, у серці стародавнього Києва…

А люди все прибували й прибували. І ось вже Майдан, на краю якого сиротливо стояла недобудована «йолка», вже не міг вмістити усіх бажаючих висловити свій протест, промовці з позашляховика перемістились під стелу Незалежності, а багатотисячна колонна, розділившись, вирушила до Європейської площі, де було змонтовано сцену і звідки вже лунала переможна пісня Марічки Бурмаки.

«Ми йдемо!»

Так, вони йшли. Йшли вперед, попри труднощі і зневіру, попри вогкість і холод пізньої осені. Не дивлячись ні на що і ні на кого. З надзвичайним піднесенням і вірою у майбутнє…

І краплиною цього океану був він, Артем. У загальному піднесенні відчував погорду за кожного з цих людей. Але була серед цього океану ще одна людина, до котрої знову і знову повертались його думки. Дівчина у кумедному капелюшку, яка пригостила його канапкою. Артем не знав, що очікує на нього в майбутньому. Знав лише одне – він повинен відшукати її за будь-яку ціну.

II

Вдруге він зустрів Ірину наступного дня. Вона стояла неподалік від входу до музичної академії і розмовляла по телефону. Помітивши Артема, посміхнулась і помахала йому рукою. І одразу ж новий день набув нових, яскравих кольорів. Артем одяг на обличчя найкращу з своїх посмішок і спробував справити враження. Втім, це йому навряд чи вдалося.

– Ти ще тут? – сказала Ірина, чітко вимальовуючи той кордон, який, з її точки зору, мав бути присутнім між ними. Кордон між Майданом і невідомим, який, цілком можливо, завтра зникне.

Артем відчув злість. Не на того напала, пташко. Так просто від мене не відчепишся!

– Звісно. Радий бачити. Сьогодні без канапок?

– А, ось хто я для тебе, – сяйнула вона тією посмішкою, яка ще учора зачепила Артема за живе. – Дівчина з канапками?

– У першу чергу дівчина. Що до канапок…

– Якщо зголоднів, поряд Макдональдс, – пхикнула Ірина і хотіла йти. Нічого не залишалося, окрім як повторити учорашній маневр – вхопити її за руку і примусити повернутись. Втім, вона не образилась. Лише кинула погляд на його руку, після чого оглянула Артема вже зацікавлено.

– А ти амбітний!

– Саме так. Тому пропоную відвідати Макдональдс разом. Погоджуйся.

Того разу Артему не поталанило.

– Дякую, але не маю на це часу. Дівчина з канапками повинна дбати про апетит активістів. Жартую. Якщо чесно – я медик. Плануємо розгорнути медпункт, отже роботи вдосталь.

– Я можу допомогти?

Вона на мить замислилась, приклавши пальчика до своїх чарівних вуст.

– Плануєш залишитися?

– Так, – Артем повів рукою, вказуючи на оточуючі їх будівлі – Мені тут подобається. Стільки однодумців… А серед них такі чарівні дівчата! їхати до Львова було б необачністю з мого боку.

– Все ясно з тобою, – Ірина дістала з кишені візитівку і простягла її Артему. – У такому випадку зателефонуй.

– Це твій телефон?

Вона пирснула зі сміху.

– Як би не так. Телефон координатора. Нам потрібні волонтери.

І знову зникла, як і напередодні. Артем поглянув на глянцевий чотирикутник візитної картки і заховав її до портмоне. Про себе відмітив, що це дівча його заінтригувало своєю безпосередністю, яка неймовірним чином поєднувалась з умінням тримати на відстані. Втім, не залицятись же він приїхав до Києва, є безліч актуальніших справ. Артем натяг на голову капюшон і покрокував до підземки. Накрапував дрібний дощ і потрібно було влаштовуватись, готуючись до довгої боротьби. Але маленьке дівча у кумедному капелюшку з косичками вже не йшло йому з думок. Київ зустрів і прийняв його. З великим обсягом роботи і мотивацією.

III

Третя зустріч Артема з новою знайомою відбулася тієї пам'ятної ночі, після якої один з відомих опозиціонерів сказав:

– Ми прокинулись у іншій країні.

І він мав рацію. Мільйони людей, які слідкували за зародком майбутньої революції, дякуючи репортажам бунтівного «5 каналу», відчули шок. Вони раптом зрозуміли, що влада, яка раніше діяла на манер вокзального катали, відкинула непотрібну тепер овечу шкуру й оскалилась непідробними іклами.

Але все це було дещо згодом. Вечоріло, коли Артем, відчуваючи втому після кількох недоспаних ночей, уже хотів покинути все і йти відпочивати. Скоріш за все, так він і зробив би. І саме цієї миті він помітив її.

– Ось де ти, – Іра сіла поряд з ним на каремат, постелений просто на сходинку поряд зі скляним куполом «Глобуса». – Давно не бачились.

Артем, не витрачаючи зайвих слів, простягнув дівчині пластикову чашку і відкоркував термос.

– Кава.

Вона вдячно поглянула на нього і взяла чашку двома руками. Гріла долоні і дивилась у бік стели, туди, де на кілька метрів вгору здіймались зелені ребра покинутої комунальниками «йолки».

– А можливо, й справді все це даремно? – несподівано сказала вона. – Можливо, дітям потрібні ялинка і каток?

Артем знизав плечами.

– їм потрібна країна, у якій вони почуватимуть себе з комфортом.

– А ти раніше почував себе так, з комфортом?

Артем замислився. Йому нічого було нарікати на життя. Він ніколи не знав нужди, учився й займався улюбленою роботою. У нього не було причин повставати на боротьбу за краще життя. Ірина немов прочитала його думки.

– Тут більшість таких, кому на життя вистачає. У них усе є. Але, у них є ще щось. Це мрія. Мрія жити у такій країні, за яку не соромно. У країні, яка дозволяє гордитись тим, що ти є її громадянином. Зараз ми такої країни не маємо.

Артем уважно придивився до її симпатичного обличчя, відчуваючи, що починає ставитись до Ірини дещо по-новому. Так, це не просто миле дівча, яке вийшло розважитись, покинувши нудні пари в університеті. Думки, якими вона переймається, виходять за рамки світогляду двадцятирічної студентки.

– Артем! – відволік від думок сторонній голос.

Артем повернувся у той бік, звідки він пролунав. За кілька кроків від нього стояв Макс – один з нових знайомих, з якими почав приятелювати уже тут, на Майдані. Макс був родом з Дніпропетровська, мав там свій невеличкий бізнес, але покинув усе в один день, з'явившись у столиці зі спальником і кількаденним запасом харчів у рюкзаку.

– Сьогодні ночуватимеш?

Артем згадав, що обіцяв залишитись на нічне чергування. До чіткої організації Майдану було ще далеко, але вони – кілька десятків активістів, домовились організувати регулярні нічні чергування. Холодна ніч на переламі осені й зими була тепер головною загрозою Майдану. Вдень їх, веселих, миролюбних і нахабних одночасно, не зачіпали. Влада дбала про своє обличчя і десятки відеокамер, які чатували середмістя столиці, були надійним стримуючим фактором для спеціальних загонів міліції, які ховались у прилеглих до Майдану вуличках. Вночі все змінювалось. Кількість людей стрімко меншала, а напис під стелою, що проголошував: «Путяра іди геть», виглядав не менш визиваюче, аніж вдень.

Артем зітхнув і негативно покрутив головою. Чергування було конче потрібне, але сьогодні сили залишили його. Додалась, скоріш за все, простуда – нежить і слабкість примушували жадати відпочинку і горизонтального положення.

– Не знаю. Щось я зовсім розклеївся.

– Ти захворів? – несподівано Ірина наблизилась і торкнулась вустами його чола. – Температури немає!

Артем від несподіванки навіть зашарівся. Хотів пожартувати, але не знайшовся. Відмітив лишень, що дуже давно втратив властивість ніяковіти перед дівчатами. Щось особливе було у цьому загорнутому у жовто-блакитний прапор дівчиську у кумедному в'язаному капелюшку. Почуття, яке з'явилося під час першої зустрічі, цієї миті зросло і сформувалося остаточно.

– Очевидно, просто втомився, – сказав він.

– Отже? – Макс був втомлений не менше, але обов'язків організатора не покидав.

– Ми залишимось, – просто сказала Ірина. І от це «ми» сповнило Артема теплом. Він ще раз уважно поглянув на неї і саме у цю мить йому здалося, що вони знайомі дуже давно. А Ірина йому подобається. Не дивлячись на кумедний капелюх і безцеремонну манеру спілкуватись з малознайомими людьми. Хоча, можливо, простота у спілкуванні не була притаманна дівчині раніше? Можливо, це ті невидимі пута, якими пов'язав їх усіх Майдан, зробивши ближчими один до одного. Згуртувавши заради досягнення спільної мети?

– Так, ми залишимось, – Артем простягнув Ірині руку і відчув тепло її маленької тендітної долоні…

Усе почалося о четвертій ранку, коли жовте світло вуличних ліхтарів малювало на стінах химерні малюнки, а холодний передранковий вітер гнав бруківкою пожовкле листя каштанів. Очевидно, десь там, у владних кабінетах, комусь увірвався терпець і він вирішив грати не за правилами.

Переможців не судять, тож загони спеціального призначення все прибували й прибували. Вони з'являлися звідусіль. Сиві, немов лісові сіроманці у своїх камуфльованих бушлатах. Кремезні й озброєні до зубів. Треновані й готові до брудної роботи. Артем дивився на ряди працівників «Беркуту» й розумів, що жарти скінчились.

А далі понеслись уривки.

Блиск шоломів у світлі вуличних ліхтарів, швидкі команди, брутальні голоси. Тупіт сотень ніг, стукіт гумових кийків до металу щитів… Злегка вдалось отямитись уже перед атакою. Ряди силовиків йшли від Європейської площі і Бессарабського ринку, насувалися від площі Івана Франка і спускалися Інститутською. Виходили з автобусів на Михайлівській, шикували шеренги і готували до роботи кийки.

– Артеме, мені страшно, – прошепотіла Ірина і міцно притислась. Маленька, налякана й одночасно безмежно сильна і мужня. Саме це повернуло Артему можливість логічно зважувати обставини.

– Будь поряд! Тримайся за мене! Ми не повинні відбиватися від натовпу!

І вони побігли до стели Незалежності. Туди, де перебувала найбільша частина протестувальників. Там і тільки там був шанс уникнути побиття і арешту.

– Ми повинні перебувати у натовпі, – повторював Артем, роздивляючись залитий примарним світлом ліхтарів Майдан. І бачив, що іншого виходу у них немає – бійці «Беркуту» не залишали можливості протестувальникам залишити площу. Усе мало закінчитись саме оточенням і побиттям. Звичайна екзекуція, привселюдна й ганебна.

– Тримайся поряд і нічого не бійся! – твердив він і тоді, коли кийки запрацювали, проливаючи першу кров.

– Нічого не бійся!

Бійка набирала обертів. Хоча, яка там бійка… Це більше було схоже на цинічне й жорстоке побиття, аніж на бійку. З відбірною лайкою міліціонери кидались на беззахисних студентів і діяли так, ніби перед ними знаходились, як мінімум, озброєні злочинці. Побиті люди падали під ноги бійцям спеціального призначення, намагалися прикритися, але отримували усе нових і нових ударів. Когось волокли до автобусів, а з майданчика під стелою Незалежності нападникам відповідали мляві удари перетворених на флагштоки пластикових вудочок.

І знову свідомість відмовилась відтворювати картину побоїща, перетворюючи її на уривки.

– Мусора! – оскаженіло сичав хтось, не в змозі стримати емоцій.

І летіли в ряди «Беркута» палаючі дрова з перевернутих діжок для обігріву.

І падали під ноги міліції романтики з розбитими головами.

І волокли до автозаків студентів, провиною яких було лише небажання жити у королівстві кривих дзеркал, на яке перетворилась Україна.

І плакав, сидячи на сходах, побитий і скалічений чоловік у бутафорському козацькому одязі.

Майдан вчився не бути мирним. Вчився на власних травмах і побоях. На спрямованій проти нього жорстокості й брутальності тих, хто мав його захищати…

До тями Артем прийшов уже за воротами Михайлівського собору. Кількадесят активістів будували барикаду, намагаючись перешкодити проникненню озвірілого «Беркута», а ченці надавали першу допомогу тим, кому дісталося більше за інших. Він не пам'ятав кількох останніх хвилин, тож перше, про що подумав після панічної втечі, – де Ірина?

Вона була поруч. Розгублено стояла посеред внутрішнього подвір'я Михайлівського Золотоверхого і куталась у розірваний прапор.

– Господи, який жах! Який жах, – повторювала вона.

– Іро, ти ціла?

– Ціла? Хіба після такого можна залишитися цілою? – у її голосі не було розпачу, лише злість.

Він пригорнув її до грудей і зазирнув у очі.

– Вибач, я не зміг. Ми не змогли…

Ірина, не намагаючись відсторонитись, повільно похитала головою.

– Ти не зміг? Ми не змогли!? Ні, Артеме, все було не так. Ми тут і ми не відступимо. Тепер тільки так! Тоді зможемо.

Артем не знайшовся з відповіддю. Яка ж вона і справді сильна, ця тендітна дівчинка. Де тільки бере вона оптимізм і готовність продовжувати боротьбу після усього, що сталося?

– З тобою точно зможемо, – вперше за багато годин посміхнувся Артем. – Боюсь лишень, що у мене значно менше ентузіазму.

Ірина не відповіла. Просто здійнялась навшпиньки і поцілувала його.

– Чим ти займаєшся у звичайному житті? – запитала згодом.

Артему залишилося тільки розвести руками:

– Аспірант. Історик. Одним словом – нічого спільного з супергероями.

– Ти справді нічого не пам'ятаєш?

– Ми бігли… Вибач, адреналін не мій наркотик.

Вона похитала головою.

– Ти… Господи, Артеме, ти ж вирвав мене з рук того «космонавта»! Якби тебе не було поряд, мене б забрали. Ти просто збив його з ніг, аспіранте! Саме тому я впевнена – ми не відступимо!

Артем відчув, що у нього паморочиться в голові і присів прямо на камінь долівки. Провів рукою по чолу і лише тепер відчув щось липке. Очевидно, таки дістав кийком по маківці. Не надто сильно, аби перервати розмову для банальної перев'язки.

– Так, не відступимо, – втомленим голосом мовив він. – Лишень відпочину. Іди до мене.

Не сперечаючись, вона присіла поряд і вони застигли в обіймах. Над Києвом жеврів несміливий зимовий ранок першого грудня, розірваний навпіл тривожним набатом Михайлівського собору. Церковні дзвони, гучні й урочисті, будили Київ, сповіщаючи, що минуле життя навіки залишилося позаду. Попереду була буремна майданівська зима.

IV

Артем подумки вилаявся, увімкнув покажчик правого повороту і зупинив автомобіль на узбіччі. Маючи впевненість, що правил не порушував, приготувався до неприємної розмови з інспекторами. Віднедавна вони стали надто прискіпливими до усіх, хто наближався до столиці з західної сторони. Особливо, якщо авто з викликом «демонструвало» львівські номери. І хоча від містечка на Хмельниччині, де народився і мешкав Артем, до славетного міста Лева було не менш, аніж три сотні кілометрів, інспектори ДПС мали рацію. Зупиняючи його, вони щоразу попадали у «десятку» з точки зору виконання секретної вказівки міністерства Захарченка. От і зараз, червонопикий капітан у шкіряній куртці й помаранчевому жилеті нахабно вискалився, імітуючи представлення чимось на кшталт: «ктан ліції аші документи…»

Артем зітхнув, повернув об'єктив реєстратора в бік інспектора і приготувався до довжезної розмови. Колись він навіть знаходив задоволення у такому дратуванні нахаб з ДПС і пізнішому викладенню діалогів у Ютьюб. Але це було раніше. Починаючи з середини грудня ігри закінчились і тепер зайве слово, сказане «не так» правоохоронцю, могло закінчитись напівтемною камерою ІТТ. Що ж, як би там не було, здаватися і повертати назад він не збирався. Україна – це Європа, врешті решт. А Європа – це демократія.

– Я вас слухаю, – намагаючись зберігати спокій, мовив Артем.

Червонопикий капітан криво посміхнувся:

– Сьогодні, розумнику, ти будеш слухати не мене. – Він вказав на чорний мікроавтобус з тонованими вікнами, що стояв неподалік. – Туди пройдись.

Артем, не сперечаючись, вийшов з машини і покрокував до мікроавтобуса. Зрозуміло, що це не звичайна спроба завернути геть з очей активіста Євромайдану. Тож, у випадку супротиву, йому «допоможуть» дійти до вказаного місця. Вогкий холодний вітер нещадно рвонув поли пальта і крижаною рукою заліз під светр. Поля, що тяглись вздовж траси, не дивлячись на останню декаду грудня, не несли на собі жодного клаптя снігу. Чорні й непривітні, як і силует автомобіля, до якого наближався Артем. Такими чорними й непривітними були ряди солдатів, які взяли у кільце Майдан Незалежності у Києві, намагаючись придушити протест, що наростав і ширився зі швидкістю каменепаду в горах. Проте, це просто гра уяви. Перед ним були просто зорані на зиму поля. Над полями важкою ковдрою застигла імла, а струмені вологого вітру, час від часу, несли холодні краплини дощу.

«Це добре, що немає морозу. Це добре…» – подумав він. Ірина увесь цей час, поки він їздив у справах, жила у наметі. І хоч дров, з її слів, вистачало, брезентовий дах намету далеко не найкращий захист від зимової негоди.

Скільки ж вони не бачились? Три дні? Ні, чотири. Як це іноді багато – довгих чотири дні. Антоніна цього б не зрозуміла. Та й не тільки вона. Подібне почуття може бути відомим лише двом. Двом, для яких чотири доби розлуки є важким тягарем. І одним з цих двох зачарованих був Артем. Все те, що напередодні займало усі його думки, усе відійшло на задній план і стало надто далеким. Аспірантура, пошуки роботи, розлучення з Антоніною… Все залишилося у минулому житті. Так, напевне, відзначився у свідомості великого Гая Цезаря перехід Рубікону. І сам Гай Цезар залишився у минулому житті. Тепер лише Ірина. І Майдан – велика боротьба, яка дозволила їм відшукати одне одного у цілому морі людей.

Водій мікроавтобуса, до якого зайшов Артем, двигун не вимикав, обдуваючи салон і єдиного пасажира струменем теплого повітря. Проте тепло і затишно тут не було. Принаймні для Артема. Він упізнав людину, яка сиділа у шкіряному кріслі, привалившись спиною до скла. Перед ним був Борис.

– Ось і зустрілися, брате, – по хвилині мовчанки вимовив Борис. – Що ж не вітаєшся, неприємно бачити?

Артем зручніше вмостився у кріслі навпроти брата і довго упритул дивився на нього.

– Ну, привіт, – нарешті вимовив він. Занадто напружено. Занадто насторожено й неприязно.

– Бачиш, як зустрічатись доводиться? – похитав головою Борис.

– Ти сам все влаштував, чому ж дивуєшся?

– Так, сам. Коли я хочу зустрітися з людиною, у мене є засоби це влаштувати. Навіть коли та сама людина влаштувала сварку зі мною і не хоче спілкуватись.

– Я не влаштовував сварки.

– Проте у доволі вільних фразах висловив своє ставлення до «контори» і усіх, хто у ній служить. Як ти нас називав? «Армія золотого унітазу»? Я не помиляюсь?

– Для чого ти мене зупинив? – похмуро відповів Артем. Йому й самому було неприємно згадувати про нестриманість, що її виявив під час минулої зустрічі з братом. Але вибачатись він не збирався. Не він винен, що доля розвела їх по різні боки барикад і зробила ворогами.

Борис немов прочитав його думки.

– Ми не вороги, Артеме. Просто ти багато чого не знаєш.

Артем не відповів. Шипінням і незрозумілим уривком фрази озвався невидимий динамік. Борис відвів пронизливий погляд, яким щойно свердлив Артема, дістав з внутрішньої кишені модної куртки крихітну короткохвильову радіостанцію і буркнув у її мікрофон:

– Вільні. Далі по своєму плану.

І знову почав пронизувати важким поглядом Артема. Срібляста іномарка автомобільної інспекції зірвалась з місця, як застояний кінь, і помчала у мряку дощу, який почав засівати мокрий асфальт, посипане щебнем узбіччя і голі дерева лісосмуги. Артем якийсь час намагався витримати погляд брата, після чого повернувся до вікна й почав роздивлятись околиці.

– Як мати? – несподівано запитав Борис.

– Краще. Про тебе запитувала. Казала – не телефонуєш.

Борис нічого не відповів. Натомість взяв до рук «планшетник», що лежав поруч з ним у кріслі, й заходився проводити якісь маніпуляції на його екрані. За хвилину простяг комп'ютер Артему.

– Поглянь.

Артем з цікавістю почав перегляд. Перед ним було, скоріш за все, оперативне відео. Звичайні краєвиди київського середмістя. Ось Будинок Профспілок з рекламою шикарного позашляховика майже у всю стіну, ось Майдан Незалежності з недобудованою ялинкою, ось КМДА і Марийський парк, а далі Верховна Рада і Кабінет Міністрів. Загалом невеличкий клаптик Києва, до якого ось уже понад три тижні прикуті погляди мільйонів українців і мешканців об'єднаної Європи. Відео складалось з уривків, місце розташування оператора час від часу змінювалось, змінювались і люди у кадрі. Проте Артем точно міг сказати, що присвячений фільм саме його скромній персоні. Ось він, Артем, з прапором у штовханині з «космонавтами», ось у пікеті біля комплексу урядових споруд. Ба, навіть за столиком у кав'ярні про щось розмовляє з двома чоловіками у камуфльованому одязі. Добірка займала п'ятнадцять хвилин і доводила якщо й не тісний зв'язок, то принаймні знайомство Артема з добрячою половиною тих, кого урядові телевізійні канали зазвичай іменували екстремістами й звинувачували у спробах «насильницької зміни влади».

Нарешті Артем відклав пристрій.

– Блискуче. Нарешті відчуваю себе кіногероєм.

– Це лише частина матеріалу, – похмуро відповів Борис. – Я ще записи твоїх телефонних розмов не вмикав. Ти взагалі розумієш, що відбувається?

– Очевидно, мною займається СБУ

– І ти так спокійно це констатуєш?

– А на яку реакцію ти очікував, брате?

– Добре… – Борис похапцем дістав цигарки і припалив, клацнувши запальничкою. – Хоча, яке там в біса добре… Артем, ти повинен покинути це!

– Що саме? – Артем відчув, як його кулаки стискаються. Як колись у школі, у третьому класі. Перед бійкою з нахабою однокласником. Тільки тоді його старший брат був поряд, а не навпроти нього.

– Припини цю маячню про євроінтеграцію, а я зроблю так, що матеріали на тебе зникнуть.

– Тобто наше прагнення жити в цивілізованому світі для тебе маячня?

– Так, цілковита. Ти нічого не вирішуєш. Я скажу більше, Артеме, ти сам не знаєш куди лізеш.

– Я нікуди не лізу. Я… Власне не я, а ми, усі ті сотні тисяч, ми хочемо справедливості.

Борис почав відверто втрачати залишки терпцю.

– Ти дурень, Артеме! Ти не знаєш, хто ці люди. Ти не знаєш, чим загрожує перейти їм дорогу. Вони тебе знищать, і я нічим не зможу допомогти.

– Усіх не знищать! – палко заперечив Артем, але одразу ж почув аргумент, з яким важко було не погодитись:

– Лише найактивніших, решта розбіжаться самі. Артеме, як ти не розумієш – у них гроші, влада! Закон у їхніх руках – дишло, а на карту поставлено все. І вони це добре розуміють. Тож з тобою ніхто не буде панькатись. Десять років за організацію масових заворушень не найгірша доля, з тих що чекають на подібних до тебе бунтарів. І це не гадання на кавовій гущі, це інформація. Ну для чого тобі все це? Пожертвувати університетом, наукою, власним майбутнім нарешті… Це через те дівча?

Артем раптом відчув крижану злість. Хіба це той Борис, який учив його колись їздити на велосипеді або приладнувати гачки до спінінга? Ні, це інша людина. Він захищає інтереси тих, проти кого вони ведуть боротьбу. Він, Ірина, Макс, тисячі подібних до них людей. Подумав так, і враз осікся. Яке він має право допускати подібні думки? Це ж брат, рідний брат, яким він так пишався, коли ще був малим хлопчаком. Якому так радів, коли той повертався зі служби у збройних силах. Успіху якого так по-доброму заздрив, коли Борис влаштувався працювати у СБУ, отримав посаду у спеціальному підрозділі «Альфа» і з запаморочливою швидкістю дослужився до погон підполковника. Як же він може бути ворогом?

Що взагалі відбувається у цій країні, коли подібні думки можуть з'явитися у Артемовій голові?

Хто призвів їх до того?

І ось це, останнє запитання, з цілої череди, які виникли у розбурханій уяві Артема, раптом розставило все по своїх місцях. Саме влада, намагаючись розділити, обікрасти їх, і володарювати безмежно й безкінечно, призвела до того, що повстав Майдан. Тобто він, Ірина, Макс, вони все роблять вірно, а Україна будь-що стане частиною Європи.

– Мене затримано? – чітко викарбував Артем.

– Дурень! – в серцях вилаявся Борис. А потім нагнувся до Артема і, поклавши йому руку на плече, гаряче заговорив:

– Артеме, я прошу, покинь це і їдь додому. Не сьогодні-завтра, вас зачистять!

– Мене затримано?

– Ти… Чорт забирай, чому ти не хочеш мене чути?! Я лише намагаюсь врятувати твою дурну голову! їдь додому! – Борис перейшов на крик, чого за ним Артем ніколи не пам'ятав. Очевидно, говорив правду. Але це нічого не змінює. Вони продовжать боротьбу. Україна вступить до Євросоюзу, а винні у побитті студентів будуть покарані.

– Я їду на Майдан.

Мовчанка. Борис припалив другу цигарку. За хвилину кинув неголосно:

– Іди геть.

Артем послухався. Коли повернувся до свого автомобіля, довго не міг заспокоїтись. Сидів, заплющивши очі, й пригадував події, що відбулися зовсім недавно. Минулого разу вони зустрічались з братом у листопаді, до того як Артем вперше поїхав до Києва, щоб на Майдані Незалежності бодай комусь вилити біль і сором за те, що у них відбирають країну. Відбирають, щоб піднести її як цінний трофей ненажерливому Третьому Риму. Минулої зустрічі вони про це не говорили, було не до політики. Вони зустрілись під час похорону батька і їхнє горе було спільним. Але тепер… Тепер один з них мусить мерзнути у наметі, а інший прислужувати злодію, який зненацька зацарював в Україні. Прислужувати й боротись з побратимами Артема. Хапати їх і за безглуздим звинуваченням кидати до буцегарні. А скількох він уже кинув? Невже вони мусять стати ворогами?

Артем силоміць перевів думки у більш практичне русло. Потрібно було заправити повний бак і усі каністри на АЗС перед в'їздом до міста. На Майдані катастрофічно не вистачало палива для генераторів. Тоді вони ще не використовували бензин за іншим призначенням.

V

– Прізвище? – лейтенант у розхристаному і вим'ятому однострої не мав у голосі гніву, лише втому. Як і усі співробітники райвідділу, куди озвірілі «беркута» завезли десяток напівмертвих від побоїв бійців самооборони, серед яких перебував і Артем.

– Кричевський.

– Ім'я, по батькові?

– Артем Іванович.

Лейтенант раптом про щось замислився.

– Кричевський, кажеш…

– Так, а що?

– Та так, запитували тут про тебе.

Артему було байдуже, хто про нього запитував. Хотілося лише одного, лягти на бік і звернутися у позі ембріона. Усе тіло саднило, поламаний ніс заважав диханню, до того ж його нудило – залізна ознака струсу головного мозку.

– Розповідай, – лейтенант позіхнув, прикриваючи рот долонею.

– Що?

– Усе розповідай. Від самого початку.

– Спочатку сотворив Бог Землю і Небо, – монотонно розпочав Артем, цитуючи Старий Заповіт. – Земля ж була недоладною і пустою, і темрява над безоднею…

Лейтенант кілька секунд шкрябав ручкою по аркушу паперу, після чого стиха вилаявся, зім'яв аркуш і вкинув його до корзини.

– Гуморист? – запитав, впритул дивлячись на Артема.

– Історик.

– Що?

– Аспірант. Львівський державний університет.

Лейтенант взяв інший аркуш і щось на ньому занотував.

– Слухай, аспіранте, можливо не створюватимемо один одному труднощі? Тобі, бачу, й так дісталось. Тож домовимось – я запитую, ти відповідаєш. Закінчимо з протоколом, тебе у суд, а там на два місяці під арешт. Йдеш на шконку, на відпочинок. Все ж тепліше, аніж у наметі.

– Або?

– Або я починаю ставитись до тебе упереджено і наші розмови стануть найгіршим спогадом у твоєму майбутньому житті.

Артем, намагаючись не надто сильно торкатись, витер кров, яка все ще йшла з розбитого носа.

– Мені приховувати нічого.

– От і добре. Розповідай, з ким зустрічався і про що мав розмову.

– Я не знаю цих людей. Але зустріч, скажу я вам, не була надто результативною.

– Так, – лейтенант щось записав на аркуші. – Якого ж результату ти очікував?

– Важко сказати.

– А ти спробуй.

– Ну, я думав, що людину з державним прапором у руках працівники правоохоронних органів цієї держави принаймні вислухають, а не кинуть на землю і не почнуть гамселити ногами. А потім вивезуть до Марийського парку й будуть тримати без верхнього одягу на морозі. На колінах. Я думав, що так чинили нацисти у минулу війну. А ще я думав, що у столиці своєї держави я можу вільно спілкуватись своєю рідною мовою, не побоюючись, що працівники міліції заштовхають мене у автозак, називаючи бандерівцем. Хоча, я не маю нічого проти цього високого звання.

Лейтенант вислухав Артемів монолог, не перебиваючи, а коли той замовк, лише похитав головою.

– Ти нічого не зрозумів. Встати!

Артем піднявся на ватні ноги і завмер. Думав, що його знову почнуть бити. Однак він помилився. Лейтенант увімкнув настільну лампу, смикнув затриманого за лікоть, підводячи ближче, і спрямував сніп яскравого світла Артемові в очі.

– Шкандиба! – гукнув когось з коридору. Коли двері за спиною Артема відчинились, мовив до того, хто зайшов, – слідкуй за ним. Якщо відвертатиме мармизу, бий кийком під коліна.

– А ти постій, подумай, – це вже до Артема. – Коли надумаєш розповісти про людей, з якими ваш чортів автомайдан зустрічався з метою налагодити постачання продуктами харчування, можеш мене покликати.

За мить двері зачинились. Артем спробував повернутись, але одразу ж отримав болісний удар гумовим кийком по стегну.

– Стояти! – каркнув сухий голос за спиною.

І він стояв. Коли спробував схилити голову, отримав удар. Коли намагався заговорити з невідомим Шкандибою, отримував ще один удар. Так тяглись хвилини. Світло до болю пекло вимучений безсонням і болем мозок навіть крізь заплющені повіки. Тож дуже скоро Артем осягнув усю геніальність задуму свого мучителя. Десь він читав про подібний метод. Здається, у Івана Багряного. Невже подібні твори читає й лейтенант? Після хвилини роздумів Артем прийшов до висновку, що міліціонерам не обов'язково читати твори дисидентів, щоб урізноманітнити свої «методи» дізнання. Просто розум катів не надто наділений уявою, а найбільш витончені тортури відточувались на протязі століть. Наступним кроком по колам «правоохоронного» пекла цілком може стати диба.

Світло, що проходило крізь призму стулених повік, мало криваво-червоний колір, а у голові пульсував біль. Щоб якось відволіктись, Артем почав пригадувати своє минуле життя. Те, яке закінчилось зовсім нещодавно. Напередодні Євромайдану.

Обличчя Антоніни чітко промовляло, що вона по-особливому готувалась. Ще одна вистава. Звичайно, прийти на розлучення до суду можна й без дорогого макіяжу, але це буде просто тривіальний процес з розлучення. Натомість тепер все виглядає по-іншому. Ось вона, я – красуня, що насолоджується вільним життям. Дивись, дурню, кого втратив. Принаймні, так все виглядає в її уяві. Але Артем дивився на колишню дружину і бачив не лише макіяж. Він бачив чужу собі людину, яка з шкіри лізе, намагаючись довести йому щось важливе для неї, не для нього. Звичайно, причиною розлучення стало не його рішення їхати до Києва і виборювати майбутнє України в об'єднаній Європі. Над цим практична і меркантильна Тоня могла лише посміятись. Все було зруйновано значно раніше. У цьому їхня обопільна вина, проте Артема не турбував подібний факт.

– Квитки купив? – з іронічною посмішкою запитала вона.

– Так. Завтра їду.

– А… Щасливої дороги.

– Дякую.

– Кричевський, ну чому ти така дитина, скажи? – театрально зітхнула Антоніна.

– Усі ми великі діти.

– Ти занадто. Хіба доросла людина може насправді вірити, що ці дурні на київській площі щось вирішують? У тебе, до речі, сім'я зруйнувалась, а ти про якісь дурниці роздумуєш.

– Чому дурниці?

– Тому, що мені, наприклад, байдуже, хто буде у владі. Чи нинішні будуть красти, чи інші, яка різниця? Ти два тижні сидів там у 2005 році, запалення легень дістав і що?

– Тебе досі цікавлять мої погляди на життя?

Вона зітхнула. Так, як зітхають актори на сцені. Його погляди на життя Антоніну не цікавили ніколи. Лишень розмір заробітку, який завжди був для неї суцільним розчаруванням.

– Аніскілечки. Просто хочу відкрити очі дитині, що загралася.

Це не має ніякого сенсу, подумав Артем. Доводити істину людині, яка живе у своїй власній містечковій реальності. Але не стримався:

– Цього разу усе по-дорослому, Тоню. Якщо ми будемо сидіти, склавши руки, Україна просто перестане існувати. Нас силоміць приєднають до Російської Федерації. Не за рік-два, але все закінчиться саме так.

– І що з того? Так історично склалось – ми завжди були разом з Росією, будемо й надалі.

Артем спохмурнів. Вона часто несла нісенітниці. Біда у тому, що подібні нісенітниці зараз ніс мало не кожен другий у країні, яка вже двадцять три роки існувала як суверенна держава.

– Ти мені розповідатимеш про історичну спадковість відносин?

– Ти зануда.

Можливо, вона має рацію. Він зануда. Принаймні, не хотів миритись з її позашлюбним романом і не вважав, що сам до нього спонукав Антоніну. Він зануда тому, що йому байдуже ким і чим стане ця жінка у майбутньому. Зараз його більше займали події, які набирали обертів на Майдані Незалежності у Києві.

Двері кабінету відчинились і секретар судового засідання сказала:

– Кричевські. Антоніна і Артем…

Від спогадів відволік черговий удар кийком, від якого ноги підігнулись і Артем гепнувся на підлогу. На якийсь час, скоріш за все, втратив свідомість. Коли прийшов до тями, помітив над собою обличчя лейтенанта і того, кого кликали Шкандибою. Небрита масна пика, коротка зачіска, запах перегару, камуфльований однострій. Типовий сержант спеціального підрозділу «Беркут».

– Будеш говорити? – сумно, навіть співчутливо промовив лейтенант.

Артем у відповідь лише похитав головою.

– Як знаєш. Сьогодні суд зачинить тебе на шістдесят діб, отже матимемо вдосталь часу. Я тобі продемонструю, що Україна – це Європа.

VI

Двері камери відчинились з оглушливим рипінням і промінь жовтавого світла з тюремного коридору ліг на підлогу. А разом з ним тінь охоронця. Гротескна фігура гірського троля з великим черевом, короткими ногами і схожою на колоду головою. Брязкаючи ключами, вартовий пробубонів:

– Кричевський, на вихід!

До свідомості Артема ці слова дійшли, немов крізь ковдру. Власне, все його життя на протязі перебування у напівтемній, просяклій сопухом немитих людських тіл камері було таким – концентрацією образів, що пройшли крізь вату затупленого відчуття. Фраза «на вихід!» лунала на годину по кілька разів. Мінялися лише прізвища, решта ритуалу проходила без змін. Хтось зітхав, починав ворушитись, вимовляв у напівголоса лайку, після чого виходив у коридор. Потім двері зачинялись з жахливим рипінням, а життя напівсонної камери ІТТ продовжувалось у попередньому ритмі.

– Кричевський! Спиш?! – охоронець виявляв нетерпіння.

– Намагався.

– Сподобалось гостювати?

– Най так пану сподобається.

Тюремник – пузатий дядько років сорока п'яти, вишкірився:

– Сплюнь, дурню.

Можливо, він непоганий чоловік, подумав Артем. Так влаштовано світ, що кожен має виконувати свою роботу. Його обов'язки вичерпуються на дії відчинити – відвести – зачинити. Ставка, вислуга, пенсія, рік за два… Він нікому не чинить зла і навіть намагається підвищити настрій арештантів невмілими жартами й бородатими анекдотами. Має сім'ю, має жінку, яка, скоріш за все, мріє про більш заможне життя і розбавляє нудьгу повсякденності нечастими інтрижками. Має дітей. Можливо, хлопчика і дівчинку. Він щиро кохає усіх трьох. Чому б ні, він лише гвинтик. Каральна система потрібна завжди. Навіть, якщо він співчуває Майдану і хоче бачити своїх дітей у новій, європейській Україні, він і надалі буде виконувати свої обов'язки. Обов'язки пса на ланцюгу. Людину не зміниш, і Артем знав це краще за інших.

– Тьху-тьху-тьху, – з посмішкою промовив Артем.

– От так краще, – вискалився тюремник. – Збирайся, там по твою душу.

У невеличкій кімнаті, захаращеній казенними меблями, з рядом залізних шаф вздовж стіни, у яких переодягались тюремники, на нього очікував Борис. Побачивши Артема, махнув головою до службовця, з яким щойно бесідував, і встав зі стільця. Застиг, помітивши, у якому стані перебуває брат.

– Чортівня… – процідив крізь зуби і, звертаючись до когось невидимого, – де його речі?

– Які речі? – виплигнув, немов чортик зі скриньки, капітан у сорочці кольору хакі. – Забираєш, чи я телефоную?

Капітан, підтверджуючи свою рішучість телефонувати невідомому заступнику, здійняв слухавку стаціонарного телефону. Борис, не намагаючись приховати нервовий настрій, підійшов впритул до капітана і одним рухом вихопив у нього слухавку.

– Я сам доповім кому треба. Не переймайся, капітане.

Капітан знизав плечами і відійшов.

– Ходімо, – просто сказав Борис, і вони пішли.

Артем дрімав у автомобілі брата, роблячи над собою зусилля, відповідав на запитання Олени, дружини Бориса, брав у неї рушник, довго мокнув у ванні, а потім без сил упав на постіль. На ту саму постіль, на якій спав минулого разу, коли вони приїздили разом з мамою і батьком. Не дивлячись на втому, не міг заснути. Пригадалась Ірина. Він повинен зателефонувати до неї. Але Артемів телефон залишився у міліціонерів, а просити мобільний у брата він не хотів. Можливо, вона й не надто тривожиться через його відсутність. Так буває – доки людина поряд, відчуваєш у ній потребу, але варто їй пропасти з кола зору, і життя продовжується. Зрештою, скільки вони знайомі? Усього півтора місяці, не так вже й багато… Все ж необхідно зателефонувати. Але це можна буде зробити ранком. Ранок завжди все розставляє на свої місця. Зрештою, втома здолала його і Артем заснув.

Ранок вихопив з чорноти небуття швидко, без хвилин солодкої дрімоти. У майданівському наметі він не бачив снів. Просто долав втому, намагаючись зберегти себе для наступного дня боротьби. З Русланою і політиками на сцені. З сотниками самооборони, які не встигали приховати обличчя під балаклавами від усюдисущих камер. З залізними діжками, у яких палали багаття, і невидимими з площі рядами військових, що зачаїлись до часу, але не відступили. На квартирі у брата спати було зручніше, але снів він теж не побачив. Сни залишились у минулому житті. Артем швидко одягнувся і почимчикував у прихожу. Швидко відшукав свої черевики і заходився взуватись.

– Артеме, – Борис стояв у дверях кухні з кавоваркою у руці. У квартирі панував запах духмяної гарячої кави.

– Я йду, – буркнув Артем.

– Артеме, не поспішай. Ти повинен відпочити, – Борис рішуче підійшов до дверей і поглянув на брата.

– Я йду.

– Куди?

– На Майдан.

Борис зробив над собою зусилля і посміхнувся.

– Ну, от що. Майдан зачека,є доки ми вип'ємо кави, згоден?

Артем не відповів, але рухи, якими він зашнуровував черевики, сповільнились. Від Бориса не заховався настрій брата – значно менш рішучий, аніж під час минулої зустрічі. Тож він продовжив:

– І повинні ж ми поговорити врешті. Вір, я на твоєму боці.

І Артем, несподівано для себе, послухався. Можливо тому, що після бандитського нападу «Беркута» і кількох днів у камеpi, почав підсвідомо ділити правоохоронців на різні групи, не ставлячись до них, як до бездушної державної машини. Тим більше, машина почала давати перебої у роботі. І якщо одні з цієї когорти звіріли від двомісячного життя у автобусах і ладні були фізично знищувати Артема і йому подібних, то інші, іноді пошепки, а іноді й у повний голос заявляли йому про підтримку. Або просто кидали посвідчення на стіл керівництва й самі прямували на Майдани, морем прапорів, наметів і облич, якими майоріла тієї зими уже майже вся Україна. Артем зустрічав подібних людей раніше і ставився до них привітно. Чому б не ставитись так до рідного брата?

Борис розлив каву по чашкам і взяв до рук свою. Кілька хвилин грів до неї долоні, немов збираючись з думками.

– Як ти взагалі? – запитав нарешті.

– Все добре. Помовчали.

– Добре, кажеш, – невесело посміхнувся Борис. – Коли додому думаєш?

Тепер черга невесело посміхатись була у Артема.

– У наївності тебе не запідозриш, Борисе, для чого ж подібні запитання? Нам дороги назад немає, на кожному по дві-три статті карного кодексу.

– Я допоможу.

Артем відпив кави. Деякий час мовчав, збираючись з думками. Не хотів кинути ті образливі слова, які уже крутилися «на язику».

– Зі мною у наметі живе бомж з Луганська. Хороший хлопець, один час почав закладати за комір і доля не помилувала. Тепер ось тут, захищає Україну, яка у нього відібрала куток у гуртожитку й викинула на вулицю. Йому ти теж допоможеш?

– Йому ні, а тобі ще можу.

– А Ірина, тобі про неї відомо? Ти допоможеш і їй?

– На неї нічого немає. Студентка, працює у медичному пункті, це не карається за законом. Якщо бажаєш, можу влаштувати вас обох десь подалі від столиці. Доки все не вгамується.

Артем уявив, що сказала б Ірина у відповідь на подібну пропозицію.

– Дякую, Борисе, але моя відповідь – ні. Не для того ми усе починали.

– Все ж ти подумай. Я справді хочу допомогти.

– Ви б нам дуже допомогли, якби перестали служити тому гіпопотаму, – відповів Артем. – Краще змінимо тему.

Борис лише похитав головою. Схоже, він не покладав багато надій на те, що йому вдасться відговорити брата від небезпечної авантюри, якою були, з його точки зору, протести проти влади. Принаймні, він зробив спробу.

– Гаразд. Коли ти востаннє був удома?

– Наприкінці листопада.

– Як мати?

– Поїдь подивись. Їй сумно самій.

Борис зітхнув.

– Так, я планував… служба, часу зовсім не маю. Тут, дякуючи вам, виспатись раз на тиждень вдається. Тепер, можливо, вирвусь влітку. Пам'ятник батькові потрібно поставити.

І раптом їхня розмова немов ожила, сповнилась новим настроєм і змістом. Це були спогади про минулі роки, про сховану серед груш і вишеньок батьківську хату, футбол, що його ганяли босоніж на вигоні. Згадували літні ранки, коли прямували удвох на риболовлю, жовтобоких карасів, що їх ловили у плавнях. Словом, усе те життя, яким жили до того, як довелось покинути малу батьківщину й ступити в доросле життя. На задній план відійшла революція, яка, набираючи обертів, простувала країною, холод наметів і міліцейські кийки для одного, і безкінечні години сидіння у тонованому авто, секретні завдання, чергування й безсонні ночі для іншого. Згадалась круча над Гориню, де молодь збиралась на веселі посиденьки, спів під гітару, перше кохання. Згадався шкільний випускний Артема, проводи в армію Бориса. Все це відбувалося немов учора. Немов не було у їхньому житті останніх років. Вони на добрячих півгодини забули про все й згадували кумедні випадки з минулого, спільних знайомих, рідне село на Хмельниччині.

Але все має свій початок і кінець. Скоро Борис поглянув на годинник і чарівна імла минулого, що огорнула їх щойно, зникла, розтанувши, немов і не було її.

– Маю через сорок хвилин бути в управлінні. Ще встигну підвезти тебе до метро, – похмуро сказав Борис.

– Буду вдячний. З такою пикою, яку мені «нафарбували» у Марийському, маю шанс до Майдану не доїхати, – посміхнувся Артем.

– Так, звісно. – Борис заграв жовнами, вагаючись, як людина, яка хоче щось повідомити, але не може.

Вони мовчали, доки їхали у ліфті, не наважувались на продовження розмови й під час подорожі до метро. Лише зупинивши автомобіль, Борис поглянув на брата.

– Я чув, ти розлучився з Антоніною?

– Так.

– Чому?

– Так нам обом краще.

– А ця дівчина…

– Ірина. Її ім'я – Ірина.

– Просто знайома?

Артем замислився. І хоча першим поривом було погодитись на таке нейтральне і ні до чого не зобов'язуюче «просто знайома», він похитав головою.

– Спочатку так все й було, але не тепер.

– Вона ще більш навіжена, аніж ти. Артем не повірив власним вухам.

– Ти зустрічався з нею?

– Так, довелося. Коли розшукував тебе. Почув про себе багато нового.

Артем не зміг стримати посмішку. Вона така. Ніколи не приховує своїх думок і говорить все прямо, без побоювань здатись некоректною.

– За це і сподобалась.

Борис нарешті не витримав:

– Артеме, ти не розумієш чим це все закінчиться. Буде наказ стріляти на ураження. У Межигір'ї розробляється контр-терористична операція з залученням Контори і навіть армії. Щось подібне було у Празі і в Бухаресті. Десятки жертв. Я знаю, що відмовити тебе нереально, але хочу, щоб ти принаймні знав, на що йдеш.

Артем відчинив дверцята авто і подав, прощаючись, братові руку:

– Я розумію. Маю надію, лишень, що нам не прийдеться стріляти один у одного.

І пішов у ранкову мряку. Борис спостерігав за ним, доки брат не зник у темній пащі підземки, після чого припалив цигарку і крутнув кермо, вливаючись до щільного транспортного потоку.

VII

«Набат Грушевського» дзвінкою металевою нотою лунав, сповнюючи тривогою середмістя Києва, четверту добу. Його моторошна какофонія глушила усі звичні звуки сучасного міста і навіть безкінечні промови, що лунали зі сцени Майдану Незалежності. Вдень і уночі, без перерв, вихідних та святкових днів.

Імені того, хто так влучно іменував нове для столиці явище, потомки, скоріш за все, не дізнаються. Але, безперечно, пам'ятатимуть, позаяк назва вийшла влучною. Не менш влучною, аніж іменувались усі добрі й погані події, що відбувались на Майдані. Починаючи від «Подавись своей елкой», до «Небесної Сотні».

Про останню тоді ще не знали.

Країна, яка не могла оговтатись після загибелі перших героїв – Нігояна, Жизнєвського і Вербицького, навіть не уявляла у яку криваву баню волочить її верхівка владної вертикалі.

Але «Набат Грушевського» вже лунав. Старенькі бабусі – його творці, вперто стукали по чавуну вуличних ліхтарів залізними уламками огорож і рекламних щитів, а Хрещатик стрімко позбувався бруківки.

На сцені Майдану лунала музика, люди, гріючись, танцювали, а Будинок Профспілок світився сотнями вогнів. Але неподалік від Європейської площі, де брала свій початок вулиця Грушевського, що збігала вздовж Марийського парку і виводила киян та гостей міста до будівель Верховної Ради і Кабінету Міністрів, застигли спалені вщент автобуси.

Персонажі у модних костюмах «от кутюр» все ще переконували електорат з екранів, що є самою чесною у світі владою, а не бандою злодіїв та убивць. Але у лікарнях ставало все більше поранених міліціонерів, а у Київ масово кинулись солдатські матері, намагаючись забрати додому синів, що їх було перетворено на живий щит для «сім'ї» та оточення.

Розпочиналась третя декада січня.

Артем, відчуваючи важку втому, крокував сходами того самого Будинку Профспілок, маючи на меті скоріше впасти на свій матрац і на кілька годин забутись сном. Не хотів навіть у душ – на протязі дня, коли ненадовго повертався з передової, йому вже тричі доводилось бути у душі – необхідна умова перед заміною свого просякнутого сажею й политого з водомета одягу на чистий. Інакше саме переодягання втрачало будь-який сенс. Саме цієї миті він помітив її. Ірина стояла біля вікна і задумливо вдивлялась у море людей і наметів унизу.

– Привіт.

Артему стало соромно за те, що на протязі останніх кількох годин він зовсім не згадував про неї.

– Привіт, – просто відповіла Ірина і посміхнулась. – Як ти?

Він наблизився і хотів обійняти її, але вчасно схаменувся. Його закіптюжений і брудний одяг контрастував з її білим медичним халатом.

Вони бачились востаннє ранком, коли Артему довелось звертатися у медпункт після поранення гумовою кулею. Досі не міг забути переляку, який з'явився у її очах, коли Артема внесли на руках Макс та Сашко. Тоді, не дивлячись на біль, лише він зміг її заспокоїти, стиснувши у обіймах і нашіптуючи у вухо, що все мине, а його поранення – звичайна подряпина. Все ж, коли Ірина робила перев'язку, руки її помітно тремтіли.

– Як нога? – запитала вона, зручніше вмощуючись на підвіконні – інших лав або стільців поряд не було.

– Уже майже не болить, – Артем сів на долівку, зняв з голови набридлий шолом і поклав голову їй на коліна. – Все добре.

– Тобі пощастило, – Ірина задумливо погладжувала його волосся і деякий час мовчала. – Знаєш, колись я читала у Ремарка, що лікар не повинен оперувати близьку йому людину. Це правда. Я ледве втримала себе у руках сьогодні вранці. А це була лише проста перев'язка.

– Ти чудово трималась.

– Дякую, але не варто. Я страшенно перелякалась. Просто я…

– Що? – Артем знайшов її руку і ледь-ледь стиснув у своїй.

– Просто я зрозуміла, що можу втратити тебе.

– Навряд.

Від Європейської площі й стадіону «Динамо» почулись наростаючі звуки «Набату Грушевського». За ними посилились вибухи світло-шумових гранат і феєрверків. Очевидно, «Беркут» перейшов у чергову атаку, спровокований безперервним дощем з «коктейлів Молотова», що ним поливали його бійців активісти Майдану. Хрещатиком у той бік пройшла сотня самооборони, озброєна палицями і саморобними щитами.

– Коли ж це припиниться? – зітхнула Ірина.

– Скоро, люба.

– У такі хвилини мені здається, що надалі усе життя виглядатиме саме так. З довічною боротьбою, вибухами, арештами і небезпекою, що чигає на тебе всюди.

Артем поцілував її долоню і зазирнув в очі.

– Ти втомилась. Мало відпочиваєш, звідти й подібні думки. Ми переможемо і все це залишиться у минулому. Вір мені.

– Так, я втомилась. Артеме, сходимо кудись? Хоча б у кіно. Хоча б один вечір серед мирного життя.

Артем, не вагаючись, погодився. Втома після протистояння на барикадах кудись зникла. Вона надто багато мусіла пережити тут для своїх неповних двадцяти трьох, щоб не заслужити вечора без війни і політики.

– Коли у тебе закінчується чергування?

– Уже закінчилось.

– У такому випадку хочу запросити тебе на побачення.

– О'кей, – Ірина посміхнулась так, як уміла тільки вона. – Заходь за мною о п'ятій.

Вечір і справді видався вартим того, щоб замінити ним відпочинок у холодному наметі. Вони гуляли вулицями вечірнього Києва і насолоджувались тишею його скверів. Вечеряли у невеличкому ресторанчику, а потім пили каву біля пересувної кав'ярні, у якій хазяйнував смішливий хлопчина років сімнадцяти. Вони сиділи у кінотеатрі і дивились фільм про далекі країни, блакитні лагуни й сріблястий пісок. Про яхти, море і чарівний підводний світ тропічних морів. Про боротьбу за скарби затонулих кораблів і кохання. Про інше життя. А потім просто сиділи на лаві, не дивлячись на мороз, і милувались розсипом зірок, які несподівано з'явились на небосхилі, відвоювавши місце у набридлих за багато місяців важких олов'яних хмар. Вони були усього за кілька кілометрів від передової на Грушевського, але зовсім забули про все, що там відбувалось, намагаючись віднайти ті крихти мирного життя, що його могли собі дозволити. Вони просто були на побаченні.

– Дивні у нас стосунки, – помітив Артем, коли вони повертались.

– Чому?

– Іноді мені здається, що ближчої за тебе людини у мене немає. А ми майже нічого не знаємо один про одного.

– Про що ти хотів дізнатись?

– Багато про що. Наприклад, чи був у тебе хлопець раніше?

Ірина пригорнулась до нього і зітхнула.

– Раніше… Минуле закінчилося надто давно, щоб втрачати наш час на його спогади. Знаєш, мені здається, що ми тепер ніколи не зможемо жити так, як жили раніше. Просто не матимемо на це права.

– Тобі так здається. Життя загоює значно болючіші речі, аніж подряпини від гумових куль і синці. Пройде зовсім мало часу і ми згадуватимемо цю зиму на Майдані лише як веселу пригоду.

– Навряд, – Ірина заглянула Артему в очі. – Веселою ця пригода вже ніколи не буде. Постраждали надто багато людей.

– Так, ти маєш рацію, – спробував Артем відвести розмову від тематики останніх подій. Віднедавна усім їм це було вкрай необхідно. – Хочу, щоб ти розповіла мені про себе.

– Запитуй, – засміялась вона.

– Як не прикро розуміти, але я не знаю навіть звідки ти.

– Живу зовсім поряд, у Білій Церкві. Навчаюсь на лікаря, третій курс.

Студентка третього курсу медичного вишу. Господи, де ж взяла ця тендітна дівчина стільки сили, мужності й кохання до Батьківщини, що без сумнівів і вагань проміняла все на важку тривалу боротьбу?

– Іро, мені здається…

– Що саме?

– Мені здається, я кохаю тебе, – не очікуючи від самого себе подібних слів, раптово вимовив Артем.

У відповідь вона засміялась і скуйовдила йому чуба.

– Принаймні екстравагантно.

– Що саме? – не зрозумів Артем.

– Твоє признання.

– Чому.

Вона враз стала серйозною.

– Ми повинні чітко розуміти, коли ми кохаємо, Артеме, а коли нам лише здається, що кохаємо.

Артем відчув, що ніяковіє. Вона й тепер мала рацію, а він повинен був ретельніше зважувати свої слова.

– Ти був одружений? – запитала вона.

– Так.

– Тоді, напевне, теж здавалось, що кохаєш?

– Здавалось.

– Ну от ти й сам зрозумів різницю.

Артем відчув себе переможеним остаточно. Хотів щось заперечити, але романтичний настрій побачення уже зник. Іра піднялась з лави і спробувала щільніше закутатись у пальто.

– Ходімо, – сказала вона. – Надто пізно і я замерзла. Завтра у нас обох багато справ.

Коли вона подала йому свою долоню на прощання, стоячи на сходах Профспілок, була спокійною і веселою, як завжди.

– Бувай, Артеме. І я не образилась на твої необережні слова. Просто ми повинні знати напевне.

– Так. До зустрічі.

– До зустрічі.

Вони зустрілись наступного дня, але часу на довгі розмови не мали. Артем допоміг дістатися до медичного пункту пораненому на барикадах побратиму, Ірина надавала йому допомогу. Поранення було важким – осколки гранати пошкодили тулуб і голову потерпілого, тож було не до жартів. Артем просто стояв і милувався її рухами, скупими і одночасно сповненими якоїсь дивної грації й витонченості. І раптом відчув – йому не здається. Він справді кохає її. І зовсім не тому, що на Майдані усі вони стали близькими та рідними, а життя на барикадах загострило відчуття. Він просто кохав. Її руки, тендітні плечі, русяве волосся, прибране під охайний лікарський ковпак. Її очі, голос, сповнені грації руки.

– Як ти? – запитав він Ірину, коли вона закінчила перев'язку.

– У нормі. Тільки втомилась.

Як багато поряд зайвих людей. Чомусь винятково багато, особливо зважаючи на все, що Артем мав сказати. Тому він просто змовчав.

– Я побуду тут трішки. Лише кілька хвилин.

– О'кей.

Там, на Грушевського, гостре відчуття небезпеки. Там умільці з підрозділу «Беркут» уже навчились за допомогою клейкої стрічки примотувати до світло-шумових гранат сталеві болти. Там стовпи чорного диму і лють. Тут – нехай і напружений, але спокій. Лише іноді відчутний стогін поранених. Тут – тепло і поряд Ірина. Така чарівна у своїй лікарській уніформі, з міцно стисненими вустами і заклопотаним поглядом сірих очей. Він міг просидіти тут вічність, але мусів повертатись у пекло вуличного бою.

– Ми побачимось сьогодні? – запитав її Артем.

– Зателефонуй.

Коротко і ясно. У неї надто багато роботи для довгих розмов. У нього теж. Артем затримався ще на мить, щоб попити води біля кулера, після чого витер спітніле чоло і ступив у сутінки революційного Києва. Десь попереду, серед хмар чорного диму лунали вибухи. Там майоріли жовто-блакитні й червоно-чорні знамена, туди поспішали люди. Суворі солдати революції, такі несхожі у своїх камуфльованих бушлатах і солдатських касках на мирних мрійників, котрі усього два місяці тому благали, зібравшись під стелою Незалежності:

«Янукович – підпиши!»

Він не підписав. Не зміг, чи не захотів, тепер це не мало жодного значення. Мирні мрійники зникли, а на їхньому місці з'явились суворі солдати революції. Ці люди не прохали. Вони вимагали і вже поставили на шальки терезів власні долі, а можливо, й життя. І у ту мить подумалось Артему: «Вони не можуть не перемогти. Тому що готові на все». Піднявши комір, він пішов слідом за рештою бійців. Туди, звідки лунав «Набат Грушевського» і гуркотіли вибухи гранат.

VIII

Вони йшли, крадучись, у цілковитій темряві й щохвилини ризикували, наштовхнутись на якусь невидиму перешкоду. Це була ідея Сашка, того самого бомжа з Луганська, про якого Артем колись розповідав брату. І якщо спочатку бійці однієї з сотень самооборони Майдану, до складу якої тепер входив і Артем, з піднесенням сприйняли задум вибити «тітушок» з будівлі на вулиці Трьохсвятительській, тепер багатьом так не здавалось. Так, пункт обігріву потрібен, але наскільки реальною є можливість створити його без значних жертв? Розпочались нарікання і стривожений шепіт, після чого утворилась невеличка штовханина.

– Да чего вы! Говорю же – есть там проход. Из подвала прямиком к ним вывалимся, к гадалке не ходить! – боронився Сашко.

– Куди завів? Нічого не видно. Так можна прямісінько в лапи до них потрапити, – пошепки причитав хтось.

– Роздивитись потрібно…

– А ну тихо, не на базарі! – не витерпів зрештою десятник Іван, шахтар з Червонограда, під чиїм керівництвом Артем перебував від початку своєї самооборонівської кар'єри.

Не більш як за хвилину десятнику вдалось втихомирити особовий склад і скоро Артем побачив над головою отвір, до якого проникало жовтаве світло ліхтарів з вулиці. Артем відчув чиюсь руку, видерся запиленими і вкритими павутинням сходами, підхопив прапор і кинувся слідом за Сашком до освітлених дверей приміщення.

– Слава Україні! – вигукнув чийсь напружений голос, задзеленчало розбите скло, услід за чим почулися звуки бійки, до яких Артем за останні дні уже почав звикати. Скоро все злилося у чудернацьку симфонію ненависті й неконтрольованих емоцій.

Далі, як це бувало зазвичай з Артемом під час стресових ситуацій, попливли епізоди, на які уява, піддаючись впливу адреналіну, ділила звичайний перебіг часу. Хтось, здається Іван, притишено лаючись, гамселив бейсбольною битою двох худорлявих людей у балаклавах, ті відбивались прутами арматури. Хтось пожбурив у вікно шматком бруківки, а звідтам заляскали постріли з травматичного (дав би Бог) пістолета. Неподалік волання переляканої людини перейшло в хрипіння і схлипування. На хвилину звуки обірвав вибух і по ногах щось боляче ударило. Втім, не так боляче, як минулого разу. Лише з цього Артем зробив висновок, що серйозного поранення вдалось уникнути – перевіряти часу не було.

А за мить він вже котився по землі, оскаженіло відбиваючись від здорваня, який наскочив на нього невідомо звідки. Артем намагався відірвати руки противника від своєї горлянки, але скоро зрозумів, що той значно сильніший фізично. Прийшлось вдатись до хитрощів – удар коліна у пах враз змінив диспозицію. Перед очима з'явився розкритий у крикові рот, Артем вдарив у скроню і втрапив по шолому, про що доповів біль у руці. За мить противника підхопили чиїсь руки і він зник з поля зору. Швидкоплинний рукопашний бій закінчився. Артем сів і почав, озираючись, віддихуватись.

Сашко отримав більше за інших – лежав без свідомості й над ним схилився медик з намальованим червоним хрестом на грудях. Дісталось Івану, про що говорив його розколотий будівельний шолом і заюшене кров'ю обличчя. Славко з Вінниччини намагався, задерши голову, зупинити кров з носа, а Макс палив, сидячи просто на землі під стіною. Під оком у нього набирався сизим великий синець. Решта бійців самооборони, які підтяглись цього разу доволі швидко, виводили затриманих «тітушок», тягнучи їх у бік будівлі КМДА. Люди, які підійшли з Майдану слідом за самообороною, швидко і злагоджено будували барикаду і готувались обороняти захоплене приміщення.

У новоствореному пункті обігріву картина була звичною – активісти прибирали скло, забивали фанерними щитами вибиті шибки, заносили й виносили якісь речі. Артем кілька хвилин плутав кімнатами, відшукуючи умивальник. Довго тер руки, намагаючись змити кров, потім хлюпав холодною водою в обличчя. Деякий час розглядав себе у дзеркалі. З сріблястого чотирикутника на нього дивився молодий чоловік двадцяти семи років. Виголені скроні, на голові козацький оселедець. Запалі від втоми очі й тижнева щетина. Окрім старих синців і подряпин під оком вимальовувався свіжий набряк. Втім, після початку активних бойових дій на Грушевського, на такі дрібниці не прийнято було звертати увагу. Не звертали увагу навіть на вибиті очі і відірвані вибухом гранати руки. Майдан ставав усе жорстокішим і не шкодував ні своїх, ні чужих.

Умившись, Артем знайшов у холі вільний куток, дістав з рюкзака пакет першої допомоги і заходився бинтувати гомілку, яка все-таки постраждала під час вибуху гранати. Мимоволі став свідком допиту одного з захоплених у полон провокаторів, які щойно побили кількох журналістів. Допит проводили люди коменданта.

– Хто такий, документи?

Молодик з подряпаним обличчям і зв'язаними за спиною руками виглядав пригніченим. Він переводив погляд з одного мучителя на іншого й намагався зручніше вмоститись на стільці, на який його посадили силоміць. Жовто-блакитну стрічку і жовту хусточку самооборони Майдану з нього уже зірвали. Перед розлюченими нещодавньою бійкою людьми сидів перевертень, який намагався дискредитувати активістів, зламавши для цього щелепу представнику іноземних ЗМІ.

– Документи маєш? – повторив запитання Макс.

– Ні.

– Хто такий, прізвище?

Полонений назвав прізвище, яке нікому нічого не промовляло.

– Де проживаєш?

– У Полтаві.

– Рід зайнять?

Полонений мовчав, опустивши голову.

– Рід зайнять, швидко!

Мовчання. Макс почав втрачати терпець і вже готовий був накинутись на зв'язаного, коли підійшов Іван. Йому вже встигли перебинтувати розбиту голову і змити з обличчя сліди крові.

– Зачекай, – мовив десятник у своїй неквапній манері. – Досить насилля, головою потрібно більше працювати, а не кулаками.

Він ретельно обшукав затриманого, видобув з потаємної кишені пакунок і кинув його на стіл. У пакунку було посвідчення працівника МВС, мобільний телефон і портмоне.

– Фільмуй, – просто сказав до Славка, що стояв поряд з відеокамерою, і пішов геть.

Артем взяв до рук посвідчення бранця. Сержант, молодший інспектор карного розшуку. Управління внутрішніх справ міста Харкова. Господи, як швидко перевернулось усе з ніг на голову. Правоохоронець, затриманий екстремістами за вчинення важкого злочину. Чи, можливо, навпаки? Екстреміст, що прикривається міліцейськими погонами, і люди, терпець яким урвався, і вони перейняли на себе функції правоохоронних органів. Та хіба це новина, подібний перевертень під «дахом» МВС? Можливо так було завжди, і лише тепер Майдан викрив гнійні виразки суспільства? Усі ті тисячі ментів, що прикривають торгівлю наркотиками й виступають у ролі сутенерів? Здійснюють рейдерські захоплення й перекроюють карні справи, роблячи невинних винними і навпаки. Так було і так буде надалі. Саме тому Артем тут. Він і десятки тисяч йому подібних. Саме тому в серцях українців народилася мрія жити у Об'єднаній Європі. Тобто там, де подібні явища є чужими й не мають права на існування. Артем кинув посвідчення на стіл, прорвався крізь щільну колону журналістів, які штовхали його, намагаючись зазирнути в обличчя, поставити запитання і спіймати у кадр, і пішов до Будинку Профспілок. Була восьма вечора, а отже Ірина закінчила чергування у медпункті. А це означає, що вони зможуть провести цей вечір наодинці серед десятитисячного Майдану. Зі сцени урочисто залунав гімн, підтриманий цілим морем голосів.

IX

– Ти засмучений, – вона не запитувала, вона стверджувала.

– Ні! – Артемові здалося, що він навіть у темряві бачить її міцно стиснуті вуста – такий вираз Ірина мала тоді, коли була чимось невдоволена. Цього він аж ніяк не міг припустити. Сьогодні у них свято, тож по ньому нічого не повинно залишитись, окрім гарних спогадів.

– Хіба у мене є привід засмучуватись? – він відшукав її вуста і вони злились у довгому пристрасному поцілункові.

Першою оговталась Ірина. Прикрившись рушником, покрокувала у душ. Артем відкинувся на подушку і припалив цигарку. Невже усе це відбувається насправді? Він, кохана жінка, номер готелю, якщо й не розкішний, то цілком пристойний. Після півсотні ночей у наметі або, у кращому випадку, на надувному матраці десь у кутку однієї з «націоналізованих» споруд київського середмістя.

Сьогодні вони могли кохатися, пити шампанське і мріяти про майбутнє.

Ірина повернулась, взяла келих, що їй простяг Артем, і сіла на постіль поряд з ним. Пила вино і мовчала, вдивляючись у його обличчя.

– Я не хочу, щоб ти був засмучений.

– Ніколи.

Вечір накрив їх теплою ковдрою, зупиняючи час. Як же добре сидіти отак і розуміти, що комусь не байдуже чи засмучений ти, чи веселий та бездумний.

– Так, ніколи.

– І ти.

– Нізащо. Поки ми є один у одного, нам нічого бути засмученими.

Раптом Ірина поглянула на нього, примруживши очі.

– Артем, я давно хотіла запитати тебе…

– Запитуй.

– Чому ти тут?

– Тому, що поряд зі мною ти, а тут значно затишніше, аніж у Профспілках.

– Ні, я не про це. Чому ти на Майдані?

– Дивне запитання.

– Анітрохи, – вона відкинула неслухняне пасмо волосся і стала ще чарівнішою, аніж завжди. Напівтемрява кімнати додавала їй загадковості і витонченої краси. – Розумієш, я запитувала про це багатьох людей і завжди чула різні відповіді. Іноді дуже цікаві.

– Наприклад?

Ірина зробила ковток вина.

– М-м… Наприклад ось: уже немолодий чоловік, киянин. Двадцять хвилин розповідав мені анекдоти про радянських лідерів, Чапаев, і тому подібне. А потім раптом став серйозним і сказав: «Я двадцять вісім років по таборах… Ні, доню, не політичний, звичайний урка. Але нарешті на свої очі можу побачити, як змінюється країна, що мене колись таким зробила».

«Але ж то, напевне, було за радянських часів?» – питаю.

«Так».

«Це ж інша країна!»

«Та сама, доню, та сама. Тоді Вітя Хам у мене «бугром» був, а тепер президентом».

– Виявляється, вони разом сиділи. Або ще запам'яталось, як наш Нігоян читав вірші Шевченка. Так проникливо, так…

Ірина замовкла. Обидва вони були вражені тим, що стало з Сергієм. Обидва знали його особисто.

– Нам важко не засмучуватись, – Артем обійняв Ірину і погладив її по голівці. – Ми стали надто досвідченими за цей час. Але ми точно знаємо, для чого ми тут. Тому, що більше нікому. А що до мене… все надто банально.

– Хіба такі рішення приймають за банальних обставин?

– Приймають… У рідному селі маю одного знайомого. Коли все починалось, він сказав, що йому «по-барабану», хто при владі. Так і сказав: «по-барабану». А колишня дружина не знайшла нічого кращого, аніж ляпнути, що нас все рівно приведуть до союзу з Росією. Тому що, з її точки зору, так склалось історично. Україна має бути під Росією. Через кілька днів я був на Майдані. Тому що мені не «по-барабану». І тому, що я краще знаю історію, аніж знає її моя колишня дружина. У нас є шанс і ми не повинні його змарнувати.

– Це не банально, Артеме, – сумно посміхнулась вона.

– Можливо, – розпочавши монолог, Артем вже не міг його не закінчити. – Зачекай. Я розповів тобі лише про причину мого приїзду. Причина, яка примусила мене залишитись і йти до кінця, дещо інша.

– Яка ж саме?

Артем обійняв Ірину і зазирнув в її очі.

– Власне, причин було дві. По-перше, темою моєї дипломної роботи була історична розвідка в часи ранньої Запорізької Січі. І коли я читав про козаків, у мене руки опускались від розуміння того, на що нас, українців, перетворили останніх три з половиною століття. Наші предки були гордовитими і сильними людьми. Вони знали ціну честі, хоробрості, вони були лицарями. Хіба ми схожі на них? Ми, котрі порою за дрібну провину, за необережне слово готові вчепитися у горлянку ближньому, але десятиліттями дозволяємо правити нами злодіям? Дозволили їм, нарешті, стати рабовласниками, перетворивши на бидло більшість колись славетної нації. Ми мовчки спостерігали, доки вони знущалися над нашою мовою і культурою, пам'яттю наших славних предків. Тож зрештою отримали цілком логічний результат. Тому я казав – ні, не схожі. Не були схожими до кінця листопада минулого року. На щастя, Майдан зміг довести – я помилявся, вважаючи, що слава козацька залишилась у сторіччях. Тут, у серці столиці, відродилась нова Запорізька Січ. Це перша з двох причин, які примусили мене залишитись.

– Якою ж була друга причина? – посміхнулась Ірина і нагородила Артема довгим поцілунком.

– Друга не менш ґрунтовна. Вона пригостила мене канапками і примусила на все життя запам'ятати її вродливе обличчя і сяючу посмішку.

– А ти підлабузник! – грайливо поглянула на нього Ірина.

– Анітрохи. – Артем раптом став серйозним. – Іро, тепер я впевнений, що мені не здається. Я кохаю тебе.

– І я тебе кохаю, Артеме, – прошепотіла вона.

У кімнату м'якими темними хвилями вповзала ніч. Гомінлива та сповнена руху, саме така, якою могла бути ніч у тримільйонному місті. Київ, якщо не рахувати охопленого вогнем революції центру, жив своїм звичним життям. Освітленими проспектами мчали автомобілі, сяяла реклама, відвідувачі сиділи за столиками численних кафе й ресторанів або просто прогулювались вулицями, не дивлячись на холод. Дніпровські кручі висились не менш гордовито, аніж за сивих князівських часів, а величний Борисфен поважно котив свої води. Так, як і десятки, і сотні років тому. Лише сяяли яскравим світлом вежі сучасних новобудов, а серед неба темніла постать озброєної щитом і мечем Матері-Батьківщини над музеєм Вітчизняної війни. Вони нагадували, що давно минули славні часи великих князів, але поряд з цими пам'ятками нового часу спокійно вживались невидимі звідси золоті бані лаврських церков.

Могутній тисячолітній Київ засинав. Засинав і буремний Майдан, забуваючи до ранку про вибухи, гуркіт, чорні дими від згорілих шин і крики переповнених ненавистю людей. Не спали тільки охоронці на барикадах і бійці у щільних шеренгах за сірими дюралевими щитами. Чатували одне одного і одночасно сподівались, що протягом наступних кількох годин не відбудеться нічого поганого.

Артем затулив очі й за мить вже спав, пригорнувши до грудей кохану. Йому снилось літо. Сонячне, тепле і розділене на двох. Літо, якого йому не судилось побачити у земному житті.

XI

У двері батьківської хати Артем постукав рано. Тієї тихої пори, коли село ще переважно спало, а дід Сидір тільки від'їхав від їхніх воріт, поганяючи гніду кобилу. На соломі у старенькому возі віз пластикові бідони для молока. На привітання Артема дід Сидір поштиво зняв шапку і поїхав собі геть.

– Привіт, матусю! – радісно крикнув з порога.

Мати, зодягнена у простий селянський одяг сухорлява жінка, сплеснула руками.

– Ой, лишенько, Артемчик! Чому ж ти не зателефонував, я й не чекала!

– Автобус рано, не хотів будити.

– Та чи ти не знаєш, що я з п'ятої не сплю, – мати обняла його і розцілувала навхрест. – Ну, проходь до господи, не стовбич у дверях.

Артем поставив у кутку валізу з гостинцями і зайшов до кімнати. На мить оторопів від відчуття, яке охопило його. Якась дивна ностальгія, жаль за чимось неосяжним, чого він не міг відчути, але боявся втратити назавжди. Дивне відчуття. Можливо, причиною є дух, який пам'ятав з дитинства, – пахощі пожовтілого паперу з книжкової шафи і лісових трав зі скрині у кутку. А можливо інтер'єр, який не мінявся з тих далеких років, коли він ходив до школи. Ось стіл, за яким виконував домашні завдання, ось грубка, крізь щілину у дверцях якої він, замріявшись, спостерігав за язиками полум'я. А далі, біля вікна, на столику, фаянсова статуетка – дівчина в українській вишиванці біля куща калини. На мить Артем застиг, не чув навіть, як слідом за ним у кімнату зайшла мати.

– Скучив, дитино?

– Є трішки…

– Частіше приїздити треба.

– Все справи.

Мати зітхнула.

– Все справи, справи, за ними й життя спливає. А ви що, з Борисом домовились?

– Про що? – не зрозумів Артем.

– Він теж сьогодні приїздить. От і гарно, будемо хоч день разом, як колись. Батька лише немає…

Борис приїхав по обіді. Поставив машину під коморою, розцілував матір і привітався з Артемом так, немов і не було кількох минулих зустрічей:

– Ну, привіт, брате.

– Привіт, – щиро посміхнувся Артем. Тут і тепер Борис був для нього не підполковником СБУ і людиною «з того боку барикад». Він був, як і раніше, старшим братом. – Радий тебе бачити.

– Я теж.

Вони вечеряли разом і старенька не могла нарадітись такому щасливому випадку. Оповідала сільські новини, пораючись біля печі.

– Людей зовсім мало залишилось. Усе старі. Молодь до міста їде, так, як і ви. У школі цієї весни випуск – дев'ятеро дітей. А пам'ятаєте, як колись?

Артем пам'ятав. У нього в випускному класі було шістнадцять учнів. Не набагато більше, та все ж. Разом з Борисом, який закінчував школу на шість років раніше, атестат зрілості отримували двадцять вісім однокласників. Сумна, але справедлива статистика. Село вимирало і ні для кого це не було секретом. Так само, як нікому не було до цього діла.

– Що ж тут вдієш, – не знайшовся на іншу відповідь Борис.

– У місті легше життя, – зітхнула мати. – Комфортніше, чистіше. Часом нудьгую за вами, а іншим разом щаслива, що ви у місті. Аякже, воно і Київ, і Львів, які гарні міста… Добре, що все так склалось.

– Добре, мамо, – похмуро мовив Борис. – Все що не діється, все добре.

Нарешті на столі стали з'являтися страви. Наваристий домашній борщ апетитно парував у тарілках, білим, з рожевою смужкою боком, виблискувало сало. До них додались мариновані гриби, квашені огірки, вареники зі шкварками, а мати все носила і носила на стіл.

– Досить вже, мамо, сядьте, відпочиньте, – взяв її нарешті за руки Борис.

– Та я ж іще…

– Сядьте, кажу, краще на вас надивлюсь.

Вечеря, а точніш вечір спогадів тривав до пізньої ночі. І знову Артем і Борис були малими хлопчаками, знову мати пригадувала їхні старі бешкети й свої щоденні тривоги, весь час причитаючи:

– Малі діти, малі тривоги…

Деякі спогади примушували посміхатись усіх трьох:

– Пам'ятаєш, Артеме, як ти за нашою Рябою бігав людськими городами?

Ще б пак! Того випадку Артем забути не міг. А відбувалось все так. Він, десятирічний хлопчак, повів пасти корову, їхню розумницю Рябку. Точніше, розумницею вона була до того пам'ятного епізоду.

Випас протікав звичним темпом. Артем встиг перекинутись на вигоні у карти з сусідськими хлопчаками, колегами з нелегкої тваринницької праці, виліз на черешню у лісосмузі, чорним пофарбувавши мармизу. Встиг навіть прочитати кілька сторінок улюбленого Жуля Верна, томик якого завжди мав при собі у торбинці, поряд з канапками і пляшкою молока. Показав навіть язика Тетяні з сусідньої вулиці (нічого пасти корову з таким розумним виглядом, ніби на шкільній дошці пошани). Словом, все проходило за звичним сценарієм. Занудьгувавши по обіді, Артем почав вже позирати в бік села, справедливо підозрюючи, що на смарагдовому килимі трави біля ставка розпочався сповнений пристрастей футбольний матч. І мав би Артем повертати голоблі в зворотному напрямку, але цієї миті погляд його натрапив на мотузок, що його тягла власним послідом «розумниця».

– Ох ти ж, зараза! – вирвалось у Артема, і він щодуху кинувся до корови, маючи на меті підібрати мотузку, за забруднення якої отримав би стовідсоткову «вичитку» у дідуся Мирона.

Ніхто й ніколи у цілому світі не дізнається, у яких намірах запідозрила молодого господаря раніше цілком толерантна Рябка, але наступних дій від її поважної постаті годі було й очікувати. Корова з надривним ревінням рвонула з місця і пішла нищити колгоспну кукурудзу, яка досягала їй черева, а Артему ледь не грудей. А швидкість, швидкість!.. Артем на кілька секунд закам'янів, після чого кинувся наздоганяти тварину з не меншим завзяттям, аніж десять тисяч років тому печерні люди наздоганяли свого омріяного мамонта.

Епічні перегони тривали кілька годин. Корова не антилопа, Артем цього не заперечував, витривалість не та. Проте триклята «розумниця» швидко знайшла чим компенсувати свій недолік. Відбігши на дві сотні метрів від Артема, вона зупинялась і стояла, мирно обмахуючись хвостом. Очікувала. Артем теж переходив на крок, намагаючись не сполохати здобич. Він наближався повільно, майже нечутно (якби ж то не хрускіт анафемської кукурудзи!). І ось, коли уже відполірований до блиску сталевий припін, що увінчував собою мотузку, був майже у його руках, Рябка робила черговий ривок, і все повторювалось спочатку.

Артем не чув усіх тих ласкавих слів, що кричав йому услід бригадир, оторопілий від вигляду сафарі на гектарах озимої кукурудзи. Не міг почути й привітань, якими обдаровували його і Рябку селяни, коли «розумниця» минула вигін між полем і селом, заглибившись у їхні городи. Отямився лише на тому самому місці, від якого почався відлік його сьогоднішнього випасання. Рябка просто зупинилась поряд з сусідськими коровами на галявині й почала жувати соковиту траву. Так, немов нічого не відбулося…

Вони пригадували, розмовляли й раділи тому, що мають змогу бути разом. Сиділи б ще, але раптом мама встала з-за столу, підійшла до синів, які сиділи поруч, і поклала руки на їхні голови.

– Синочки мої синочки… Таке у світі діється. Цей Майдан, тільки про нього й чути усюди. Ви хоч туди не ходіть!

– Ну що ви, мамо, – спробував заспокоїти матір Артем.

– Ой не ходіть, лихо буде! – якось тужно мовила, майже схлипнула вона.

Борис поглянув на годинник і присвиснув:

– Оце так засиділись! Ну, малий, пора спати. Завтра маємо дах у сіннику поправити, тече.

Цієї ночі Артем спав мало. Не дивлячись на те, що про м'яку домашню перину мріяв ось уже кілька місяців. Ранком вони разом з братом взялися до роботи і за кілька годин полагодили дах, замінивши кілька листів шиферу. Відремонтували прогнилу підлогу в хліву і клітки для кроликів. Лише коли мали вирушати кожен за своїм маршрутом, Борис покликав Артема, сказавши коротко:

– Поговорити треба.

– Скоро стане гаряче, – сказав він, коли вони залишились наодинці. – Примусити тебе все покинути мені не під силу. Зроби хоча б ту річ, про яку тебе прохатиму.

– Що саме?

– Ніколи, чуєш, Артеме, за жодних обставин не бери до рук зброю. Інакше ти – мішень. Зрозумів?

– Так.

– Пам'ятай це, щоб не сталося.

Артем поплескав брата по плечу.

– Я все зрозумів. Обіцяю бути обачним.

– Маю надію. І ще одне…

– Слухаю.

– Ця дівчина, Ірина, вона для тебе щось значить?

– Я її кохаю, – просто сказав Артем.

– Тоді зроби так, щоб вона їхала з Києва. Чим подалі тим краще. Здається, ви досягай свого і вони стали схожими на загнаних у глухий кут пацюків. А це дуже небезпечні тварини.

XII

Двері університетської бібліотеки відчинилися, як того й вимагала атмосфера Альма Матер – поважно й цілком безшумно, найменшим рипом не відволікаючи присутніх у залі від таїнства осягнення накопиченого людством Знання.

Артем обережно пройшов вздовж довгої шеренги столів, за якими сиділи заклопотані студенти, підійшовши до полиць відділення історичної літератури. Ось вони, десятки томів Геродота і Лівія, Вергілія і Нестора Літописця, Грушевського і Яворницького – цієї яскравої плеяди науковців, які обрали ціллю свого життя донести до потомків спогади про діяння людей, що пішли у небуття сотні й тисячі років тому.

– Мудрість сторічь, рафінована й просіяна крізь призму часу. Чи не так ліпше за все називати історію? – почув Артем тихий глибокий голос.

Він не помилився, вирушивши до бібліотеки університету одразу по прибуттю до Львова. Петро Орестович був саме тут, серед свої найліпших друзів – як він сам іменував книги. Вони, вітаючись, потиснули один одному руки.

– Радий тебе бачити, Артеме. Яким вітром до нас, неспокійний шукачу істини?

– Маю до вас розмову, Петре Орестовичу.

Сухорлявий професор поглянув на Артема з іронічною іскоркою.

– Приємно, що не забуваєш. Подібних до тебе революціонерів зараз днем з вогнем не відшукаєш, навіть у наших стінах.

Артем винувато посміхнувся, пригадавши той випадок, коли став справжнім головним болем для улюбленого викладача. Почалося все після того, як, проваливши залік з однієї з дисциплін, Артем примусив говорити про себе мало не усю кафедру. Власне, нічого надзвичайного він не здійснив. Просто відмовився йти торованим шляхом і заплатити встановлену таксу, як було заведено у того викладача, а розпочав з ним суперечку, що закінчилась у деканаті. Такий крок за часів перебування на посаді міністра освіти сумнозвісного Дмитра Табачника міг закінчитися відчисленням, але Артема подібна перспектива не лякала. Він точно знав, що правда на його боці й зміг це довести. Тоді, готуючись до кругової оборони, Артем навіть не розраховував на сторонню допомогу. Проте несподівано для себе отримав її з «ворожого» стану. Викладач історії, за яким в університеті йшла слава чесної й глибоко фахової людини, відверто став на бік бунтівного студента. Скоро суперечку було залагоджено, хоча й не без втрат – Петро Орестович отримав догану від керівництва, а Артема позбавили стипендії.

З того часу вони й потоваришували. Виявилось, що попри належність нових друзів до різних поколінь, у них є спільна мета – необхідність пошуку істини. Будь це наука чи повсякденне життя.

І ось тепер він приїхав до Львова, намагаючись отримати відповіді на запитання, які бентежили його. Можливо, саме у Петра Орестовича він відшукає відповіді? І знову серце Артема стислось від дивної, незрозумілої туги. Так, як тоді, у брата, після виходу з-під арешту.

Настрій колишнього студента не заховався від його співрозмовника.

– Ти добряче змарнів, Артеме, – похитав головою він. – І твоя душа, судячи з усього, стомилась у пошуках відповідей?

Так умів лише Петро Орестович – потрапити в ціль з першого слова, з першої фрази.

– Я маю надію отримати їх у вас, професоре.

– Так, так, – посміхнувся Петро Орестович, сяйнувши самими кутиками примружених очей. – Що ж може бути кориснішим за відверту розмову? Прошу до мого кабінету. Маю дві цілком вільних години, тож із задоволенням проведу їх за філіжанкою кави і бесідою. А там, хто знає, можливо ми віднайдемо відповіді на твої запитання?

Кабінет декана історичного факультету не змінився за той час, який Артем був тут відсутній. Втім, не лише за цей час. Будучи людиною консервативних, чи то пак академічних (як любив казати сам Петро Орестович) поглядів, професор не змінював інтер'єр свого кабінету, напевне, з часів, коли почав тут господарювати. Те ж високе вікно з вузькими віконницями і важкими гардинами, старомодний дубовий стіл з важким мармуровим прес-пап'є і бюстом Грушевського. Шафа у стилі рококо, на полицях якої вишикувались старовині фоліанти – гордість професора і кохання усього його життя. Біля дверей незмінна корзина для парасольок, а на столику у кутку мідний керогаз, який, без сумніву, пам'ятав ще позаминуле сторіччя. З цим керогазом була пов'язана ціла купа університетських шаржів і жартів, а кількість спроб, що їх робили колеги Петра Орестовича і запопадливі студенти, намагаючись подарувати професору ультрамодну кавоварку, налічувала більше десятка. Проте Петро Орестович, як і рік, і два тому, заварював ароматну міцну каву, незмінно встановлюючи на полум'я, яке діловито буркотіло, закіптюжену кавоварку. І Артем міг заприсягтися – кращої кави він не коштував у своєму житті…

– Ну-с, присядьте, молодий чоловіче, – запрошуючи, Петро Орестович вказав на один зі стільців. – Зараз розпалимо мого старенького, поп'ємо кави.

Коли запашний напій наповнив приміщення своїм ароматом, професор сів навпроти гостя і довго вивчав його оцінюючим поглядом.

– Що ж, як твої справи на ниві історичної науки, як аспірантура?

– Намагаюсь не очорнити імені мого славетного викладача.

– Ну, тільки без дифірамбів, це зайве. Обрав тему для дисертації?

Артем знизав плечима.

– Думав, що обрав. Але зараз… Історія пишеться на наших очах.

– Так, так… Важкі часи. Все ж, це не наша з тобою тема. Про неї писатимуть прийдешні покоління. Академічна наука не полюбляє поспіху. Вона потребує часу, як добре вино. Лише час може розставити все на свої місця, лише роки гасять пристрасті й дають можливість висвітлити події без зайвих емоцій.

Артем не заперечував. Він був улюбленцем Петра Орестовича і вони разом колись обрали тему для Артемової дисертації, а саме – Гадяцький трактат 1658 року. Тека з незакінченою роботою лежала у столі на квартирі Артема від листопада минулого року.

– Ви маєте рацію, професоре. І я обов'язково закінчу дисертацію до кінця поточного року.

Петро Орестович кілька хвилин мовчав.

– Буде приємно бачити тебе у ролі колеги, Артеме. На кафедрі знайдеться багато роботи, а там… я не вічний, роки. Мені рано чи пізно знадобиться заміна. Хочу сказати без найменшої улесливості, що кращого учня, аніж ти, у мене не було. Ви немов створені один для одного – ти й історична наука. Можливо, у майбутньому українці матимуть нового Яворницького чи Грушевського.

Артем зніяковів. Він ніколи не вважав себе видатною людиною. Просто наполегливо працював над речами, які йому подобались.

– Професоре, це явне перебільшення моїх чеснот. Хоча, мені було б приємно працювати під вашим керівництвом.

– Так, працювати… – Петро Орестович був заглиблений у власні думки більше, аніж це бувало зазвичай. Нарешті він відставив чашку і подивився на Артема впритул. – Ти мав до мене розмову?

Артем відставив і свою чашку. Власне, саме для цього він і приїхав, на цілу добу відстрочивши Майдан і зустріч з Іриною. Думки і протиріччя, ось що долало його останнім часом. Друзів і близьких багато, але порадників… Артем цілеспрямовано їхав до Львова. За порадою Петра Орестовича.

– Професоре, я потребую вашої поради.

Старий погладив гладко виголене підборіддя і подивився проникливим поглядом.

– Артеме, я очікував на тебе. Бачив тебе кілька разів по телевізору. Знав, що з'явишся. Судячи з усього, ти там від початку?

– Я не міг вчинити по-іншому.

– Знаю. Якимось чином причетний до цього і я. Зрештою, ти мій учень. Твоя поява там, це мої погляди на життя, втілені у тобі. Я готовий відповісти на твої запитання.

– Скажіть, це потрібно? Все, що ми робимо? Ми повинні продовжувати? Для мене це важливо.

Петро Орестович відповів не одразу. Очевидно, зважував кожне слово.

– Розкажи мені, для чого ви там стоїте, – озвався нарешті. – Ні, я не про фрази, якими засоби масової інформації озброїли обивателя. Мені, як історику, цікаво зрозуміти глибинні процеси. Те, чого не демонструють назовні. А вони відбуваються, я у тому можу бути впевнений ще й як суспільствознавець. Тож будь ласкавий, поділись тією інформацією, якою людина з передової може поділитись з кабінетним пацюком на кшталт мене.

– Ми відстоюємо європейський вибір, професоре.

– Погоджуюсь. Шлях до об'єднаної Європи є найкращим вибором для нашої держави. Але такі прагнення не збирають мільйонні маніфестації, мій друже. Це, скоріше, робота романтиків серед журналістської братії, дипломатів та прогресивних політиків. Тут щось глибше.

– Ми хочемо змін у владі.

– Із цим погоджуюсь. Усі більш-менш розумні люди уже давно осягнули, що наші біди не в природних лінощах пересічного українця. Не у безголовості людей навколо. Хоча і ці фактори впливають на сучасне українське суспільство. Головна наша біда у тому, що керманичі, яким ми доручаємо керівництво країною, зовсім не розуміють, для чого їх обрано. Вони навіть думки не припускають, що, пробігшись по головах суперників нагору, вони мусять думати про країну, а не про інтереси власних кланів. Українська державність для них – нічим не підкріплена абстракція. Натомість клан поплічників і покровителів, цілком матеріальні речі. І їх потрібно задобрювати й посилювати. Адже у час, коли по головах оточуючих до влади почнуть дертися наступні шукачі привілеїв, саме клан стане на захист завойованого. Але подібні речі відбуваються роками. І майже нікого не турбують. Чому ж зараз наше суспільство так захвилювалось? Тож я повторюю запитання: для чого ви там?

– Справедливість.

Петро Орестович глибоко зітхнув.

– Так, справедливість. Усі про неї говорять. Та ніхто не бачив. Для мене справедливість – це величина відносна, як і свобода. Хіба хто-небудь у нашому недосконалому світі може вважати себе вільним? Так, працівник заводу, наприклад, відчуває набагато більше свободи, аніж ув'язнений. Він вільний пересуватись у межах певної території, вільний займатись власними справами у вільний від роботи час. Але він мусить третину свого життя віддавати праці біля верстата, не маючи права порушити створений стан речей. Більшу свободу отримує людина творчої професії, але й цьому індивіду потрібно час від часу покидати захмарні висоти своєї творчості, щоб втамувати голод, заплатити за рахунками або просто випрати шкарпетки. А ще фінансові зобов'язання, зобов'язання перед сусідами, друзями, рідними. Ніхто не має справжньої свободи. Не менш сумні справи зі справедливістю. Надто часто вона у кожного своя.

Артем замислився. У словах Петра Орестовича була незаперечна логіка. Було щось таке у хвилі масових протестів, які захлеснули країну, чого Артем не міг осягнути. Щось неосяжне, можливо навіть містичне. Сам хід протистояння немов підштовхували невідомі сили у бік ескалації. А Майдан, всупереч здоровому глузду, після чергового загострення або погіршення погодних умов не розходився, а лише укріплював свої позиції. Зародившись у листопаді під стелою Незалежності, зараз він займав позиції від стадіону «Динамо» до Бесарабки. Цим різношерстим суспільством неможливо було керувати, але Майдан виявляв чудеса самоорганізації. Йому неможливо було нав'язувати ідеологію, але він вперто співав гімн України. На Майдан була закрита дорога міліцейським патрулям, проте з точки зору криміногенної ситуації це була найбільш безпечна частина столиці. Безпомилково можна було стверджувати лише одну істину – Майдан перетворився на новітнє явище в історії країни. Раніше не бачене й не випробуване. А усі вони, його громадяни, йшли вперед, немов стародавні мореплавці теренами Нового Світу, не маючи змоги спиратись на життєвий досвід. Те, що породив Майдан, неможливо було вписати у рамки прагнення євроінтеграцїї, змін у владі або справедливості.

– Можливо, ми хочемо побудувати нову Україну, професоре?

І на обличчі старого засяяла посмішка.

– Так! Ось чого я домагався від тебе, Артеме! Саме цього. Конче важливо розуміти усі цілі, які ти поставив перед собою.

– Їх поставило перед нами життя.

– Мій хлопчику, вам дуже важко там, я знаю. Проте я хотів, щоб ти знав ще одну річ – я щиро захоплююсь вами. Захоплююсь і боюсь вас одночасно.

– Чому?

Петро Орестович підійшов до вікна. Він хвилювався і це було помітно.

– Мені здається, Артеме, ви не повною мірою розумієте, що ви зробили. А це страшні речі.

– Ми все розуміємо, – Артем не збирався залишатись в очах колишнього викладача невинним хлоп'ям. Він знає, що робить. Усі вони знають, чим ризикують.

– Ми загнали у глухий кут людей з безкінечними владними й фінансовими можливостями і без надлишку моральних принципів. І вони нам цього не подарують. А ви не замислювались над тим, що тепер ці люди втратили значну частину своїх можливостей і просто не можуть нічого вдіяти?

– Це очевидно. Проте я про інше.

– Що ж саме?

Петро Орестович дістав цигарку і припалив. Кілька секунд помовчав, збираючись з думками.

– Ну, добре. Уяви собі, що Майдан, будучи найбільш прогресивною частиною суспільства, це дбайливий господар, а сама країна – город. Простий город з картоплею, буряками і зеленню на грядках. Господар довгий час спостерігав, як серед його городини росте й зміцнюється бур'ян. І от нарешті він вирішив, що досить терпіти й на грядках потрібно навести лад. Він розпочав боротьбу з бур'яном. Але, намагаючись дістатись до коренів лиха, він був просто-таки ошелешений. Ці корені вразили увесь простір його городу. Великими й малими відгалуженнями вони зайняли кожен клаптик землі, п'ючи сік, який мав належати культурним рослинам. День за днем ці корені руйнували працю господаря, роз'їдали землю і марнували сподівання на врожай. Але навіть не це найстрашніше. Вони, ці страшні корені, йшли під землю значно глибше, аніж можна було б подумати. Колись жив один відомий американський письменник на ім'я Гаррі Гаррісон. Його перу належить книга «Неприборкана планета». Це оповідання про світ, у якому природа є ворогом людині. Де кожен представник флори чи фауни створений лише для однієї цілі – убити за допомогою отрути, зубів чи кігтів. І люди, які колонізували цю планету, змушені боротися з цілим ворожим світом. Виграли вони чи програли, не важливо. Для нас у контексті нашої розмови цікавим є один епізод цієї книги. Під час чергової битви місто було атаковане гігантськими коренями рослини, які рухались, немов живі, а тунелями, проробленими всередині коренів, бігли тисячі тварюк, готових атакувати всякого, хто зачепить корені. У нас подібна ситуація, Артеме. Боюсь, корені, зачеплені вами, знаходяться значно глибше, аніж це можна було б собі уявити. Вони ведуть за кордон. І зараз відбувається, не багато, не мало, спроба позбутися цих рудиментів старого ладу на нашій землі. Не сподівайся, що люди, які запустили ці щупальця у нашу землю, терпітимуть спробу позбавитись їх.

– Можливо, не варто було починати?

– Варто, Артеме, і ти знаєш це не гірше за мене. Усі останні роки нас вперто вели назад, у СРСР. Усі ці люди, так звана правляча еліта, вони чужинці. Яничари. І яничари з безмежною владою та, як вже було сказано, можливостями. Ці люди не тільки не сприймають ідею розбудови незалежної української держави, вони усіма можливими методами саботують цей процес. Можливо, діяли б ще активніше у цьому напрямку, якби не мали такої патологічної пристрасті до казнокрадства. І я, як історик, просто не можу не помітити у нашого президента задатків старого невдахи Брюховецького.

Брюховецький. Артем посміхнувся – йому й самому не раз приходила на думку аналогія між гетьманом часів української Руїни і нинішнім президентом. А що – прийшов до влади, спираючись на підтримку сходу, точніше найбіднішої його частини, після отримання булави розпочав репресії супроти опонентів.

Петро Орестович немов прочитав думки:

– Підписав безпрецедентні за своєю антидержавною спрямованістю Московські статті за обіцяні будинок у Москві й боярську доньку. Зрештою, дійшов до того, що почав іменувати себе «найнижчою підніжкою його царської величності» і був страчений козаками. Історія веде свій розвиток за спіраллю, тобі це відомо. Тож ви все правильно чините, Артеме.

– Ви вважаєте?

– Так. Шкода лишень, що усіх нас очікують важкі часи. Нова Руїна.

Уже виходячи з кабінету, Артем, вражений словами професора, на мить застиг у дверях.

– Скажіть, професоре, у нас є шанс?

– Так, Артеме, безперечно. У нас у всіх є шанс і ми не повинні його впустити. Але запам'ятай одну річ. І ретельно все зваж.

– Що саме?

– У нас розпочалась революція, Артеме, – Петро Орестович наблизився до колишнього учня і, поклавши йому на плече руку, зазирнув у очі. – А революцій без крові не буває. Тому дуже скоро перед вами усіма постане вибір: або ви прийшли на Майдан поспівати й потанцювати, або готові на реальні жертви. У кожного з нас лише одне життя, тож потрібно зважити усі за і проти перед тим, як класти його на шальку терезів.

Артем витримав погляд.

– Я все зважив, Петре Орестовичу. Дякую за розмову. Мені потрібно їхати.

XIII

Ніч за барикадами уже не була такою спокійною, як раніше. Десь палали автомобілі, містом чигали патрулі обох сторін протистояння, а ранкові телевізійні новини перетворились на зведення з місця бойових дій. Майдан, який раніше потребував теплих речей, провізії й палива, захлинався тепер від нестачі медикаментів, бронежилетів і того, про що тиждень тому тут боялися говорити – зброї. Зброя була необхідна вчорашнім студентам, працівникам і бізнесменам, а нині рядовим бійцям Майдану. Політики продовжували стверджувати зі сцени на Хрещатику свої звичні мантри про мирний протест, викриваючи нові злочини влади проти власного народу, проте вони вже втратили вплив на події.

Все змінилося.

Майдан не потрібував порожніх балачок, він потребував зброї.

В адміністрації Президента продовжувались пусті перемовини. У представників горе-президента на телеекранах тепер були зіпсовані зачіски й блукаючі очі.

А Майдан потребував зброї.

Люди, стомлені тримісячним протистоянням і нездатністю москвобандитської владної партії їх почути, були здатні на все. Втім, денної пори все було спокійно, принаймні на вигляд. Артем, повернувшись після кількаденної відсутності, кинув речі у наметі, привітався з колегами, які байдужно грали у карти, і вирушив на розшуки Ірини. По майже годині блукання, відшукав її на другому поверсі КМДА, де тепер було розгорнуто один з десятка медичних пунктів.

Помітивши Артема, вона щиро зраділа й навіть не думала цього приховувати.

– Артемчику! Ну нарешті! Чому так довго?!

Артем пригорнув її, відчуваючи пахощі свіжого бузку.

– Ти пахнеш бузком.

– Парфуми, дурненький, – її очі розбризкували промінчики радості. – Як я скучила…

Тепло і пахощі. Артем стискав кохану в обіймах і не хотів, щоб мить його щастя урвалась. Нарешті розпрямив руки.

– Повинен був побачити своїх. У тебе чергування?

– Уже закінчилось, уяви собі. Саме збиралась йти додому.

– Додому? – Артем згадав розмову з братом і спохмурнів. Активісти Майдану давно називали домівкою тимчасові пристанища, будь це намет біля «Глобусу» чи кімната у помешканні небайдужих киян.

– Ти де зараз мешкаєш?

– На Лівому Березі, у подруги. Прекрасна людина. Віддала нам дві кімнати з трьох, у третій сама з маленьким сином і чоловіком. По черзі чергують з дитиною. Хто вільний від чергування – на Майдан! Можеш мене провести?

– Проведу.

Розлука тривала усього чотири дні, але Артем по-справжньому скучив за Ірою. З нею було легко і радісно, навіть якщо для спілкування необхідно було помандрувати в інший кінець Києва і назад. Крім того, Борис мав рацію, потрібно примусити її їхати додому. Жарти закінчились.

Вони навмисне не пішли у метро на Майдані, вирішивши піднятись угору Інститутською і дійти до «Арсенальної». Йшли, взявшись за руки. Артем не знав, як почати розмову, й мовчав. Стомлена Ірина теж мовчала. Озвалась лише через кільканадцять хвилин:

– Як з'їздив?

– Добре.

– Як мама?

– Закінчимо тут, побачиш сама.

Ірина посміхнулась і міцніше притислась до нього. Артем відчув, що розмова, яка конче має відбутись, під загрозою. Вона повинна поїхати, але нізащо цього не вчинить. Це майже неможливо, але він повинен спробувати.

– Іро…

– У нас тепер обладнання не гірше, аніж у справжньому госпіталі, – щебетала вона. – Навіть операційна є. І з ліками тепер жодних проблем. Які у нас гарні люди, просто супер. Уявляєш, тільки з'являється запит у Твітері, за годину, максимум дві, усе приносять.

– Це чудово. Гро…

Революцій без жертв не буває… Але ж була Помаранчева революція? Артем хапався за цю думку і намагався довести собі самому, що все може пройти, не скотившись до страшного сценарію. Хапався і тієї ж миті кидав подібну думку. Кров уже пролилася.

– Так приємно, коли ти поряд…

– Так, Іро…

– А знаєш, скоро весна, – лунав близький і одночасно далекий голос. – Тепер значно поменшає простудних захворювань і переохолоджень.

– Так, поменшає.

Цікаво, що вона відповість на його пропозицію покинути все і їхати додому? А як би він сам відповів? Хоча, він чоловік, він мусить бути попереду. Та чи дослухається? Чи не тому вони так швидко зблизилися, що були надто схожі? Занадто багато запитань. Але він, принаймні, мусить спробувати.

– Іро, я хотів дещо тобі сказати.

– Що саме? – вона посміхається, стискаючи його руку. – Маю надію, не вмовлятимеш їхати геть?

Це напівжартома. Невже здогадалась? Ні, просто на Майдані останнім часом існував такий жарт. Але тепер все зайшло надто далеко.

Жарти скінчились.

Ескалатор ніс їх у підземелля найглибшої у Києві станції метро, повз них пропливали сіті-лайти з рекламою і ціле море людей. Під ногами натужно стугоніли електромотори, а на серці у Артема робилось усе більш неспокійно. З свідомості не йшли слова Петра Орестовича.

Революцій без жертв не буває.

Так, він безмежно правий, старий професор історичних наук. І Артем готовий до жертви. Він, але не це сірооке дівча. Він повинен зберегти її за будь-яку ціну.

Електричка, швидкий ряд освітлених вагонів, знову люди, люди. Як же їх багато. Цікаво, а вони знають істину про правила проведення революцій? Чи вони готові віддати життя за нову Україну? Навряд. Більшість навіть не буває на Майдані, з'явившись раз чи два на недільне віче. Так, для «галочки», для вдоволення цікавості або для очищення совісті. Вони, як і раніше, затуляють вуха навушниками і очі моніторами мобільних комп'ютерів, намагаючись не проґавити кілька хвилин, проведених у метро. Бути в курсі подій, знати, які тренди найактуальніші…

Зайшовши у тихий двір десятиповерхового будинку, де жила гостинна знайома Ірини, Артем зупинився. Зараз або ніколи.

– Іро, я не піду далі.

– Чому?

– Твоя знайома й так робить багато для Майдану, не хочу її зайвий раз турбувати. Облишимо. Я хотів тебе попрохати…

– Про що?

А чому б їй не поїхати до його мами? Вони б сподобалися одна одній.

– Власне, це пропозиція.

– Так! – вона кумедно здійняла брови. – Тобто ти хочеш зробити мені пропозицію просто на вулиці?

Ось чим вважає вона його намагання розпочати розмову.

– Ні.

– Навіть так?

Все, далі тягнути немає сенсу.

– Іро, я хочу, щоб ти поїхала.

– Куди?

– Байдуже. Тебе не повинно тут бути.

Вона все зрозуміла одразу. Різко повернулась і блиснула поглядом, сповненим не те щоб презирства, а якоїсь туги.

– Я нікуди не поїду. А зараз іди геть.

XIV

Ранок двадцятого лютого був не схожим на попередні ранки. Майдан, у звичному розумінні, перестав існувати. Останні два дні змінили його настільки, що годі було намагатись зрозуміти сутність подій з точки зору мирної людини. Майдан умився кров'ю і умив нею своїх ворогів. Кияни ще два дні тому прокинулись посеред бойовища і вже не могли відчувати жаху. Жах перетворився на повсякденність. На вулицях і берегах Дніпра лежали трупи померлих насильницькою смертю людей, а виходити на вулицю стало смертельно небезпечною справою. Захисники владного режиму давно залишили рамки блюстителів закону й перетворились на скажених псів. Озброєних і неадекватних. Активісти Майдану платили їм тією ж монетою, розстрілюючи з мисливської зброї або десятками вбиваючи і наносячи каліцтва, як у випадку, коли вантажівка вдарила на шаленій швидкості у шикування бійців внутрішніх військ.

І Київ застогнав.

І застогнала Україна, яка донедавна ненавиділа владу за одне лишень побиття студентів під час зачистки Майдану. Щедрим струмком полилася кров патріотів і тих, кому волею долі випало стати на захист перетвореної на страшний молох владної верхівки.

Палали шини на барикадах вулиці Грушевського, палали вантажівки, що ними намагались блокувати урядовий квартал. Палав Будинок Профспілок, якому судилося стати пасткою для багатьох поранених бунтарів. Лінія вогню, яка стала зараз лінією кордону між демократією й деспотією тирана, що втратив здоровий глузд, розділила Майдан навпіл. З боку Європейської площі і згори вулиці Інститутської наступали щільні лави сил спеціального призначення. Стіна сірих щитів затулила собою стелу Незалежності, а пожежний брандспойт поливав відчайдухів, які вперто кидали у нападників подріблену на шматки бруківку і пляшки з запалювальною сумішшю. Усі, хто підтримував Майдан за його фізичними межами, зціпили зуби, розуміючи, що ось-ось вирішиться доля багатомісячного протистояння. Але хто залишиться переможцем?

Цього не знав ніхто.

Уже було вимкнуто трансляцію «П'ятого», уже лежав на столі у керівництва силового блоку план жорсткої зачистки. Але саме у цей час дав збій механізм спрямованої на пригнічення народу державної машин. Щось зламалось серед її численних зубчатих коліщаток і гвинтиків. Зарипіло і зупинилось. І причиною цього був фактор рядових виконавців. Тепер це були не ті годовані й нахабні «беркутята», які гнали людей від Майдану до Михайлівського собору в ніч на перше грудня. Навіть не ті, котрі отримали перший опір одинадцятого грудня і змушені були, немов вівці, шукати порятунку від струменів холодної води, якими їх поливали з вікон КМДА. Тоді вони лишень розізлились, а зараз втратили бойовий дух і мотивацію продовжувати боротьбу. Не допомагали навіть щедрі фінансові підношення, якими керівництво держави, остаточно наплювавши на закон, намагалось втримати «Беркут» на своєму боці. У чорному диму, який вищі сили усі ці дні спрямовували за вітром у їхній бік, після десятків безсонних ночей, після відпочинку на просякнутих брудною водою матрацах, що лежали прямо на тротуарах, біля будівель урядового кварталу, вони зупинились. А ще зупинились тому, що Майдан перестав жартувати. У відповідь на пресловуті металеві «блонди», що ними звірі у погонах заряджали призначені для відстрілу гумових куль дробовики, з-поза барикад полетіла картеч. Гранати все ще вибухали і навіть ранили політиків на сцені. Тих політиків, які попри свої запевнення бути на чолі, досі не несли жодних втрат. «Куля в лоб и всьо пройдьот» – зубоскалив Майдан, а бійці на барикадах і далі отримували каліцтва.

Але «Беркут» зупинився.

Саме у той час, коли вигорілий попередньої ночі Майдан, здавалось, можна було брати голими руками.

– Шикуйсь! – голос сотника примусив Артема забути всі сумніви й відкинути останні вагання. Він застиг у строю схожих на нього вояків.

– Друзі! – сотник походжав вздовж шикування і говорив ті слова, які були потрібні цієї хвилини різнобарвному, зодягненому у цивільний одяг і захищеному саморобними обладунками війську.

– Друзі, усім нам важко! Кожен втратив занадто багато сил, намагаючись наблизити нашу спільну перемогу. Багато хто віддав задля неї здоров'я, а дехто життя. Усі ми прожили непрості місяці, кожен щось втратив у цій боротьбі. Але я вірю – Україна достойна наших втрат і наших жертв. Україна понад усе!..

– Слава Україні! – гасло вибухнуло сотнею голосів.

Артем слухав промову і погоджувався з кожним словом сотника. Так, Україна понад усе.

Проте не про свою любов до Батьківщини думав він у цю мить.

Він думав про Іру, яку так і не вдалось вмовити їхати додому.

І думав про Бориса, який, ймовірно, десь поряд.

І готовий виконати наказ.

Він думав про слова Петра Орестовича і про сумні очі мами, коли вони розставались востаннє.

– Ми сильні духом! Ми разом крокуватимемо до спільної перемоги… – лунав голос сотника, а Артем у пам'яті прокручував слова, які мав сказати і не сказав Ірині, матері, Борису.

– Разом і до кінця!

А Артем згадував, що навесні потрібно поставити пам'ятник на могилі у батька.

Від спогадів і планів на майбутнє відірвав голос луганського Сашка:

– Не дрейфь, Артемка. Раз живем, раз и помирать будем! – підморгнув він і взяв до рук свій дерев'яний щит. – Покажем этим уродам!

Що саме вони мали показати, Сашко не договорив. Коротку промову сотника було скінчено і вони пішли. Попереду була вулиця Інститутська, Жовтневий палац і готель «Україна».

XV

– Внимание, общая информация. Все меня принимают?

– Всем постам плюс.

– «Феликс» плюс.

– «Добер» плюс.

– «Мирон», все тебя слышат.

– «Центр», слышишь?

– Плюс.

– Информация такая: внимательно к улице Грушевского. Приготовились работать. Если будет движение с оружием – доклад и работа. «Беркут» готовится вперед, будем прикрывать. Как принято?

– Всем плюс.

– «Феликс» плюс…

Борис спостерігав за своїм сектором обстрілу крізь оптику прицілу. Він давно покинув спроби осягнути логіку подій. Тому, що логіки у подіях просто не було. Реальність перетворилась на жах і він мав стати частиною цього жаху. Так вирішили за нього десь там, у владних кабінетах.

І він не міг сперечатись.

Тебе утримували все твоє життя за державний кошт, говорили йому.

Все твоє життя тебе тренували і давали займатись справою, яку ти любив, говорили йому.

Ти не знав ні в чому нужди, ти мав престижну посаду, твоя сім'я проживає у Києві і майбутнє твоїх дітей забезпечено.

І все це заради одного – у потрібний момент ти повинен виконати наказ. Без суперечок і вагань. Не маючи можливості перекласти свою відповідальність на плечі іншого. Без можливості самовідводу.

Так говорили йому. І він не міг не погодитись. Все було сказано вірно. Саме тому підполковник СБУ, Борис Кричевський, зайняв позицію на даху будівлі Кабінету Міністрів і спостерігав за сектором обстрілу, очікуючи наказ.

Якщо команда надійде, він виконає її.

Тому, що для цього його готували все життя.

Тому, що такою була його роль у цьому театрі абсурду.

Зрештою, йому можуть наказати відкрити вогонь, але ніхто й ніколи, окрім нього самого, не зможе наказати йому ВЛУЧИТИ. Це має вирішити лише Борис Кричевський.

– Всем постам плюс! – знову ожили навушники.

От і все. Вкритий імлою ранок над Майданом розірвали гучні, схожі на ляскання батога, постріли, кров стигла у жилах людей, яким були знайомими ці звуки. А в окулярі прицілу розвернулась трагедія.

Вони йшли. Йшли, наївно прикриваючись своїми щитами. Падали і відкочувались, поливали брудну бруківку яскраво-червоною кров'ю. Конали і просили про допомогу. Не зупинялись. Не зважаючи ні на що. На місце того, хто впав, ставав інший, і вони йшли.

Небесна Сотня йшла у небо.

Артема Борис побачив у ту саму мить, коли готувався відкласти гвинтівку. Він не міг бачити цього безглуздого розстрілу беззбройних людей, в руках у яких попри очікування не було жодної зброї, окрім щитів та палиць.

Спочатку не вірив своїм очам. Придивився крізь оптику – так, помилки бути не могло. Це був Артем. У армійській касці і медичній пов'язці, що затуляла обличчя. З примотаними до передплічь і гомілок щитками. Мокрий і закіптюжений, але це був Артем.

А поряд з Артемом царювало пекло.

Звідусіль лунали постріли, а кулі висікали на бруківці Інститутської снопики іскор.

– Артеме! – заклекотав у горлі крик, але Борис придушив його.

Артем його не почує.

Борис провів гвинтівкою, вишукуючи можливі місця ведення вогню. Дарма. Межі його сектору обстрілу не давали побачити того, що робилося праворуч та ліворуч. Та й що він міг вдіяти? Залишалося лише спостерігати і сподіватись, що брата оминуть кулі, які косили людей поряд з ним.

Не оминули.

Коли Артем зігнувся і впав на бруківку, Борис схлипнув і відкинув зброю. Мить – і він уже біг дахом, у напрямку виходу на горище.

– Кричевський! Кричевський, стій! – кричав хтось наздогін, але Борис не зважав. Він повинен бути там, де стікав кров'ю його брат. Він мусить там бути і, якщо не пізно, допомогти.

Ось і сходи. Десь неподалік, очевидно з вікна одного з кабінетів, працював снайпер – оглушливі постріли луною котилися коридорами. Борис збіг на перший поверх і, розштовхавши бійців «Беркута», вибіг на вулицю. До того місця, де він бачив Артема, залишалося близько трьох сотень метрів.

Артема там не було. Лише калюжка крові. Поряд, намагаючись заховатись за підніжжям вуличного ліхтаря, лежав переляканий чоловік років п'ятдесяти.

– Де він? – видихнув Борис.

Чоловік подивився на нього таким поглядом, ніби побачив привид. Очевидно, через форму і напис «СБУ» на нагрудній кишені.

– Ховайся, дурню, застрелять! – вигукнув він за мить простудженим, хрипким голосом.

Борис мотнув головою.

– Поранений, де він? – повторив, відчуваючи, як усе тіло починає бити дрібне тремтіння. Адреналін.

– А біс його знає, винесли кудись. Ховайся, бо зараз і тебе понесуть.

Борис повернувся і покрокував униз. Він і не думав ховатись, нехтуючи небезпекою. Просто не міг думати про неї після того, як побачив на землі власного брата.

– У готель «Україна» іди, – сказав хтось поряд, з кущів. Поглянувши туди, Борис побачив двох брудних чоловіків, які ховались від обстрілу за деревом. Один з них вказував на будівлю готелю. – Туди поранених несуть.

Він знайшов брата на закривавлених ношах. Поряд сиділа Ірина. Вона тримала руку Артема і монотонно хиталась.

Немов маятник. Назад і уперед.

Знову і знову.

Не ридала, не голосила, лишень рухалась, тихо і моторошно. І Борис усе зрозумів. Мовчки сів поряд і затулив обличчя руками. Він не встиг. Не зміг зупинити. Не зміг врятувати. Решта не має значення. Слів, якими можна було б висловити відчуття, просто не придумано. Їх не існує. Сидів так близько години. З безодні небуття вивів голос лікаря:

– Хтось знає його ім'я?

– Так, – сказав Борис. – Це мій брат.

І цієї миті він зустрівся поглядом з дівчиною, яка все ще тримала руку Артема.

– Ненавиджу, – тихо сказала вона. – Ненавиджу…

Борис піднявся і пішов слідом за лікарем. Пояснювати щось було марно. І на пояснення не було сил.

Епілог

Пух старих тополь кружляв у повітрі, неначе сніг, виконуючи танок, що наспівував йому легенький вітерець. Літня спека, яка нарешті прийшла після кількох тижнів злив та негоди, примушувала життя сповільнити свій темп. Бірюзовий купол неба проливав на землю ціле море сонячного сяйва, а зелень, що буйною хвилею панувала навкруги, тішила око.

До маленького кладовища, що розташувалось серед купи старезних ясенів на краю села, йшли двоє. Старенька сухорлява бабця у чорній хустині і зодягнутий у камуфляж офіцер з погонами підполковника. Йти йому було важко – на хвору ногу ступав обережно, спирався на милицю. Старенька, зупинившись, похитала головою:

– Болить… Машиною треба було…

– Я дійду, мамо, – поранений офіцер витер хусточкою спітніле чоло і продовжив свій шлях.

– Ой, леле…

Борис виписався з шпиталю тиждень тому і одразу ж поїхав до матері. Не розповідав нічого. Та й що він міг їй розповісти? Усе пережите під Слов'янськом можна було висловити одним коротким словом – війна. Але старенька надто багато пережила за цю гарячу зиму, щоб примушувати її зайвий раз хвилюватись.

– Все добре. Все буде добре.

Ось і ворота. Зелень дерев, охайні могили. Ірину Борис помітив здалеку. Вона стояла поблизу Артемової могили, занурена у власні невеселі думки.

– Хто це там? – придивилась мама.

– Ірина, я тобі про неї оповідав.

Підійшли. Іра, помітивши їх, немов прокинулась. Стояла, не знаючи як розпочати розмову.

– Так ось познайомились з тобою, доню… – зітхнула стара.

Борис безсило присів на лаву. Рана роз'ятрилась і почала допікати. Проте він не жалкував, що вирішив йти до братової могили на своїх двох. Потрібно скоріше ставати на ноги. Надто багато роботи.

Він палив і мовчки дивився на фотографію Артема. І на дати під нею. 1986–2014. Все. Коротке, але яскраве життя. Життя, яке могло принести країні значно більше. Але навіть закінчившись так несподівано і трагічно, воно не пропало задарма. Його пам'ятатимуть. Перед дверима сільської школи з'явилась меморіальна табличка з ім'ям Артема, а це про щось говорить. Шкода лишень, що такою ціною. Безумовно, шкода.

Іра підійшла і сіла поряд. Деякий час мовчала.

– Я завинила перед вами, – сказала нарешті.

– Чим?

– Я була надто різкою…

Борис повільно похитав головою.

– Все було сказано вірно.

– Я була надто різкою.

– Не вберіг. Намагався, не зміг… Так мало бути. Тепер ми нічого не зможемо змінити. Він все змінив сам. А ми мусимо лише пам'ятати.

І на підтвердження його слів, зашелестів листям лагідний вітерець, порушуючи тишу і спокій кладовища. Веселий і гомінкий, свіжий і сповнений пахощів нагрітого спекою поля.

Вони пам'ятатимуть.

Назавжди.

Навік.

15.06.2014.

© Ю. Сорока, 2014

Дмитрий Харитонов

Как американское золото погубило Испанию, или «берегись, Бог видит все»

История Испании весьма интересна в плане того, как события, происшедшие почти пять веков назад, отложили заметный отпечаток на все последующие поколения.

В свое время Испания была одной из величайших в мировой истории империй и крепко держала в своих руках почти весь цивилизованный мир. Она могла считаться одним из ярких примеров того, как сравнительно небольшому по территории государству, удалось контролировать огромные владения. Но, испытав пору удивительного могущества и величия, Испания со временем потеряла почти все, что имела.

Сегодня она – весьма скромная по своим экономическим возможностям держава, известна, в основном, благодаря неплохим курортным пляжам, превосходному футболу (как в исполнении сборной, так и клубов «Барселона» и «Реал»), а также бессмертным творениям архитектора Гауди и художника-сюрреалиста Сальвадора Дали. О влиянии же Испании на европейскую экономику и политику можно говорить лишь в негативном аспекте – это один из самых слабых членов Европейского Союза.

Следует отметить, что ни в одной европейской стране цивилизации не менялись так часто, как в Испании. Вначале ее оккупировали римляне – и этот период продолжался почти семь веков. Кстати, именно во времена римского правления были построены красивые города и родились одни из самых знаменитых испанских императоров – Траян и Марк-Аврелий, а также знаменитый философ Сенека, ставший впоследствии советником императора Нерона.

Но ничто не вечно под луной, и после оглушительного падения Римской империи Испания оказалась в цепких руках вторгшихся с севера племен вестготов. Армия захватчиков была просто колоссальной по тем временам – она насчитывала около двухсот тысяч человек. Впрочем, варвары не оставили заметного следа в истории страны. Наоборот, они сами с удовольствием подчинились чужой для них цивилизации – с готовностью отказались от своих богов, приняли христианство и латинский язык.

Вскоре – а это произошло в 711 году – Испанию ожидала еще одна оккупация. В страну вторгся весьма малочисленный отряд мавров (мусульман – потомков арабов и жителей северной Африки.). Завоевание новых земель оказалось для арабов обескураживающе быстрым и легким делом. Перед завоевателями торопливо открывали ворота самые крупные города – Кордова, Малага, Гранада и другие сдавались почти безо всякого сопротивления. Огромная Испания была завоевана всего за два года…

Захватчики были в невероятном восторге от новых завоеваний. Арабский генерал в письме, адресованном халифу описывал эту страну, как настоящий рай: «По красоте неба и земли она подобна Сирии, по мягкости климата – Йемену, цветами и ароматами напоминает Индию, плодородием – Египет».

Кстати, место вторжения мусульман в Испанию с тех пор называется Гибралтар, по имени командующего генерала армии мавров.

Арабы оказались весьма великодушными по отношению к покоренному населению. Они оставили завоеванным испанцам все их имущество, церковь и законы. Единственным, но очень и очень необременительным условием была уплата символической дани.

На то время мавры были, пожалуй, самой просвященной нацией в мире. Они уже тогда имели самые высокие знания в медицине, астрономии, поэзии, архитектуре. Менее чем за сто лет были вспаханы не обрабатываемые доселе земли, заселены пустующие города, созданы великолепные монументы, установлены торговые отношения с другими народами. Именно арабы построили в Испании университеты, которые долгое время оставались главными центрами знаний и интеллекта во всей Европе, были переведены труды греческих и латинских авторов. Одним из самых красивых европейских городов стала столица халифата Кордова. Чтобы отделиться от Мекки, арабы даже построили здесь знаменитую мечеть Кордовы, считавшуюся одним из главных чудес света. (К сожалению, сегодня прогулка по городу оставляет грустное впечатление – когда-то здесь было около миллиона жителей, а теперь – это довольно мрачный провинциальный город с населением всего в триста тысяч человек.)

За несколько столетий, полностью преобразовав Испанию, арабы превратили ее в одну из самых процветающих стран в Европе. Впрочем, даже режим «мягкой оккупации» категорически не устраивал гордых испанцев – им самим не терпелось приступить к массовому порабощению других народов.

Итак, мавры сделали свое дело – мавры могут уйти… Правда, процесс их изгнания из рая был довольно растянут во времени: целых восемьсот лет шла беспощадная борьба между испанцами и маврами. Ни одно другое государство Европы не испытывало столь длительной колонизации. Судьбу испанцев можно сравнить разве что с судьбой русского народа, который, подвергшись нашествию монголо-татарских кочевников, на три столетия оказался в зависимости от своих захватчиков.

Кстати, Испанию и Россию роднят не только периоды длительной оккупации соответственно маврами и монголо-татарами, но еще создание уникальной репрессивной машины. Подобно тому, как в России в 20 веке ГУЛАГ и сталинские репрессии выкосили миллионы самых образованных и талантливых людей, в истории Испании были схожие события на несколько веков раньше. Но они также привели к трагическим изменениям, последствия которых серьезно ощущаются и по сегодняшний день.

Речь идет об инквизиции, которая изначально задумывалась как средство борьбы против мавров и евреев.

Реконкисту – отвоевание испанской территории у арабов-мусульман – завершила королева Изабелла Кастильская. Вместе с мужем Фердинандом они объединили Испанию, представлявшую собой пеструю смесь различных королевств и языков, в одно государство. Можно сказать, что именно благодаря этой сладкой парочке и появилась современная Испания (после смерти их даже похоронили рядом).

Личным духовником Изабеллы (на протяжении огромного времени – целых сорока лет!) был великий инквизитор Томас де Торквемада, который, борясь с религиозным многообразием Испании, с настоящим христианским человеколюбием сжег на кострах почти одиннадцать тысяч человек. И здесь Торквемада рука об руку усердно трудился вместе с Фердинандом – именно королю принадлежала гениальная идея использовать дармовой труд «врагов народа» для так называемой «экономической инквизиции». Это был дешевый ресурс рабочей силы в условиях, когда рабский труд уже не использовался. Когда еретика приговаривали к галерам или бичеванию, его с позором вели через весь город, обстреливая камнями и нечистотами.

Иудеи пытались было откупиться от инквизиции, предложив Фердинанду огромные по тем временам деньги. Взамен они хотели только одного – прекратить преследования. Искушение было очень велико, Фердинанд даже был готов дрогнуть и уступить соблазну, взяв отступные. Но Торквемада в ярости швырнул наземь серебряное распятие со словами: «Однажды Он был продан за тридцать сребреников, а вы готовы продать Его за тридцать тысяч или миллионов – не имеет значения! Он здесь, вот Он. Возьмите и, если хотите, продайте!» Положив перед ошеломленной четой распятие, Торквемада вышел. Пристыженный Фердинанд отказался от денег – и еще ярче, и еще сильнее стали гореть костры инквизиции.

Всего Торквемадой к ссылке на галеры было приговорено около ста тысяч человек – колоссальное количество людей по масштабам того времени. Именно на галерах должны были эти еретики искупать свою вину перед Господом. Ссылка на галеры фактически являлась той же смертной казнью, только отложенной – большинство приговоренных к пожизненной каторге не доживало даже до окончания второго года заключения. Такая «отложенная смерть» была, разумеется, предпочтительней смерти мгновенной. Еретики «чистосердечно каялись», доносили на всех своих родственников, снова и снова увеличивая таким образом количество свежих «еретиков» для галер, и отправлялись на каторгу (само слово «каторга» – это наименование галер на Черном и Каспийском морях).

Поскольку Фердинанд забирал две трети доходов инквизиции, то Торквемаде постоянно приходилось обвинять в ереси все больше и больше людей. Солдаты инквизиции начинают проводить массированные облавы даже в кабаках (Торквемада заявил, что вино – это одна из уловок дьявола), хватать в театрах актеров и обвинять их в любых мыслимых и немыслимых ересях – ремесло актера также было объявлено бесовским.

Как писал знаменитый французский историк Гюстав Лебон: «Мусульман насильно обращали в христианство; это позволяло святой инквизиции уничтожать их. Политика властей была направлена на полное освобождение испанской земли от иностранцев. К несчастью для Испании, эти три миллиона подданных, которых она добровольно лишилась, составляли ее интеллектуальную и промышленную элиту. Инквизиция, в свою очередь, постаралась уничтожить всех христиан, которые были хоть немного выше посредственности. Результат был очевиден: Испания, которая считалась великой страной, тут же пришла в самый позорный упадок. К упадку пришло все: сельское хозяйство, промышленность, торговля, науки, литература, культура. С тех пор прошло много веков, но цивилизация Испании так и не достигла уровня своего былого расцвета».

Превратив Испанию в самую мрачную католическую страну, где постоянно полыхали костры инквизиции, королева Изабелла вполне могла бы войти в историю как одна из самых жестоких правительниц своего времени, как Сталин пятнадцатого века. Однако судьба была благосклонна к ней и подарила Изабелле встречу с высоким некрасивым человеком, который, казалось, был уже готов капитулировать под напором личных неудач.

Ему было всего лишь тридцать четыре года, но он уже был совершенно седым от пережитых испытаний (в том числе после потери любимой жены) и абсолютным чемпионом по количеству завистников и личных врагов.

Его звали Христофор Колумб.

Итальянец с лихорадочным блеском в глазах был буквально одержим идеей доказать, что земля круглая, и что существует неизвестный морской маршрут в Индию. Он настойчиво обивал пороги разных монархов Европы с просьбой дать хоть немного денег на экспедицию, но никто из них не захотел тратить средства на столь сомнительное мероприятие.

Самой многообещающей казалась Португалия. Колумб даром потратил еще пять лет, тщетно пытаясь уговорить тамошних властителей снарядить экспедицию. Затем он пытался заинтересовать своим проектом англичан, добиваясь их согласия стать спонсорами, – и снова безуспешно. Тогда он решил предпринять последнюю попытку и перебраться в Испанию, где вступил в переговоры с Изабеллой.

Изабелла Кастильская была единственным правителем, кто поверил в Колумба. Утверждается, что Изабелла из женской вредности пошла наперекор мужу, королю Фердинанду, который, как и многие другие, глубоко сомневался в успехе мероприятия…

После долгих раздумий и мучительных поисков денег в казне, почти полностью опустошенной войной, Изабелла все же решилась профинансировать его, казалось бы, безумную авантюру.

Интересно, что согласно одной из легенд, получить разрешение и деньги на экспедицию Колумбу помогло то обстоятельство, что он приблизился к королеве Изабелле на расстояние нескольких метров и стойко выдержал почти получасовую аудиенцию, хотя ему наверняка хотелось обратиться в бегство из-за невыносимого запаха от королевы. Дело в том, что, начиная свою войну с арабами, Изабелла дала себе зарок не мыться до тех пор, пока последний мавр не покинет испанские земли. Именно этому поразительному обещанию впоследствии будет обязана история моды, которая обогатится специальным термином «кулер Изабелль», обозначающим грязно-серый цвет…

Итак, королева была искренне признательна Колумбу за то, что он во время аудиенции ни разу не отвернулся от нее и ничем не выдал своего отвращения. За проявленную стойкость Колумб был вознагражден тем, что получил деньги на исполнение своей мечты.

Открытие Америки началось с большого обмана. После семидесяти дней плавания моряки Колумба потеряли казалось было последнюю надежду увидеть сушу, как вдруг около двух часов ночи матрос Родриго де Триана увидел на горизонте освещенные лунным светом песчаные дюны. «Земля!» – радостно закричал он. Но у него безжалостно отняли официальное право называться первым человеком, увидевшим, наконец, долгожданную землю.

Убедившись в том, что на горизонте действительно появилась суша, Колумб спустился в кубрик и записал в вахтенном журнале, что еще до Родриго де Трианы заметил «мерцающий свет». По этой же причине матрос не получил вознаграждение, обещанное адмиралом тому, «кто первым увидит землю» – шелковую куртку с его плеча и серьезную денежную награду. Стоит ли удивляться тому, что де Триана так и не простил нечестный поступок Колумбу – после окончания экспедиции он перебрался в Африку, где принял ислам, проклиная Христофора до конца жизни…

Когда Колумб триумфально вернулся в Испанию, на первой аудиенции у Изабеллы он с восторгом рассказывал об удивительных землях, которые удалось открыть, об увиденных им диковинных животных и птицах… На что Изабелла отреагировала довольно холодно и резко, прервав путешественника словами: «Это все хорошо. А золото где?»

В результате своих нескольких путешествий Колумб нашел совсем немного драгоценного песка и умер в нищете и опале, всеми совершенно забытый и неизлечимо больной, грезя о золоте и земном рае, которые он так и не смог отыскать.

Гораздо более удачливым искателем золота был неграмотный свинопас Франсиско Писарро. Подобно тому, как когда-то небольшой отряд мавров покорил их родину, несколько десятков испанцев (они оказались весьма способными учениками) в 1532 году захватили огромные сокровища Перу и пленили Атауальпу. Это был один из первых известных случаев, который по праву можно было назвать настоящим террористическим актом – захватом высокопоставленного человека с целью огромного выкупа.

Атауальпа был последним из правителей десятимиллионной империи инков, которая охватывала территории современных Перу, Эквадора, Боливии и Чили.

В плену Атауальпе позволили сохранять все королевские привилегии. Все его жены и слуги находились возле него. К нему являлись вельможи и исполняли все его приказания. Если с его головы падал волосок, служанка тут же поднимала его и съедала – Атауальпа страшно боялся колдовства. Но гораздо больше он опасался вероломства испанцев и, как оказалось впоследствии, совершенно не зря…

Пытаясь вызвать доверие у чужеземцев, Атауальпа менее чем за месяц научился играть в карты, говорить по-испански и даже немного писать. Однако, поняв, что белых людей манит только золото, он решил откупиться. Атауальпа предложил наполнить помещение, где правителя инков держали в плену, золотом до потолка. От неожиданности Писарро потерял дар речи, и Атауальпа, восприняв это как колебание, немедленно предложил наполнить еще и соседнюю комнату серебром также под завязку!

Но тут уже Писарро сумел взять себя в руки и заявил, что соседнее помещение кажется ему очень маленьким. Тогда Атауальпа согласился заполнить его дважды…

Через три месяца самый большой выкуп в истории человечества был собран. Драгоценности были привезены даже из столицы Куско – кстати, вопреки закону, запрещавшему это. Это была страшная, роковая ошибка инков – они абсолютно не воспринимали золото и серебро как что-то ценное. Для них это был просто красивый металл. Золото они называли «потом Солнца», а серебро «слезами Луны» (гораздо дороже золота для них были ткани, так как на их изготовление уходило много времени).

Но вместо освобождения Атауальпа таким предложением подписал свой смертный приговор. Испанцы догадывались, что если они отпустят живого бога империи инков, то он вряд ли позволит им беспрепятственно убраться восвояси.

На заседании совета, возглавляемого самим Писсаро, Атауальпу обвинили в многоженстве, подготовке восстания против испанцев (хотя он уже находился в плену) и – невероятно (!!!) – в том, что он плохо распоряжался финансами империи! Хотя у Атауальпы не было ни оффшорных компаний, ни тайных счетов в заграничных банках, как у любого средней руки диктатора в сегодняшние дни, – его личный Апокалипсис наступил именно по такой нелепой и надуманной причине!

Далее в лучших традициях инквизиции было решено сжечь правителя инков. Когда испанцы сообщили вождю о своем решении, он не смог сдержаться и разрыдался, как маленький ребенок. Уничтожение тела означало лишение бессмертия, возможности на реинкарнацию в будущем. Это был абсолютный конец.

Перед казнью священник еще раз попытался обратить язычника в христианскую веру. Понимая, что если он примет христианство, то его не сожгут, а всего лишь удушат с помощью гарроты – обруча с винтом, для медленного удушения жертвы – Атауальпа согласился пройти обряд посвящения, предполагая, что тело будет передано народу для мумификации. Но испанцы и здесь обманули его. После того как вождь был задушен, они сожгли его одежды и часть тела на костре. Остальную часть испанцы предали земле, полностью лишив Верховного Инку даже малейших шансов возродиться в будущем…

Столкнувшись с таким вероломством, инки отплатили Писарро лютой ненавистью и всячески пытались вредить ему, как только могли. Когда Писарро поинтересовался у местных индейцев, где, по их мнению, самое лучшая точка для закладки города, они умышленно посоветовали ему наиболее неподходящее для жизни место. Так возникла столица современного Перу – Лима, которая со всех сторон окружена песками и голыми камнями. Это единственный большой город в мире, куда чрезвычайно редко заглядывает солнце – можно даже сказать, что его там практически не бывает. Над городом почти всегда висит густое серое покрывало из тумана. Вместо долгожданных теплых солнечных лучей с неба безжалостно сыплется «гаруа» – холодная водяная пыль, настолько мелкая и легковесная, что вопреки всем законам земного притяжения она не опускается на землю, а остается висеть в воздухе где-то на уровне человеческой груди. Что касается дождя в Лиме, то он может не идти там годами…

Сами инки были настоящими гениями организации. Когда в какой-либо провинции вспыхивало восстание, инкские правители устраивали «великое переселение народов»: разбавляли местное население верными подданными, а бунтовщиков забирали поближе к столице – чтобы они находились постоянно в поле зрения. Первостепенное внимание уделялось строительству качественных дорог – именно они обеспечивали быстрое продвижение войск и подавление бунтов.

Впоследствии именно по этим прекрасным дорогам продвигались захватчики – конкистадоры. Таким образом, Испания, которая всегда сама была лакомым кусочком для иностранных захватчиков, превратилась в безжалостного грабителя чужих земель.

«Золото Америки погубило Испанию», – скажет впоследствии один из испанских экономистов XVII века. Золото, из-за которого были загублены целые цивилизации, осуждены на пожизненное рабство миллионы людей в Перу, Мексике, Венесуэле, Колумбии, золото, оказавшее колоссальное влияние на торговлю, промышленное производство и мореплавание едва ли не всей Западной Европы, для самой Испании стало настоящим бедствием.

Как писал Карл Маркс, «под звон мечей в потоках золота, в зловещем зареве костров инквизиции исчезли испанские вольности».

Так и не достигнув расцвета, в Испании совершенно зачахло промышленное производство. Земля, за которой не происходило достойного ухода, перестала давать урожаи. Катастрофически выросли государственные долги Испании – ежегодно на бесконечные войны тратились доходы пяти будущих лет государственного бюджета. Украденное у инков и ацтеков золото водопадами обрушивалось на подкупы чужеземных владык и кардиналов, на внешнеполитические заговоры по всей Европе. Король Филипп страстно желал стать владыкой мира и насадить на всех известных к тому времени материках единую, разумеется, католическую веру. Это желание сжигало его изнутри. В то же время катастрофически падала цена добытого золота, которое вывозили в Европу доверху набитые им испанские галеоны. Первую в мировой истории инфляцию вызвал как раз неслыханный поток золота в Испанию из Южной Америки. Золота стало невероятно много, а производство оставалось старым, средневековым и быстро перестраиваться не могло. В результате, при жизни всего одного поколения цены выросли в восемь раз!

Но алчность нещадно гнала конкистадоров вперед: золото, золото, еще больше золота. Они на завоевания все новых и новых земель шли с крестом в руке и с еще более ненасытной жаждой золота в сердце.

Само путешествие по морской глади в средние века очень мало напоминало роскошные условия современных круизных лайнеров, где все создано для наслаждений и роскоши.

«Корабль представлял собой узкую тесную тюрьму, из которой никому не спастись, хотя там и не было ни колодок, ни цепей, и тем более суровую, что между ее узниками не могло быть никаких различий. Вас ни на минуту не отпускает страх кораблекрушения, вы задыхаетесь от жары; постелью обычно служит пол. Многих на корабле тошнит, все становятся раздражительными и вспыльчивыми, некоторые совершенно теряют контроль над собой, иные – на короткий период, а иные пребывают в таком состоянии все время. От жажды страдаешь невероятно, и она еще усугубляется пищей – либо печенье, либо что-нибудь соленое. Питья полагается литр в день, вино – только если ты сам взял его с собой. Блохи едят тебя заживо, одежду не постирать. Стоит ужасный смрад, особенно в трюмах, хотя запах везде нестерпимый…»

В марте 1519 года Эрнан Кортес, имевший в своем распоряжении с десяток кораблей, около полутысячи солдат и несколько пушек, высадился на Мексиканское побережье. Он тоже грезил о золотой добыче…

Когда спустя 20 лет Кортес будет вынужден возвратиться в Испанию с целью «решить вопрос» с судебным преследованием против него, ему едва удастся добиться королевской аудиенции. Согласно легенде, затертый в толпе придворных, Кортес чудом прорвется к королевскому экипажу и повиснет на подножке, рискуя быть навсегда изувеченным лошадиными копытами. На возмущенный вопрос короля: «Кто вы такой?», Кортес ответит: «Я – человек, который подарил Вашему Величеству больше стран, чем ваши предки оставили вам городов!».

Испанские конкистадоры были просто наповал сражены невероятным великолепием Теночтитлана – огромного ацтекского города. По словам одного из них «…такого никто никогда не видел, не слышал и даже во сне не грезил о чем-нибудь подобном тому, что мы тогда увидели».

Теночтитлан был в те времена столицей Ацтекской империи и одним из самых красивых и крупных городов мира, настоящей жемчужиной всего Западного полушария. Его пересекала сеть каналов (как впоследствии Венецию), а сообщение с сушей осуществлялось при помощи дамб, снабженных подъемными мостами. Город окружало озеро, точнее, целая система рукотворных водохранилищ.

Сюда везли товары из Калифорнии и с Анд, с Юкатана и из Панамы. Теночтитлан был настоящим образцом цивилизованности – в городе проживало полмиллиона человек (для сравнения, в Париже такая численность населения возникнет 500 лет спустя). Перед входами на дороги-насыпи, ведущими на островки, были даже поставлены туалеты.

Конкистадоры были потрясены великолепием дворца Монтесумы, который жил как настоящий живой бог ацтеков. Еду на стол подавали специально назначаемые представители ацтекской знати, а прислуживали самые красивые девушки, специально отобранные из всех племен. На столах было тесно от изысканной лесной дичи, индеек и любимого лакомства Монтесумы – молодых собак. На десерт был шоколад из золотого кубка и позолоченная трубка с ароматным табаком.

Несколько раз в день Монтесума переодевался и никогда – никогда (!) – не надевал одежду, в которую уже облачался ранее. Все религиозные церемонии совершались только в золотом облачении – надо ли подчеркивать тот факт, что конкистадоры Кортеса были просто в шоке от увиденного!

Но ацтекскую империю погубила все же не горстка завоевателей, а наличие большого количества внутренних врагов. Многие племена на окраинах государства притеснялись, стонали от поборов и дани. Все они искали удобного случая и, когда возникла первая же подходящая возможность, не раздумывая, поддержали Кортеса и выступили против ацтеков. Без этой поддержки и политики «разделяй и властвуй» небольшой отряд испанцев никогда бы не завоевал Ацтекскую империю.

Что могли предпринять ацтеки в противовес жестоким и алчным конкистадорам Кортеса, которые пришли на их землю в поисках золота?

В качестве мести ацтеки поедали своих захватчиков. Например, в 1520 году в местечке Текуак близ Мехико ацтекские жрецы вырвали в ритуальных целях сердца у полутысячи караванщиков Кортеса. В отряд входили как испанцы, так и сами ацтеки (в том числе женщины и дети), приветствовавшие белокожих всадников и поверившие, что это боги вернулись к ним с востока. Тела плененных расчленили, а кости прокипятили или выскоблили, чтобы полностью очистить их. Членов каравана варварски истребили в качестве мести за убийство Какамацина – племянника Монтесумы и правителя второго по величине города ацтекской империи Тескоко.

Захваченные караванщики из числа конкистадоров и преданных им аборигенов умирали в мучениях более полугода. Пленников содержали в клетках и ежедневно, на рассвете, ацтекские священнослужители выбирали нескольких из них и укладывали на жертвенные плиты. Затем рассчитанным движением культового ножа им рассекали грудную клетку и вырывали сердце, предлагая его различным ацтекским богам. Перед мучительной смертью жертвам давали галлюциногенные грибы или пульке – местный алкогольный напиток из сока кактуса агавы. Наркотические вещества вызывали у обреченных на смерть своеобразное оцепенение и равнодушие к тому, что вскоре случится.

Непрерывное жертвоприношение продолжалось больше полугода. Наибольшие муки пришлось вынести последним из остававшихся в живых пленникам – в течение целых шести месяцев они были вынуждены слушать жуткие предсмертные крики своих соплеменников.

Жрецы и городские старосты, исполнявшие свои жестокие церемонии на ступенях пирамидальных храмов, обнесенных стенами по периметру, иногда поедали сырые окровавленные сердца принесенных в жертву или готовили блюда из плоти, которая отваливалась с вывариваемых костей. На найденных костях, по словам археологов, сохранились следы зубов и отметины от ножей. Ацтекские воины белили кости известью и носили их потом как амулеты, а часть скелетов шла на украшения, которыми декорировали интерьеры.

Кстати, методы ацтеков, безжалостно поедавших своих врагов, с течением времени совершенно не канули в Лету. Увы, за пять веков, прошедших со времен экстремальных приключений конкистадоров в Мексике, человеческие нравы мало изменились…

Например, президент Уганды Йовери Мусевени после очередной победы на президентских выборах 2011 года пообещал съесть своего политического оппонента Киззу Бесиджу. Удерживавший власть в стране на протяжении двадцати пяти лет, Мусевени отреагировал на призывы Бесиджа оспорить результаты выборов следующим образом: «мы поймаем его и сделаем пирог».

Необходимо признать, что Мусевени – вообще большой оригинал. Он не только сочиняет музыку и издает сборники с модным рэпом для молодежи, но еще и призывает африканские страны объединиться для скорейшего полета на Луну – дескать, американцы и русские уже посылали экспедиции на Луну, а Индия и Китай собираются сделать это в ближайшее время. И только африканцы, по мнению Мусевени, остаются на месте, хотя они обязаны знать, чем там занимаются представители развитых стран: «Мы должны полететь туда и спросить, а что вы, ребята, тут делаете?»

Впрочем, каннибализм в угандийской верхушке – явление абсолютно заурядное.

Из других широко известных примеров – еще один президент Уганды Иди Амин, находившийся у власти в 1971–1979 годах и уничтоживший более полумиллиона своих соотечественников – почти половину населения страны!

Именно он превратил «Жемчужину Африки», как назвал Уганду в свое время Уинстон Черчилль, в страну мертвых, когда и свергать Амина было уже некому. Амин тоже регулярно питался человеческой плотью, с удовольствием съедая своих политических противников. И благополучно избежал ответственности за содеянное, укрывшись сначала в Ливии (где прожил десять лет в эмиграции), а затем и в Саудовской Аравии – поближе к святыням ислама (еще два десятка благополучных лет, правда, приходилось старательно соблюдать местные довольно жесткие законы, сесть на вынужденную диету и обходиться без ставшего уже привычным человеческого мяса).

Во время одного ужина, еще будучи при власти, Амин мог обратиться к своему министру со словами: «Я хочу твое сердце, я хочу твоих детей!» А узнав об Уотергейтских проблемах американского президента Никсона, Амин прислал ему такую телеграмму: «Брат мой, президент! Когда у Лидера возникают проблемы с другими политиками, их следует просто убивать. Вам следует поступить именно так. Я знаю, это выглядит немного жестоким, но, поверьте мне, мы так ведем свои дела, и они идут хорошо…»

Но давайте вернемся к Кортесу и безжалостно покоренной им Мексике.

Довольно долго – триста лет – Мексика называлась Новой Испанией (конкистадоры ностальгически давали новым землям названия далекой родины). И лишь затем она стала Мексикой. А долгожданную независимость получила только в 1824 году.

Сегодня Мексика – это американский Египет и одновременно самая крупная испаноговорящая страна в мире. Она стала оплотом католичества в Латинской Америке – усилия священников с крестом и конкистадоров с мачете в руках не пропали даром. Только Папа Римский Иоанн Павел Второй приезжал в Мехико рекордное количество раз – пять!

В свою очередь, Мексика многое подарила Старому Свету: кукурузу, фасоль, хлопок, томаты, какао, ананасы, авокадо, перец и еще десятка два наименований – это выбито на бронзе в Национальном дворце (о сифилисе, правда, почему-то «позабыто»). Взамен испанцы привезли с собой чуму, оспу, тиф, грипп, пневмонию и массу других болезней, прежде совершенно неведомых индейцам.

Чему еще испанцы научили мексиканцев – так это искусству гнать самогон из агавы. До этого индейцы не знали вкуса крепких напитков. Они употребляли пульке – чуть пенистую жидкость молочного цвета. Ее давали не только врагам перед смертью, но и пили во время трапезы для улучшения пищеварения, заживления ран и для облегчения боли после битвы. Пульке содержала всего шесть градусов спирта – и обладала довольно специфическим запахом. Кроме того, если этот напиток употреблять в больших количествах, чтобы опьянеть, – на следующее утро жутко болит голова.

Когда через несколько месяцев после пребывания конкистадоров в Мексике, у них подошли к концу все запасы спиртного, которые имелись на борту галеонов, им пришлось задуматься: как при помощи подручных материалов изобрести своеобразную «машину времени», когда употребишь алкоголь – и в забытьи мыслями можно перенестись в милую сердцу Испанию… Когда время ускоряет свой бег и незаметно наступает завтра. Ведь время у ацтеков текло крайне медленно – у них было восемнадцать месяцев в году по двадцать дней и еще один короткий девятнадцатый месяц из пяти дней.

С отмашки Кортеса, испанскими офицерами, среди которых попались и искушенные мастера-виноделы, из подручных материалов были сооружены примитивные перегонные кубы. Первым сырьем для кубов, что попалось под руку профессионалам дистилляции, стала местная агава.

Ее можно было доить, как хорошую корову – дв ажды в сутки.

При этом простота получения текилы была чудо как хороша: надрез на агаве дает четыре литра сока утром и четыре – вечером. На следующие сутки начавшую бродить жидкость уже можно было пить, как легкое пиво-бражку. Но чем дольше она настаивалась, тем крепче становилась.

Появление вместе с европейцами «огненной воды» произвело на мексиканских индейцев столь же губительное воздействие, что и на индейцев Северной Америки.

За короткое время испанцы уничтожили почти тридцать миллионов индейцев – особенно много жертв было в Мексике.

Возможно, именно поэтому мексиканцы ежегодно в ноябре отмечают древний традиционный праздник под названием День мертвых.

День мертвых – совершенно гремучая смесь из христианских традиций завоевателей и древних ацтекских обычаев. Согласно древнему обычаю, раз в год мертвые получают разрешение от Всевышнего посетить своих друзей и родственников и поднимаются на поверхность из царства Аида. Вся Мексика покрывается цветами, играет красивая музыка, люди танцуют или говорят с душами умерших на кладбищах. Нет ни одного места, где бы не ощущалась атмосфера этого уникального праздника. Но все заканчивается, души собираются в обратный путь и на следующий день живые торжественно провожают их в царство теней.

Ацтеки вообще считали, что смерть – значительно более важная штука, чем жизнь. В их глазах жизнь не стоила ровным счетом ничего. Зато, собираясь в последний путь, человек направлялся через девять нижних миров в Миктлан – пристанище мертвых. Не важно, как ты жил, важно, как ты умирал, и от этого зависела вся твоя последующая судьба в загробном мире.

Как отмечал известный мексиканский писатель Октавио Пас: «Бесстрашный перед лицом смерти, мексиканец, не чувствуя растерянности, когда она приближается, готов идти ей навстречу, сжимать в объятиях, ложиться с ней в постель, это его любимая игрушка и последняя любовь».

Жизнь Эрнана Кортеса была наполнена невероятными испытаниями, но еще более удивительные посмертные приключения пережило тело знаменитого конкистадора и завоевателя Мексики. Он безжалостно уничтожил огромное количество ацтеков. Молодой правитель Куаутемок был последним правителем, который еще мог спасти Ацтекскую империю. Но вместо этого он сдался в плен Кортесу… Куаутемок боялся, что его народ погибнет, боялся за свою жену и сына. После сдачи в плен он просил убить себя, только не трогать его народ – он верил в благородство и честь испанцев, верил в то, что они не обманут его и не тронут ацтеков. Вместе с ним ушла и последняя надежда ацтеков. Только он один мог снова возобновить войну, но при этом был потрясающе наивен, веря в то, что у завоевателей есть честь и благородство.

Перед своей казнью Куаутемок сказал Кортесу: «Бог спросит с тебя за это!» И проклятие подействовало. Кортес умер в возрасте шестидесяти двух лет, прожив в итоге за пределами Испании большую часть жизни – тридцать четыре года. Неудивительно, что знаменитый конкистадор завещал похоронить себя в Новой Испании, ставшей для него второй родиной, в фамильном склепе в госпитале Иисуса Назарейского в Мехико.

Но через пятнадцать лет (согласно завещанию) гроб с телом перевезли через океан в Мексику, захоронив в монастыре в Тескоко вместе с останками дочери. Затем он покоился в монастыре Сан-Франсиско, на главной площади столицы страны. Однако мексиканская земля, казалось, отказывалась принимать проклятое тело. Гроб Кортеса выкапывали и снова зарывали еще шесть раз. Однажды покойнику грозила опасность вообще исчезнуть, когда Мексика освободилась от испанского владычества и местные патриоты вознамерились сжечь останки конкистадора и развеять его прах по ветру. Останки чудом не подверглись уничтожению, но покоя Кортес все равно не обрел. В 1946-м его тело эксгумировали мексиканские ученые и отправили на исследования, которые подтвердили подлинность праха. После очередного захоронения и последующей очередной угрозы индейских националистов уничтожить могилу Кортеса, его погребли уже в засекреченном месте…

В качестве памятника испанского колониализма осталось лишь широкое распространение испанского языка почти во всех странах Латинской Америки.

Уже в семнадцатом веке Испания потерпела поражения в войнах с Францией и Англией, позднее ряд ее колоний добился независимости, и некогда могущественная колониальная империя стала стремительно сжиматься, словно шагреневая кожа.

В Испании ничего не производилось. Все, в чем нуждалась страна, она заказывала в Германии, Голландии и Англии, которые развивали свою промышленность. Германия богатела на заказах Испании, щедро оплаченных кровавым золотом инков. В Англии, например, за золото было разрешено покупать только импортные товары. Английская экономика развивалась немыслимыми темпами, а родина отважных конкистадоров превращалась во второстепенную державу.

Испания так и не сумела оправиться от этого сокрушительного удара. Она потеряла все свое бывшее господство как на море, так и на суше…

В истории Испании было еще одно светлое пятно – когда она сражалась против Наполеона.

Перед вводом французских войск в Испанию гений дипломатии и министр иностранных дел Шарль Талейран пытался отговорить Наполеона от вмешательства в испанские дела, но Наполеон небрежно отмахнулся: «Эта война будет для меня простым завтраком!» Талейран едва смог сдержать улыбку и спокойно произнес: «Боюсь, чтобы Вашему величеству не пришлось слишком долго просидеть за столом».

Талейран оказался весьма прозорлив – впрочем, чего еще ожидать от умудренного жизнью и женщинами человека (широко известен еще один его афоризм о «слабой половине» человечества: «Можно быть у их ног. У их колен… Но только не в их руках»). Наполеон, действительно, попался в расставленный испанцами капкан.

В начале зимы 1808 года Наполеон вторгся в Испанию и сосредоточил там огромную группировку – 250 тысяч человек. Но крестьянские восстания разгорались с каждым месяцем. Восставшее население Испании продолжало оказывать яростное сопротивление захватчикам. Они самоотверженно сражались, будучи почти безоружными, с регулярной французской армией. Пламя народной войны не утихало до полного освобождения страны весной 1814 года.

Когда Наполеон перед отправкой на остров Святой Елены в 1815 году подводил грустные итоги учиненного им двадцатилетнего кровопролития, то первой своей ошибкой он назвал вторжение в Испанию, а второй, самой роковой – русский поход 1812 года…

К началу двадцатого века Испания потеряла почти все свои колонии и стала бедной и отсталой, но на этом ее неприятности не закончились – они продолжались и дальше на протяжении двух третей столетия…

В 1936 году, выборы разделили страну на два лагеря – Республиканское правительство с его сторонниками (нелегкий союз коммунистов, социалистов и анархистов, которые одобрили равноправное гражданское общество с уменьшенным влиянием церкви) – на одной стороне и оппозиция – националисты (союз правого крыла армии, церкви, монархии и фашистов) – на другой. В течение последующей гражданской войны (1936–1939) националисты получили обширную военную и финансовую поддержку от нацистской Германии и фашистской Италии, в то время как избранное народом республиканское правительство получило поддержку только из России и в значительно меньшем объеме от международных бригад, составленных из иностранных идеалистов. Несмотря на угрозу фашизма, Англия и Франция отказалась поддерживать республиканцев. К 1939-му националисты, во главе с Франко, выиграли войну. Больше чем 350 тысяч испанцев умерли в борьбе, но еще большее количество стало жертвами репрессий. Около 100 тысяч республиканцев были казнены или умерли в тюрьме после войны.

С 1939 по 1975 год страна находилась под властью диктатора генерала Франко и оказалась изолированной от других государств Западной Европы.

Незадолго до своей кончины Франко восстановил в стране монархию, благодаря чему после его ухода в лучший из миров страна не погрузилась в пучину гражданской войны.

Уже через год после смерти Франко испанский король Хуан Карлос провел амнистию тысяч политзаключенных. Был снят запрет на въезд политэмигрантов. Люди, которые сорок лет считались заклятыми врагами Испанского государства, которых еще пару лет назад на испанской земле ждал заочный смертный приговор, в 1976–1978 годах открыто и триумфально, окруженные толпами почитателей, возвращались в Испанию. В сжатые сроки была разработана новая Конституция, делавшая Испанию современной парламентской демократией.

А в 1982 году парламентские выборы завершились поражением правящего консервативного режима. Испанское королевство получило социалистическое правительство и всего за семь лет в результате стремительной метаморфозы наиболее реакционный режим в Европе, безнадежный артефакт XIX века, легитимным путем перешел к демократической форме государственного устройства.

В девяностые годы прошлого века Испанией была предпринята попытка сделать ребрендинг государства с целью сформировать его имидж как молодой и динамично развивающейся страны. В 1992 году в Барселоне проводились летние Олимпийские игры, Мадрид был объявлен Европейским городом культуры, а Севилья принимала международную выставку ЭКСПО-92.

Но вряд ли эти попытки ребрендинга можно назвать чрезвычайно успешными…

А ведь и так по отношению к центру Европы положение Испании выглядит периферийным, что тормозило ее развитие в отдельные исторические периоды. И сейчас страна является периферией ЕС. Крупнейшие портовые и промышленные города севера и северо-востока находятся в стороне от важнейших центров Европы и мировых морских путей.

«Семь смертных грехов» – одна из самых ранних известных работ знаменитого нидерландского художника Иеронима Босха (у большинства его картин вообще нет никакой датировки). Она имеет ярко выраженный нравоучительный характер. Известно, что испанский король Филипп II распорядился хранить «Семь смертных грехов» в спальне своей резиденции-монастыря в Эскориале, чтобы на досуге предаваться размышлениям о греховности человеческой натуры.

Центральная композиция этой картины напоминает глаз – Всевидящее око Бога, наблюдающее за грешным человечеством, в зрачке которого изображена фигура Христа, предупреждающего и благословляющего на добрые дела.

Чуть ниже находится подпись: «Берегись, берегись, Бог видит все».

Дальше следует представление семи смертных грехов, способных погубить душу, с их латинскими названиями: гнев, гордыня, похоть, лень, чревоугодие, алчность и зависть.

Что ж, Бог, видящий все, сполна воздал Испании за грехи. Бумеранг всегда возвращается, а вместе с ним и проклятие Куаутемока.

Поэтому испанцы никогда не сожалеют о прошлом и не задумываются о завтрашнем дне. Они просто наслаждаются каждым мгновением жизни, ведь никто не знает, что за жизненные испытания могут ожидать за поворотом. Никто не знает, когда сияние от вожделенного золота, захваченного у покоренных народов, может смениться блеском жертвенного ножа, перед тем как жрец раскроит твою грудную клетку. Только прекрасная карета Золушки превращается в жалкую тыкву ровно в полночь – все остальное неведомо, как бесконечное и мучительное плавание Колумба среди водорослей Саргассового моря в поисках вожделенной земли.

Поэтому превыше всего на свете испанцы ставят свое удовольствие. Все, что не приносит наслаждения в жизни, – просто не существует, а значит, на это глупо тратить время и усилия. Кстати, завоеванные испанцами мексиканцы унаследовали от своих врагов такой же прозаичный подход – жить надо только настоящим, любить жизнь сегодня и во всех ее проявлениях. Прошлое безвозвратно кануло в Лету, будущее – туманно и тревожно. Остается жить только – Здесь и Сейчас!!!

Вероятно, эти черты характера можно объяснить тем, что испанцы практически не верят ни в какие институты или общепринятые авторитеты, не верят, что могут что-либо изменить. На протяжении веков они были воинствующими католиками, свято верившими в то, что страдание в этой жизни принесет награду в следующей. Страдание воспринималось как часть жизни, поэтому, когда появляется любая возможность получить удовольствие, они стараются ее не упустить. Поэтому испанцам нравится риск – особенно, когда они искренне восхищаются теми, кто рискует жизнью на арене для боя с быками.

Сегодня Испания занимает одно из первых мест в мире по производству оливок и оливкового масла, а уж по сбору апельсинов – так вообще первая в Европе. Кроме того, страна впервые в истории футбола завоевала звания чемпионов и мира и Европы.

Раньше Испания правила всем миром, а затем на протяжении длительного времени – только футболом. Хотя это и немаленькая власть – но куда меньше той, которая была.

В один день – 18 июня 2014 года – большой поклонник охоты на африканских слонов и любовных интрижек Хуан Карлос отрекся от престола, а национальная сборная потерпела крушение в Бразилии на очередном чемпионате мира.

У бывшей великой империи, превратившейся в бедную аграрную страну с помпезной монархией, остались только воспоминания о канувшем в Лету величии.

© Д. Харитонов, 2014

Андрей Цаплиенко

Мародер

Йоши Сугавара поднял из груды мусора фотоальбом и стал переворачивать страницу за страницей простую жизнь большой семьи, запечатленную в любительских фотографиях. Морская вода уже успела разъесть химические цвета бумаги «фуджи», и снимки внезапно постарели, как будто люди, изображенные на них, жили в другое, более спокойное, время.

– Это ваши? – спросил Йошимасу журналист. Он говорил на английском. Йоши хорошо учил его в школе, потом в университете, а потом… Как сложилась жизнь после универа, не стоило вспоминать. Иностранный язык – это лучшее, что Сугавара вынес оттуда. Кроме, конечно, нескольких ценных вещей из кабинета ректора, за что Йоши поплатился несколькими годами принудительного лечения и диагнозом «клептомания». Удобный вердикт психиатра спасал от тюрьмы и давал возможность жить в гармонии с самим собой. Выбор профессии удачно совпадал с поставленным диагнозом, но, тем не менее, не избавлял от одиночества в обществе, где к воровству относятся брезгливо и нетерпимо.

– Это ваши фотографии? – участливо переспросил иностранный журналист, тыча микрофон прямо под нос Йоши. Оператор мгновенно придвинул объектив камеры поближе к лицу человека, который копался в руинах дома на берегу океана. Вокруг, куда ни кинь взгляд, лежали груды строительного мусора, искореженные автомобили и сломанная мебель. Оператор не переставал удивляться тому, насколько далеко от причала забросила волна рыбацкие шхуны. Объектив камеры то и дело натыкался на них в самых неожиданных местах: посреди улицы, возле разбитого супермаркета, на автостоянке.

Большая волна с невероятной силой прошлась по городку Исиномаки. Морская вода, обычно такая мягкая и спокойная, выбила даже бетонные кубы, установленные вдоль набережной на случай цунами. И вот, когда этот случай настал, многотонные конструкции из бетона не выдержали и уступили мощным ударам океана. Единственное устоявшее здание в округе, отделение местного банка, практически лишилось первого этажа. Второй остался стоять на стальных сваях, из которых, собственно, была сварена основа этого, безусловно, важного строения. То тут, то там, среди деталей разбитых компьютеров, смешанных с офисной бумагой, виднелись прямоугольники банкнот достоинством в тысячу иен, но к ним никто не прикасался.

Йоши был здесь не один. Если не считать журналистов, то еще около десятка фигур бродили по руинам. Мужчины и женщины, вооруженные лыжными палками, медленно передвигались по городу, которого больше не было, от дома к дому, а потом, обнаружив нужный адрес, сгибались в поисках того, что когда-то было им особенно дорого. Посуда, фотографии, воспоминания. Люди словно делали традиционный поклон, адресованный своей прежней жизни, которая уже никогда не будет такой, какой она была до цунами. Внешне Йоши ничем не отличался от этих людей. Они копались в своем разрушенном прошлом. А Сугавара искал нечто конкретное. То, что поможет ему построить будущее. И навсегда избавит его от печальной участи быть парией в стране патологической честности. Он знал, что волна разнесла банк, в который накануне завезли деньги, много денег. Март, середина месяца, ежегодная премия для рыбацких артелей, поставляющих лучших в мире крабов на кухни самых знаменитых ресторанов планеты. Он увидел, как в новостях показали город, и порт, и здание банка, по которому невнимательный оператор едва мазнул объективом. Но этого было для Йоши вполне достаточно, чтобы оценить ситуацию. Дело должно пройти легко. А потом, наконец, отъезд. И новая биография в совсем другой стране.

В префектуре Мияги никто не охранял руины. О мародерах здесь не слыхали и слышать не хотели. Сугавара проехал мимо полицейских на границе Исиномаки, придав своему лицу постное выражение грусти. Патрульные кивнули водителю малолитражки. Такие унылые лица сотнями мелькали перед полицейскими.

Доехав до разрушенного банка, Йоши не сразу принялся за сбор денежных знаков, разбросанных повсюду вокруг здания. Он обстоятельно подошел к делу. Сначала обошел нужный участок развалин, чтобы определить пути к отступлению, если вдруг понадобится уносить ноги. И только потом направился к банку, подбирая по дороге синие лоскуты тысячеиенных купюр. Делал это он, скорее, из жадности. Потому что внутри банка его ждал джек-пот, главный приз. Пятьсот миллионов иен, или около того. Именно такие деньги собирались выплатить рыбакам утром двенадцатого, – и это он знал точно, наверняка.

Но журналисты из Европы ему очень сильно помешали. Когда он увидел их, то тут же, на всякий случай, притворился, что ищет нечто важное в развалинах соседнего с банком дома. Ему на глаза попался фотоальбом. Для убедительности Йоши поднял его. И в этот момент стал героем репортажа. Он пытался было отнекиваться, закрываться от объектива, мол, сейчас день, подходящий для скорби, а не для съемок, но журналисты были очень настойчивы. Профессионалы своего дела, они охотились за эмоциональными кадрами, и Сугавара, сам того не желая, со своим грустным лицом и чужим фотоальбомом, создал им эту эмоцию.

– Да, это мои фото, – тихо сказал он.

– Ты это снял? – переспросил журналист оператора. Тот кивнул, не отрывая правый глаз от видоискателя. Камера продолжала работать.

– Извините, а вы говорите по-английски? – журналист был обнадежен тем фактом, что ему не придется искать переводчика для этого короткого интервью.

– Так себе, – неопределенно ответил Йоши.

– Расскажите, а кто изображен на этих снимках.

Йоши стал переворачивать слипшиеся страницы. Чтобы поскорее отделаться от репортеров, он стал придумывать небылицы. А уж это он умел делать еще с того времени, когда университетская охрана застукала его с золотым профессорским пресс-папье прямо в кабинете ректора. Массивный предмет пришлось отдать, но вот портсигар, который лежал рядом, не смогли обнаружить, ни охрана, ни полиция. Впрочем, счастья Сугаваре он так и не принес, поскольку вскоре был проигран в подпольном казино, принадлежавшем якудзе.

Вдохновленный главным призом, который спокойно лежал и ждал его совсем рядом, в нескольких шагах от журналистов, Йоши призвал весь свой талант рассказчика.

– Это моя мама. Очень добрая женщина. Так вкусно готовила.

– Готовила? – спросил журналист. – А где она сейчас?

– Пропала без вести. До сих пор ищем ее с братом и не можем найти. Видите, он стоит чуть поодаль.

– А эти юноши рядом с ней, они кто? – любопытство репортера не имело пределов.

– Племянники. То есть мои племянники, а для нее они внуки. Каждый год они приезжали к нам из Кавасаки подышать морским воздухом. У одного, Хиросиге, вот он, слева, была астма или что-то вроде этого, так доктор прописал ему йодированный воздух моря. А второй, Юкио, всегда заявлялся вместе с братом. Они вообще были неразлучной парочкой.

Йоши вдохнул полной грудью воздух, словно вспоминал, как тем же воздухом дышал его племянник. Слова были лишними. Серые глаза журналиста стали влажными от слез. Йоши сжал губы и затрясся. Он едва сдерживал смех, а журналисту казалось, что герой репортажа борется с тяжелой эмоцией.

– Сильная нация, – шепнул человек с микрофоном. Человек с камерой кивнул в знак согласия.

Морской холодный воздух освежил Йоши. И, похоже, добавил Сугаваре вдохновения.

– Это тетя Оно. Ее так назвали в честь нашей знаменитой поэтессы. Оно Комати. Не слышали, нет?

Журналисты покачали головами.

– Обязательно почитайте. У нее гениальные стихи. Тетя Оно тоже пробовала рифмоплетничать, но у нее не особенно получалось, и тогда она взялась за росписи. Видите вот эти шелковые картины на заднем плане. Это китайский шелк, а краски натуральные, их делают на Хоккайдо. Она жила там некоторое время, а потом вернулась в Мияги. И вот, осталась моя любимая тетка только в этом альбоме.

Йоши прошелся по руинам дома. Микрофон следовал за ним неотступно. Снова переворачивается слипшийся пластик страниц.

– Катрин, сестра. На самом деле, ее имя Мичико, но она очень хотела быть похожей на француженку. Слишком много слушала Пиаф, слишком много смотрела Денев. Видите, даже разрез глаз у нее нетипичный для нас. Три года назад она сделала пластическую операцию. Так захотел ее парень, его из Франции направили работать в «Мацушита». Я ей говорил, что любовь зла, и человека выбирают не за разрез глаз, но она не верила. Операция была долгой и непростой, все в итоге закончилось хорошо, кроме того, что этот француз бросил ее. Сказал, что в компании не поддерживают браки с иностранцами. Якобы это вредит будущей карьере. Я, конечно, сразу понял, что это отговорки, но Катрин в россказни своего бойфренда верила. Поверила и на этот раз. Когда все это случилось, она ехала сюда из аэропорта. Отвозила этого жиголо на самолет. Вы, конечно, там были и видели, что по дороге не осталось ни одной целой машины. Собственно, и дороги там больше нет.

Сугавара хорошо представил себе здание аэропорта Сэн-дай. Он был там накануне. Его действительно впечатлило зрелище сотен искореженных машин, утопающих в озерах серой грязи на том месте, где несколько суток назад был паркинг со шлагбаумом и вежливыми сотрудниками, кланяющимися каждому автомобилю с пассажирами.

Чужая жизнь перекладывалась, как мозаика, и лента выдуманной повести тянулась туда, куда ее разворачивал жуликоватый автор.

– А где здесь вы?

Он ждал этот вопрос. Во всяком случае, подозревал, что он прозвучит, когда перевернется последняя страница альбома, размытого морской водой.

– Знаете, я часто бывал в ссоре с мамой. И долго не общался со своими. Периодически. Не любил семейные фото.

Снова скорбная гримаса появилась на лице Йоши.

– А это не вы? – спросил оператор. Он направил объектив на групповой снимок, непонятно по какой причине возбудивший его интерес. Сначала отснял кадр и только потом, не отрываясь от видоискателя, переспросил.

Йоши долго вглядывался в лицо человека, стоявшего где-то позади счастливых, смеющихся людей разного возраста в разноцветных, праздничных одеждах. Возможно, этот человек был случайным гостем на семейной вечеринке, а возможно, дальним родственником дружной компании, запечатленной на фотографии. Он был в очках, как и Йоши сейчас. В остальном же только тупица из Европы мог бы признать в Йоши сходство с изъеденным солью портретом очкарика. Но Сугавара, нисколько не раздумывая, согласился.

– Да, это я. Правда, тогда я был чуть полнее.

– Точно, – сказал журналист после того, как оператор передал ему альбом.

– А можно мне взять его? – спросил Сугавара.

– Да, конечно, – смутился журналист. – А, кстати, как ваше имя?

– Тикамацу. Мондзаемон Тикамацу.

Мошенник издевался над журналистами, назвавшись именем великого драматурга. Это все равно, что в Лондоне, на вопрос «Как вас зовут?» ответить «Шекспир. Уильям Шекспир». Или «Бонд. Джеймс Бонд». Но журналисты, профессиональные дилетанты, съели издевку, проглотили и даже не почувствовали ее неприятный вкус.

– А кем вы работаете?

– Зачем вам? – переспросил Йоши.

– Для титров. Надо же Вас как-нибудь представить.

Йоши пожал плечами:

– Напишите просто «житель Исиномаки».

– Хорошо, – кивнул репортер и записал на клочке бумажки «Тикамацу Мондзаемон».

Они уехали так же внезапно, как и появились.

Йоши направился было к зданию банка. Теперь никто не помешает ему взять то, что принадлежит всем. И будет отныне принадлежать ему самому. Он был в эпицентре разрушений. Руины простирались на север и на юг, по двести пятьдесят километров строительного мусора чужой жизни в оба конца. Он стоял уже возле железного скелета первого этажа и думал, как ему проникнуть на второй, где служащие держали рыбацкие деньги. Но так и не поднялся. Он вернулся к машине. На капоте оставался фотоальбом. Йоши снова открыл его на той странице, где под мутным прозрачным пластиком была фотография шумной вечеринки. И на заднем плане – очкарик.

Йоши порылся в бардачке машины. Там, среди прочих бумаг, лежал информационный бюллетень спасательной службы с телефоном дежурного. Такие листки были наклеены на дверях всех государственных контор префектуры, их раздавали в общественном транспорте и даже в такси. Бумажку мошеннику сунул полицейский.

– Здравствуйте. Могу я узнать о судьбе своего знакомого?

– Назовите, пожалуйста, фамилию, имя и адрес, – услышал он вежливый женский голос в динамике своего мобильного телефона.

– Такеши Идзуми, адреса не знаю, – не задумываясь, ответил Йоши.

– Прошу простить меня, но этого мало. Назовите его место работы или хотя бы профессию.

– Он врачом работает. Психиатром.

На том конце линии повисла пауза и послышалось профессиональное шуршание пальцев по клавишам компьютера.

– Извините, но Такеши-сан все еще числится среди пропавших без вести. Прошу простить меня.

– Это вы простите меня.

Трубка отозвалась короткими гудками и замолчала. Не совсем вежливо, но, понятное дело, у девушки за день таких звонков были сотни и тысячи.

Йошимаса Сугавара по-прежнему опирался на капот своей малолитражки. Очкарик на фотографии был его психиатром и единственным другом. Собственно, эта дружба проявилась лишь один раз. Когда Йоши грозил тюремный срок за ограбление ректора.

Такеши-сан глядел на Йоши не так, как глядят на преступников, но и не так, как смотрят на безумцев. Его взгляд жалел собеседника. Его слова тоже были полны доброты и жалости.

– Если ты, Йоши-сан, попадешь в тюрьму, то никогда уже не будешь человеком в полном смысле этого слова. Тебя не примет наша страна. Ты будешь мелким воришкой в обществе, где честь это понятие материальное. Причем, останешься таковым до самого конца своих дней. Без шанса на исправление ситуации.

– Так что же делать, Такеши-сан?

– Ничего. Я даю тебе шанс. Вместе с диагнозом, который я тебе сейчас собираюсь поставить.

– Это как? Я стану психом?

– Да, на время, пока ты готов будешь лечиться и, возможно, исправляться. Есть такая болезнь, клептомания.

– Что это за болезнь?

– Примитивно говоря, склонность к воровству, – сказал доктор. – Ты будешь изгоем, но только до тех пор, пока тебя не признают здоровым.

– А «до тех пор» я могу брать чужое вполне безнаказанно? – с чуть уловимым сарказмом переспросил Йоши.

– Не совсем. До определенной степени.

Йошимаса Сугавара недолго думал. Предложение было более чем заманчивым.

А теперь он стоял и разглядывал фотографию человека, который поставил ему тот диагноз. У Йоши была целая жизнь на то, чтобы стать хорошим человеком. И он этот шанс не использовал. Его доктор, его друг, Такеши-сан, числился пропавшим без вести. С учетом того, что после цунами прошло уже две недели, шансов на то, что психиатр жив, не оставалось.

Но шанс есть у Йоши. Забыть о сваях первого этажа банка, забыть о купюрах на втором этаже. Сесть за руль и уехать прочь от этих руин. Бороться за жизнь так, как это делают миллионы людей, до иены возвращая сдачу и аккуратно оплачивая счета за коммунальные услуги. «В стране, где честь материальна», так, кажется, говорил его друг. Единственный и настоящий.

Йошимаса Сугавара завел мотор и, плавно нажав на акселератор, отъехал прочь от чужого дома и чужого банка. Раскрытый фотоальбом лежал на переднем сидении. Такеши-сан глядел в глаза вечности сквозь размытые соленой водой стекла очков.

Тем же вечером, в новостях, Йоши услышал, что в Мияги зафиксирован единственный случай мародерства. Неизвестный проник в помещение банка и унес около пятисот миллионов иен, которые накануне цунами предполагалось выплатить в качестве премии местным рыбакам. Полиция подозревает, что это преступление совершил иностранец. Японец так поступить не мог.

Рейс МН17

– Извините, могу я подвинуть вашу сумку?

Она услышала голос, оторвалась от книжки и посмотрела на говорившего человека. Улыбчивый парень со смуглой кожей и хорошим английским. В Амстердаме полно таких, приехавших из южных стран да и осевших в Северной Венеции. Из расстегнутого ворота рубашки «поло» выглядывала крепкая шея. Напряженные жилы на руках, пытавшихся удержать тяжелый рюкзак. Широкие плечи. «Наверняка он понравится многим моим подругам», – решила она про себя. А еще решила не относить себя к большинству и придала лицу выражение, которому могла позавидовать даже Снежная Королева.

– Да, конечно, – выдавила она из себя и снова вернулась к «Пятидесяти оттенкам серого». Книга не увлекала. Но она старательно вчитывалась в крупный шрифт, которым обычно печатают книги для тех, кто только научился читать. «Еще бы и ударения проставили», – мысленно проворчала она, но сейчас были хороши любые способы отвлечься от парня.

А он и не навязывался. Аккуратно подвинул ее сумку и засунул, наконец, свой баул.

– Надо было бы сдать в багаж, – улыбнулся он, усаживаясь в кресло. Зубы у него были белые и одинаковые, как на рекламе зубной пасты. А возможно, они просто казались такими, на контрасте с темной кожей.

– Пожалуйста, пристегнитесь, – заметила, торопливо проходя мимо, немолодая стюардесса. – А вы, пожалуйста, выключите свой телефон, сейчас взлетаем, – голос стюардессы уже звучал откуда-то сзади.

– А можно, я картинку отправлю? Быстро? – взмолился пассажир.

– Ну, хорошо, – она услышала, как смягчилась хозяйка эконом-класса. – Только быстро. Уже взлетаем.

Парень сел в кресло у прохода. Она сначала хотела было пересесть к окну, чтобы между ней и соседом оказалось пустое сиденье, но тут вернулась пожилая стюардесса, которая вела за руку девочку лет семи.

– Вы не возражаете, если мы к вам подсадим соседку? Рейс полный. Все места заняты. А малышка первый раз летит самолетом. Хочет посмотреть в иллюминатор. Но, впрочем, если вам неудобно, то…

– Нет-нет, – поспешно ответила она.

А парень сказал:

– Я могу пересесть на место девочки. Там же летят ее родители?

– Только мама, – сказала девочка. – А папа будет ждать в Коала-Лумпур.

– «Коала» это животное, – с улыбкой поправил парень, – а «Куала» город.

«Ах, самое лучшее, что есть в нем, это все-таки улыбка», – решила она и отложила, наконец, книжку с длинным названием.

Мама девочки сидела в самом неудобном и тесном среднем ряду и даже не спрашивала, могут ли поменяться с ними счастливцы, оказавшиеся возле иллюминаторов. Но поскольку в салоне нашлось одно свободное место у окошка, то почему бы этим не воспользоваться?

– Ты в первый раз летишь? – спросил парень девочку через соседку, слегда наклонившись к ней так, что их локти чуть коснулись. Ее словно пробило электрическим разрядом, но она сделала неимоверное усилие, чтобы не вздрогнуть и остаться в образе Снежной Королевы.

– Ага, – кивнула малышка, не обращая внимания на тетю, сидевшую с каменным лицом между ней и парнем.

– Тогда ты сейчас увидишь, как машины проезжают под самолетом.

И, действительно, вскоре самолет, выходя на рулежную полосу, миновал эстакаду, по которой неслись автомобили. Забавно все-таки построен этот аэропорт. Машины проезжали по шоссе, проложенном под самой «рулежкой».

– Кла-а-асс! – восхищенно взвизгнула девчушка. – А можете щелкнуть меня?

– Конечно! – задорно ответил парень. – У тебя есть телефон?

– Держите, – протянула свой аппарат девочка.

И тут появилась строгая стюардесса.

– Я буду вынуждена отобрать телефон до самого Куала-Лумпур! – заявила она. – Вы что, не видите, мы уже взлетаем?!

И тут девушка, сама от себя не ожидая такого альтруизма, взмолилась:

– Ну, послушайте, дайте малышке щелкнуться на память. Один кадр.

Стюардесса примирительно хмыкнула. Надо ее додавить.

– Раз уж вы ее мне подсадили, а?

Похоже, сработало!

– Ну, ладно. Прямо сейчас.

– Ура! – крикнула семилетняя соседка, показав выщербленные зубы, а парень успел нажать на кнопку.

Еще один снимок. Первый не получился: слишком пересвечен оказался иллюминатор. Пришлось включить «флеш».

– Отлично, – сказала девочка, рассмотрев снимок, и забрала телефон.

– А теперь я хочу увидеть, как ты его выключишь.

«Cabin crew, take your seats», – прозвучал в динамиках вежливый приказ командира, и пожилая стюардесса унеслась в конец салона.

– Может, еще один снимочек? – заговорщицки подмигнула смуглому парню наглая семилетка.

– Да, нет, хватит, дружок, – сказал тот, – ты же не хочешь оказаться в полиции? Вот я точно нет.

Такая перспектива девочке не подходила. Хотя, судя по ее нахальному характеру, явно не помешала бы.

Самолет взлетел как-то незаметно резко. Девочка разочарованно сообщала молодому человеку о том, что здания слишком быстро стали маленькими, что все вокруг белое, как молоко.

– О, вот и солнце! – сказала она, когда самолет вынырнул над облаками. И тут же добавила, – Кла-а-ас!

Видно, это было ее любимое слово.

Прошло минут десять полета, а девушка уже стала ревновать парня к девочке. Ее мозг пытался лихорадочно придумать повод для разговора, но выбранный образ холодного равнодушия не давал возможности начать первой. «Надо было, когда он сумку двигал, дурочка», – ворчало ее альтер-эго. «Надо-на-до!» – мысленно передразнила его она.

– Вам плохо? – вдруг спросил парень.

– Ну… А почему вы так решили?

Это ж надо! Она же мысленно скривилась. А вышло взаправду.

– Знаете, у вас такое выражение лица…Может, зуб у вас болит? Есть обезболивающие.

Ура! Это повод. Убиваем двух зайцев – выходим из затруднительного положения и завязываем знакомство.

– Да, вы знаете, разболелся. А что у вас?

– Сейчас-сейчас! – и парень, расстегнув замок ремня безопасности, вскочил с места. Тяжелый баул с легкостью выскользнул из багажной ячейки над креслом. Одно движение и раскрывшаяся змейка ослабила готовые лопнуть бока сумки. Жилистые руки нырнули на ее дно. И тут же вынырнули с аккуратно упакованной коробочкой.

– Вот, – сказал он, протягивая пластинку.

– Что это? – спросила она. – Пейн-киллер?

– Да, – ответил он. – Но наш, производство Индонезии.

Она недоверчиво на него посмотрела. Во-первых, у нее ничего не болело. Во-вторых, запихивать в себя гадость производства Индонезии не особо хотелось. Но чего только не сделаешь ради интересного знакомства.

– Ну как, помогло? – спросил он через полчаса.

К этому моменту она уже знала, что парня зовут Бамбанг и что живет он в Джакарте. А она сообщила ему, что летит путешествовать по островам и особых планов у нее нет, потому что об Индонезии она знает только то, что там есть Бали, а на Бали есть пляж.

А он ей принялся рассказывать о том, что Бали – это для ленивых туристов, и все там, как в Амстердаме, только жарче и дешевле, и что полжизни не хватит, чтобы узнать хотя бы десятую долю всех чудес в Индонезии.

– Бамбанг, а у вас пересадка в Коала-Лумпур? – спросила девушка.

– Не «коала», а Куала, он же, тетя, раньше это сказал, – оторвавшись от любования облаками, вставила свое наглое замечание девочка. – Вы что, не слышали?

– Нехорошо делать замечания взрослым, малыш, – мягко сказал Бамбанг. – Если бы я знал, что ты такая вредная, я бы тебя не сажал возле иллюминатора.

Девочка скептически посмотрела на него и назидательно проговорила:

– Взрослые тоже делают много чего нехорошего! А им вообще никто замечаний не делает.

Бамбанг с этим вынужден был согласиться.

Девушка тихо радовалась. В Куала-Лумпур у них была пересадка на один и тот же рейс до Джакарты. «Как же все-таки хорошо, что я не купила билет до Бали», – подумала она, продолжая слушать о чудесах острова Сулавеси.

– Вы знаете, – говорил Бамбанг, – очертаниями он похож на осьминога, и там до сих пор есть люди, которые не знают, что такое автомобили. Они живут в густых лесах и всех, кто до них добирается, они почитают, как самых дорогих гостей. Правда, есть в этом и минус. Они так любят гостей, что иногда даже удерживают их насильно, долго не отпуская от себя.

– О, это то, что мне надо! – воскликнула она.

Жизнь в Амстердаме ей давно казалась скучной. «Пятьдесят оттенков серого», – подумала она, взглянув на название книжки, – «это про меня».

А он рассказывал ей о народах, которые живут на острове-осьминоге.

– Есть там одно удивительное племя со странным обычаем. Когда рождается человек, они плачут. Когда умирает, смеются. Своих мертвых они хоронят в пещерах, на большой высоте. А в соседнем племени еще более странный обычай – людей хоронят в деревьях. Выдалбливают пустоты и помещают туда тела. Представьте себе прогулку в этой чаще!

Она представила. И даже вздрогнула от той картинки, которую создало ее яркое воображение.

– У вас снова заболел зуб? – учтиво спросил Бамбанг.

– Нет, все в порядке. А есть что-то менее драматичное в вашей стране.

– О да! Вы, конечно, знаете, что Индонезия, в основном, мусульманская страна.

Она не знала, но на всякий случай утвердительно кивнула.

– Но мало кто знает, что до того, как принять ислам, мы были буддистами. И самый крупный в мире буддистский храм находится на острове Ява. Имя его Боробудур. Он был построен в центре озера двенадцать веков тому назад, но однажды на острове случилось извержение вулкана. Вода из озера ушла. Храм засыпало пеплом. И только в девятнадцатом веке англичане смогли откопать его. Когда поднимаешься по его ступенькам, то думаешь о том, что жизнь требует напряжения. А когда стоишь на вершине, то чувствуешь невероятный прилив сил. То ли оттого, что видишь панораму гор, то ли потому, что выше подниматься некуда, и мышцы болеть уже не будут. Она засмеялась и хлопнула Бамбанга по смуглой руке. Ей понравилось это тактильное ощущение рельефной плоти индонезийца. Он снова улыбнулся белозубым частоколом, не знавшим стоматолога. «Интересно, зачем ему пейн-киллер?» – мелькнула у нее мысль.

– А еще у нас есть самая высокая гора…

– В мире? – вставила она быстро.

– Ннет… – замялся Бамбанг, – самая высокая в мире – это Эверест. Я имел в виду, на островах. Ни один остров мира не имеет столь высокой горы, как Пунчак Джайя. Почти пять километров высоты. Кстати, гору открыл ваш земляк.

– Голландец?

– Да, Ян Карстенс. Гора имеет форму конуса. И за это ее часто называют Пирамидой Карстенса. Только добраться туда непросто. Сначала нужно плыть через пролив. Потом две недели идти через земли каннибалов. А дальше ждать хорошей погоды, чтобы взобраться на вершину. Но каннибалы у нас платные.

– Как это? – и одна из ее красивых бровей от удивления стала выше другой.

– Ну, за деньги они из злых дикарей превращаются в добрых носильщиков. Но если надо, могут рассказать целый ворох страшных историй.

Для пущего эффекта Бамбанг скорчил страшную рожу. Правда, никого не испугал. Девушка рассмеялась. А малолетняя соседка у иллюминатора, сообразив, что внимание этого приятного собеседника полностью захватила коварная соперница, показала язык им обоим. И отвернулась глядеть на облака.

– Когда, наконец, принесут обед? – прозвучал скрипучий голос за спиной у Бамбанга. – Третий час летим.

Он заглянул в просвет между креслами и, опершись на подлокотник, подмигнул одинокому старику в заднем ряду.

– Когда у нас Рамадан, обедают после заката, – улыбка не сходила с лица Бамбанга.

– Рамадан осенью, – проворчал голодный старик, – не рассказывайте мне басни, молодой человек.

– А вы только представьте, что сейчас осень, и сразу станет легче ждать.

В его словах не было грубости. Только желание поделиться хорошим настроением. И старик это понял. Но понял по-своему.

– У меня, молодой человек, теперь всегда осень. Вы это тоже однажды поймете. Но нескоро.

А она слушала, как журчала речь Бамбанга, и, слог за слогом, его слова превращались в образы и видения, постепенно заставлявшие работать ее воображение с новой силой. «Да что же это?» – спрашивала она себя. – «Неужели так действует обезболивающее?» Потом она поняла, что воображение начинает ее уводить по извилистой дорожке беспечного дорожного сна.

– Вы хотите вздремнуть? – это были последние слова, которые она услышала от спутника.

– Да, немножко. Но, надеюсь, не до Куала-Лумпура. У нас с вами там пересадка. Вместе, правда?

Как он красиво улыбается!

Ей виделся огромный вулкан, извергавший лаву. Лава текла рекой, обходя стороной холм, на вершине которого сидел невозмутимый Будда из серого камня, а в его глазах из драгоценных камней плясали красные огоньки отраженного пламени. Она стояла возле Будды и заметила, что лава подходит к ее ногам. И тогда кто-то взял ее за руку. Она обернулась и увидела белозубую улыбку Бамбанга. Ее спутник не боялся лавы. Зато лава боялась его. Она превратилась в густой лес, через который им почему-то во что бы то ни стало нужно было прорваться. Из-за каждого дерева на них смотрели голодными глазами каннибалы. Они облизывались и корчили рожи, а Бам-банг все тащил ее за руку. И вот лес перед ними расступился, и тогда она увидела сияющую пирамиду, на вершине которой стоял человек в походном сюртуке и с кремниевым ружьем в руке. «Ян Карстенс», – представился он громогласным голосом, так, чтобы с пятикилометровой высоты его слышно было даже у подножия пирамиды. И каннибалы, услышав этот голос, перестали корчить свои страшные гримасы. Они вышли из леса. В руках у многих были диковинные фрукты, которые они клали к подножию пирамиды. «Не мне», – скомандовал Ян Карстенс, – «а гостям!» О, а это еще кто? Рядом оказался старый знаток восточных традиций из заднего ряда, который весело проскрипел: «Ну, вот, наконец-то принесли обед!» Сквозь сон к ее сознанию пробился голос командира из динамика:

«Дамы и господа! Мы летим на высоте тридцать три тысячи футов, это чуть больше девяти километров. Температура за бортом минус пятьдесят два градуса. Мы находимся в воздушном пространстве Украины. Местное время шестнадцать часов двадцать минут».

Погоня

Ребра сломались после первого удара. Острая боль пронзила правый бок, и в легких как-то резко стало не хватать кислорода для вдоха. Он захрипел, глотая уходящий воздух.

– Да не хрипи ты! – лениво и раздраженно сказал здоровяк, сломавший ему ребра.

«Весенний асфальт, оказывается, бывает теплым», – сделал он открытие, уткнувшись в шероховатое дорожное покрытие трассы Севастополь – Ялта. Он, конечно, ошибался. Теплой была кровь, стекавшая на дорогу из узкой раны над бровью. Человек, избивавший его, носил ботинки со стальной пластиной в подошве. «Ткнешь таким ботинком в живот, и тебе сразу каюк», – вспомнил он фразу из документального фильма о наемниках в Африке, любивших такую обувь. Он смотрел этот фильм в ранней юности и даже не думал, что однажды, спустя много лет, жизнь докажет на деле, насколько это кино было честным.

– Никогда не думал, что попаду в кино! – сказал его веселый друг, греческий журналист Костас, когда за их машиной обнаружилась погоня. Сначала в зеркале заднего вида появилось два злых фонаря. Потом еще два загорелись голодным волчьим огнем зверя, почуявшего кровь. Сидя в машине, беспомощно и загнанно удиравшей от вооруженных хищников, ни он, ни Костас, не знали, что их атакует целая стая. Если бы они слышали переговоры на таксистской волне, то наверняка удивились бы слаженности работы четырехколесных волков.

* * *

«Они почему-то едут медленно, со скоростью сорок-пять-десят километров в час!»

«Свернули от заправки. Едут в вашу сторону».

«Берите их на кольце. Оружие не применять. Камеру и всю технику убить».

* * *

За ними ехали два внедорожника, прижимая белый «рено» к обочине шоссе. «Рено» не мог ехать быстрее. Мощности двигателя не хватало, чтобы вытянуть на подъем пятерых пассажиров и водителя и оторваться от преследователей. Перед лобовым стеклом вдруг мелькнула коричневая «девятка», и человек в шапке-кубанке, с желто-черной ленточкой на зеленом камуфляже, яростно саданул по капоту палкой. Водитель остановился.

В своем малолитражном «рено» он вез пятерых журналистов. Один – украинский репортер. Другой – колумнист из греческой газеты. С ними молодая женщина. Вроде бы, как местная, из Симферополя. Но она уже давно работала на большой киевский телеканал и поэтому внезапно стала врагом для своих земляков, надевших кубанки и нацепивших ленточки. Именно такие были на куртках крепких парней, только что выскочивших из своих мощных джипов и обступивших белый «рено».

– Выходите! – заорали они и для убедительности стали бить кулаками по стеклам. Выходить очень не хотелось, но украинский репортер знал, что это неизбежно. Он насчитал десяток вооруженных крепышей. Они действовали очень слаженно, точно определяя свое местоположение относительно остановленной машины прессы: напротив каждой из четырех дверей стояло по одному молодчику, и еще несколько человек со стороны капота и багажника. Украинский репортер заметил, что все они вооружены одинаковыми пистолетами.

«Вряд ли это бандиты, – промелькнула у него мысль. – У тех оружие было бы вразнобой». К тому же пистолет Макарова бандиты не любили. И, словно в подтверждение мыслям, украинский репортер услышал звук выстрела. Хорошо знакомый «макаровский» хлопок. Потом еще один.

Человек стрелял в асфальт. «Не для того, чтобы убить, а чтобы запугать и деморализовать», – подумал репортер и внутренне успокоился. Терять присутствие духа он не собирался и в то же время понимал, что проявлять излишний героизм не стоит: против десятка вооруженных людей пятеро безоружных журналистов ничего не смогут сделать, тем более, что среди пятерых была одна женщина.

Ее не тронули и даже не положили вниз лицом на асфальт. Хотя и могли. Видно, в душах этих хищников еще сохранились рудименты чести и представления о правилах хорошего тона. Она стояла и наблюдала за тем, как журналисту из Греции одним мощным ударом сломали нос, как били ногой по лицу и ребрам худощавого оператора и швыряли оземь камеру с широкоугольным объективом, очень дорогую штуковину, позволявшую делать невероятной красоты кадры, если она попадала в руки мастера.

Эти, которые яростно выполняли приказ «убить камеру», тоже были мастерами своего дела. И украинец догадался об этом, отмечая поведение стаи вооруженных хищников. Они стояли так, чтобы в случае чего прикрывать друг друга. А значит, все же готовы были применить оружие на поражение.

За час до этого журналист отметил, как технично эти люди разогнали толпу операторов, снимавших захват украинской воинской части. Солдаты без опознавательных знаков, в российской зеленой форме, штурмовали часть и не обращали внимания на журналистов. Видно, не было у них приказа стрелять в репортеров. А тех собралось под воротами около тридцати. Ворота попытался таранить грузовой «урал» без номеров. Попытка не увенчалась успехом. Только железный бампер содрал с ворот полосу серой краски.

– Да у них давно уже эта полоса на воротах! – завизжали две вредные бабы, подъехавшие внезапно на корейской малолитражке к репортерам.

– Зачем же вы врете? – спросила их журналистка, которая некоторое время спустя оказалась в белом «рено».

– Это вы все врете! Украинские журнализды! – ехидно крикнула ей низкорослая девица с черными вьющимися волосами. От этого неприятного коверкания – «журнализды», – стало тошно.

– В чем же мы врем? – спросил барышню репортер-киевлянин.

– А че ты к ней пристаешь? – подскочила и вторая, блондинка с визгливым голосом. – Или жениться хочешь?

Жениться на такой красавице никому из журналистов не хотелось, но репортер-киевлянин сказал, на всякий случай, что при других обстоятельствах рассмотрел бы предложение. Шутка была веселой и вполне мирной, но блондинку она почему-то разозлила.

– Да что с ними разговаривать, Вика? – сказала она черноволосой. – Поехали! Звони «волкам»!

Кто такие эти «волки», стало ясно ровно через пятнадцать минут. Они приехали на мощных внедорожниках, на борту одного из которых красовалась надпись «Смерть фашистам». Хотя, откровенно говоря, фашистами показали себя именно они, люди с георгиевскими ленточками. Они рассредоточились между операторами. Некоторое время стояли, присматриваясь к разношерстным представителям мировой прессы. Выбирали себе жертв. А потом, словно по команде, с криками «Чё сымаем, твою мать?!», набросились на операторов. Избивали их руками, валили на каменистую севастопольскую землю, добивали ногами. Оператор, работавший с женщиной-журналисткой, получил болезненный удар в челюсть. Она вместе с греком затащила покалеченного парня в «рено». Ее собственный водитель незаметно исчез, быстро сообразив, в какую неприятную сторону разворачиваются события перед частью. В верный «рено», оставшийся на поле боя, набились целых две съемочных группы. Нужно было срочно искать больницу для оператора. И они не знали, что больница вскоре понадобится им всем. За ними была погоня.

* * *

«Какая у них машина?»

«Белый «рено», я их днем видел возле Стрелецкой бухты».

«Куда они сейчас едут?»

«В сторону вокзала».

«Блокируйте их там!»

* * *

Возле вокзала им повезло. «Волки» подскочили к машине, рванули заднюю дверь и выхватили у оператора камеру. Тот не стал сопротивляться и позволил им забрать ее. Преследователи вцепились в нее, как африканские гиены в антилопу. Пущего сходства добавляли подобные звериному рычанию звуки, которые они издавали, ломая нежное телеоборудование. Журналисты выиграли несколько секунд, успели захлопнуть дверь и рванули с места настолько быстро, насколько им позволяла мощность двигателя.

Правда, они не могли догадаться, что в охоте, кроме тех, кого называли «волками», участвуют еще и таксисты. Они следили за машиной весь день и сообщали информацию о перемещениях женщине-диспетчеру, которая милым голосом передавала ее исполнителям.

* * *

«Мальчики, надо уничтожить все видео с регистраторов и камер наблюдения. Ну, сами понимаете…»

«А у меня регистратор и так сломан».

«Вот и хорошо».

* * *

Журналистка понимала, что в Севастополе им нельзя оставаться. «Тут все против нас», – сказала она. – «Надо выехать из города и найти больницу в другом месте». А в это время репортер-киевлянин говорил по телефону со своим товарищем, коренным севастопольцем, у которого пытался выяснить, как лучше выехать из города.

– Сейчас прямо, – передавал он водителю то, что слышал в телефонной трубке, – чуть позже будет кольцо, и на кольце надо уйти налево.

Именно на кольце их поймали. Похоже, шансов уйти не было.

– Какой-то голливудский боевик! – побормотал греческий колумнист перед тем, как его вытащили из машины и сломали нос.

Репортер из Киева смотрел на крепких вооруженных парней в масках, на их ментовские повадки и ментовские неказистые «Макаровы», и понимал, что это продолжение того жестокого карнавала, который начался не сегодня, перед украинской военной базой ПВО, а значительно раньше. Тогда, когда впервые на улицах Симферополя и Севастополя появились одинаковые «зеленые человечки», люди с автоматами и пулеметами, одетые в новенькую российскую форму бойцов спецопераций. Все знали, что это российские солдаты и офицеры. Все знали – проверь номера их оружия, и окажется, что оно из России! Но при этом все делали вид, что парни в зеленом – это местные крымские ребята, решившие сохранить порядок и законность на полуострове. Самооборона, как они себя назвали.

«Мы хотим свободно говорить на русском языке! Мы хотим быть частью великой культуры Пушкина, Толстого, Достоевского!»

Так скандировали те, кто создавал шумовой фон для агрессии против украинских военных. Все роли в карнавале были расписаны. Пожилые ветераны и женщины в вязаных беретах громко кричат, называя имена великих писателей. Зеленые одинаковые люди штурмуют воинские части. А крепкие обученные парни в «гражданке» бьют журналистов.

Вот кто им больше всего мешал! Журналисты! Это они задают неудобные и неуместные вопросы «зеленым человечкам».

«Вы кто, вы откуда?»

«Мы местные».

«Тогда скажите, в каком районе Севастополя вы сейчас находитесь?»

«Не знаю».

«Какие же вы местные?»

«У меня приказ».

«Чей приказ?»

«Не могу сказать. Но вообще-то мы из России».

Это они, журналисты, заставляют визгливых теток в беретах признаться, что ни Пушкин, ни Достоевский с Толстым их не интересуют и, в общем, никогда не интересовали. А хотят они, чтобы пенсии у них были, «как в Москве». Да и многие украинские военные, из тех, кто внутренне уже согласился изменить присяге, не могли дождаться того момента, когда этих нахальных соотечественников с телекамерами уберут из города. А еще лучше, с полуострова. Изменять присяге перед камерой как-то неловко.

* * *

Им разбили камеры. И переломали кости.

Репортер из Киева был спокоен до того самого момента, когда его греческого товарища стали паковать в багажник. Долговязый грек в тяжелом кожаном реглане плохо умещался в багажнике. Ему помогли тумаками. Затем ударами загнали туда и тщедушного оператора. Тот держался за бок и тяжело дышал, глядя на пистолет, направленный прямо ему в лицо.

«Когда стреляют рядом с головой это не страшно», – подумал репортер. – «Значит, пугают. Когда засовывают людей в багажник, значит, хотят куда-то вывезти. А дальше конец. Похоже, что так».

Он поднялся и облокотился о бампер машины. Надо было что-то сделать. Хотя бы пошутить. Пусть неловко. Он понимал: надо попытаться разрядить обстановку, чтобы его товарищи остались в живых.

– И ты лезь туда, сволочь фашистская! – крикнул здоровяк в маске, направляя пистолет на репортера.

– А, понятно, – пробормотал журналист. – Вы, наверное, думаете, что мы бандеровцы.

– Бендеровцы, бендеровцы! Кто же еще?

И эти коверкали слово «бандеровец». «Почему же», – недоумевал репортер, – «поборники великой русской культуры так не по-русски произносят его, превращая сторонников национализма в жителей молдавского города Бендеры?»

– Странно. А вот некоторые нас называют «москалями». За то, что говорим по-русски.

– Да иди ты! Рассказывай больше!

Это не был контакт или диалог. Скорее, обмен фразами. Но и его, видимо, было достаточно, чтобы снизить градус жестокости.

– Ладно, езжайте!

Похоже, импровизация с багажником и вывозом в неизвестном направлении отменялась.

– Только запомните: мы знаем, кто вы и откуда, мы знаем, где ваши семьи, так что живите и бойтесь!

Репортер из Киева не хотел бояться. Он разозлился. Эти люди, «волки», попытались ударить журналистов в самое болезненное место.

Еще недавно он приезжал в белый город у моря, чтобы побродить по его улицам и послушать шум моря возле Графской пристани. Он хорошо знал, что где-то рядом, на морском дне, навеки осталась мачта линкора «Новороссийск», взорвавшегося при странных обстоятельствах, и он еще совсем недавно пытался в этих обстоятельствах разобраться.

Он рассказывал своим детям о Балаклавской битве, о том, что фраза «тонкая красная линия», означавшая упорство и мужество военных, появилась именно здесь, когда первый в истории журналистики военный репортер Уильям Рассел, сидя на холме, наблюдал за разгромом шотландского отряда в красных мундирах, выстроившегося в яростно отстреливающуюся цепь.

Он любил к месту и не к месту цитировать Альфреда Теннисона, написавшего об этом разгроме свое знаменитое: «Yours not to reason why, your but to do and die». Он с детства помнил и описания солдат первой севастопольской обороны, сделанные графом Толстым. И точно, как один из увиденных графом воинов, пытался в детстве есть арбуз с хлебом. Вкус ему сразу не понравился, но он говорил себе «Толстой считает, что это вкусно!», и с помощью великого писателя запихал в себя черную плоть хлеба и красную плоть арбуза.

Он вместе со своими детьми перелезал через забор, чтобы попасть в Херсонес, – как заправский, настоящий севастополец, – и рассказывал им об Ифигении, о греческих колонистах, о фильме «Приключения Буратино» и о князе Владимире. А потом его дочь, закутавшись в клетчатый теплый плед, сидела за колоннадой на белой веранде и, вдыхая аромат травяного крымского чая, смотрела, как по поверхности Артбухты скользит белый парус.

Он был счастлив в этом городе. Но город его предал, на что, как оказалось, не требуется много времени. Это так же легко, как поменять присягу. Чтобы потом, на старости лет, пенсия, как в Москве.

«Они, наверное, считают себя героями, – пытался понять репортер, – но герои идут в бой с открытыми лицами, а не закрывают их масками». Эти, в масках и с георгиевскими ленточками, оставив себе кошельки и документы, спрятали свои коротконосые «Макаровы» и убрались восвояси на мощных джипах.

– Это вас, милая девушка, с Восьмым марта! – криво усмехнувшись, сказал журналистке милиционер на ближайшем посту между Севастополем и Симферополем. Здесь явно знали о происшествии со стрельбой.

– Они все против нас! Они все заодно! – прошептала девушка, размазывая слезы по щекам.

Диагноз ее спутникам смогли поставить только в Киеве. Сломанные ребра, пробитое легкое, травмы головы.

Через несколько дней она сидела в вагоне. Поезд увозил ее в Киев. Она была не одна. Ее мама обреченно смотрела в мокрое от дождя окно, а ее дочь перелистывала разноцветные страницы детской книги. «Меня не били, – думала журналистка, – но убили морально». Ей нужно было привыкать к новому для себя положению. «Беженка», – впервые сказала она себе. Поезд убегал от неизбежности в неизвестность. Но это была неизвестность не темной, а светлой стороны. «Все будет хорошо-хорошо-хорошо», – уверенным тамтамом отбивали колеса. И она задремала под этот ритм с блуждающей улыбкой на лице.

© А. Цаплиенко, 2014

Валентин Чемерис

Гуля орел, гуля сизий та й попід небесами…

Зевс – сам Зевс! – якось так захопився однією красунькою на ймення Європа, дочкою фінікійського царя Агенора, так захопився, що вирішив…

Так, так, викрасти юну царівну. Для особистого, так би мовити, користування. І що з того, що Зевс – верховне божество, (правда, лише у греків, які тепер називають давніми, але ж – верховний!), батько богів і людей, глава олімпійської сім'ї богів, що йому, мовляв, не по чину бігати за спідницями і закохуватися у гарненьких дівчат та жіночок, наче простий смертний парубок.

Вгледів Європу і білий світ йому без неї, без Європи, враз немилим став. А те звабне дівчисько ще й кепкувало з батька богів – старий, мовляв, дідуган!.. От Зевс і вирішив тому дурному дівчиську довести, що ніякий він не старий дідуган, а, як пізніше скаже Котляревський про Енея, що той «був парубок моторний і хоть куди козак…» Ще й на всеє злеє вдавсь проворний…

Допомогло Зевсу й те, що безтурботна Європа безпечно гуляла собі морським узбережжям, сама-самісінька і без царської охорони. От Зевс перевтілився – що там для нього – в прекрасного білого бика, підстеріг і викрав царівну. На спину собі (дівча те й крикнути не встигло) – і в море – алюром! На його спині – на спині в білого бика Європа перепливла море, а вже на острові Кріт, згоряючи від любовного нетерпіння, Зевс переспав з нею – раз, вдруге, втретє… Європа – діватися нікуди, – змушена була народити йому кількох синів – ось так.

З часом сюжет той – викрадення Європи – став вельми популярним в античні часи, у пізніші – вазовий та настінний живопис, картини. Хто тільки не писав на тему викрадення Європи – Тінторетто, Веронезе, Тиціан, Рембрандт, Тьєполо, Клод Лоррен, В. Серов (Костянтин Федін навіть напише роман «Викрадення Європи»).

Пилип Орлик, гетьман України, брати приклад із Зевса та викрадати кралечку Європу, звісно, не збирався – мав любу дружину, якій був вірний все своє невгамовне життя, а ось зробити її, Європу, як велику частину світу, на якій розташувалося чи не сорок держав, – захисницею України, ба, навіть її посестрою, – так.

Вже тоді, в ті далекі часи він одним з перших все робив, життя своє заради цього поклав на вівтар свободи, аби Європа допомогла Україні здобути волю і кращу долю.

Звідтоді ось уже третє століття погляди українців звернені до Європи. Як до останньої надії «вийти в люди».

Пилип Орлик…

Сьогодні Ясси[69] – місто в Румунії, адміністративній центр однойменного жудеця, населення десь біля 350 тисяч чоловік. Другій населений пункт за кількістю мешканців після Бухареста. За етнічним складом – 98,5 % – румуни (дані на 2002 рік), решта – цигани, євреї, греки, угорці, німці та інші народи. З 1565 по 1862 рік Ясси були столицею Молдавського князівства. (Один з молдавських господарів Дмитро Кантемір навіть присягався на вірність Росії.)

Серед відомих людей Ясс і нині в тамтешніх краях називають Орлика Пилипа Степановича.

Так, так, державний діяч України, найближчий соратник гетьмана Мазепи, після передчасної смерті якого був у Бендерах проголошений гетьманом Правобережної України…

А втім, державний діяч, це сьогодні так титулують пана гетьмана Орлика в незалежній Україні, а зовсім ще недавно…

Орлики – український старшинський рід кінця XVII – початку XVIII ст. Пилип Орлик (1672–1742) – генеральний писар (1702–1708), один із співучасників зради І. Мазепи. Після Полтавської битви 1709 року втік до Туреччини. Згодом був проголошений «гетьманом». У 1711 році разом з кримськими татарами брав участь у нападі на Україну. З 1714 року перебував у Швеції, Німеччині, Польщі, Франції, Туреччині, намагався підбити їхні уряди на збройну інтервенцію проти Російської держави.

Григорій Орлик (1702–1759) – син Пилипа Орлика. Продовжував зрадницьку політику свого батька. Після поразки Туреччини в російсько-турецькій війні (1735–1739) виїхав до Франції, де намагався схилити її уряд до боротьби проти Росії. Служив у французькому війську, дістав титул графа і чин генерала. В історичних думах український народ затаврував Орликів, як зрадників», – УРЕ, т. 8, стор. 59.

Нібито українському народові більше нічого було робити, як складати «Історичні думи», у яких він «таврував Орликів». (Думи такі й справді створені, але не українським народом, а перекинчиками-заробітчанами на замовлення тодішньої компартійної ідеології, а вже вона ті «українські думи» видавала за буцімто народні.)

Такий уже був писаний і неписаний закон за панування комунізму в Україні: всіх українців, які виступали за незалежність України – бодай навіть від російського царату, – незмінно таврувати зрадниками і ворогами. Щоб кожна згадка їхнього імені – наприклад, Мазепи, – не обходилась без стандартного ярлика: зрадник. Мовляв, якщо він виступав за незалежність України, значить, виступав проти свого народу, зраджував свій народ, який спав і бачив себе в російському ярмі…

Не уникнули цих ярликів і Пилип Орлик зі своїм сином Григорієм. За панування, мається на увазі, комуністичної ідеології в Україні Радянській. Бо не просто виступав за вільну від російського царату Україну, а й був одним з тих, хто найвірніше підтримував «зрадника» Мазепу.

Ніхто інший, як Пилип Орлик сказав, як поклявся:

«…природа моя, з прадідів моїх не дозволяє мені бути зрадником, і зобов'язує мене бути вірним моєму добродійнику».

Це він, Пилип Степанович Орлик, мав на увазі Івана Степановича Мазепу і все життя вірно дотримувався цієї клятви. І був сподвижником І. Мазепи і до кінця свого життя полишився вірним своєму патронові і благодійнику та був продовжувачем його справи – боротьби за державний суверенітет України-Гетьманщини.

Він походив з давнього роду чеських баронів Орликів. Одна з гілок якого ще за доби Гуситських воєн (перша половина XII ст.) переселилась до Польщі (до того вони жили в Угорщині й Моравії), а згодом облаштувалася в Литві. Там 11 жовтня 1672 року в селі Касуті під Вільнюсом і народився Пилип Орлик, якому в майбутньому судитиметься стати не просто українцем, а – українським гетьманом. Юний Пилипко вже досягнув отроцького віку, що настає між дитинством і юністю, як сім'я переїхала до Києва. Пилипка віддали вчитися до Києво-Могилянської академії, де він, добре на той час знаючи латину та інші мови,[70] вивчив ще й українську – та так, що вона йому на все життя стала рідною.

Закінчивши навчання, Пилип залишився в Україні, де й розпочав службу канцеляристом, що приведе його до посади генерального писаря в уряді Мазепи, а потім і до гетьманської булави.

Ось так і започаткувався рід українських Орликів.

До речі, зберігся оригінал диплома імператора Фердинанда від 12 липня 1624 року, виданий одному з предків українського гетьмана, – «графові Орликові з Моравії», – в якому, між іншим, пояснюється, що «Орлик слов'янською мовою означає Орла…»

Дружиною його була Ганна – дочка полтавського полковника Павла Герцика. Син Григорій – генерал-лейтенант французької армії.

Всього в сім'ї було семеро дітей.

До всього ж був ще й письменником. Автор багатьох поетичних творів, книг, публікацій, в тім числі й таких, як «Алкид Российский» (панегірик І. Мазепі, 1695); «Щоденник мандрівника» (щоденники він писав польською та французькою мовами).

Був блискучим оратором, чудовим співбесідником, філософом – чи, як тоді казали, любомудром.

Після закінчення академії був писарем (секретарем) Київської духовної консисторії. З 1698 року – на гетьманській службі: писар, з 1702 року – старший воєнний канцелярист, керуючий справами гетьманської воєнної канцелярії, з 1706 року – генеральний писар. Повністю підтримував політику гетьмана Мазепи, в тім числі й перехід його на бік шведського короля Карла XII – був посвячений в цей план ще в 1707 році, за рік до його реалізації. Виконував усі найважливіші дипломатичні доручення Мазепи.

Автор «Пактів і Конституції прав і вольностей Запорозького війська» – пам'ятки політико-правової думки, в якій вперше в європейській традиції закріплено принцип поділу гілок влади.

Перебуваючи в еміграції більше тридцяти років, своє життя присвятив справі боротьби за Українську державу.

Пилип Орлик поставив на карту все і в першу чергу – набутий ним матеріальний достаток, що його він тоді втратив заради втілення в життя великої ідеї Мазепи про незалежну самостійну Українську державу. Ризикуючи життям, він залишався вірнім їй і зберіг відданість гетьману під час найтяжчих випробувань, коли однодумці й прибічники Мазепи кидали його й просили в Петра милості та вибачення.

Після Полтавської катастрофи Орлик, його дружина й родичі пішли за Мазепою у вигнання, долаючи великий і тяжкий шлях до тодішніх володінь Туреччини. Разом з ним в липні 1709 року прибув до Бендер і залишався його вірним помічником гетьмана до останнього подиху в цьому світі.

Сьогодні Бендери (від перськ. гавань, пристань) – місто у Східній Європі, розташоване на річці Дністер, на території, що контролюється невизнаною Придніпровською Молдавською Республікою в межах держави-члена ООН Молдови. Це – головний порт на Дністрі, найбільший залізничний вузол Придністровської залізниці. В Молдавії іноді використовується і стара назва міста – Тигіна. Центр міста – будинки кінця XIX – початку XX ст., на околицях – сучасні житлові комплекси. В місті багато історичних та архітектурних пам'ятників.

У радянських енциклопедичних виданнях зазначалося, що в Бендерах бували (після переліку історичних та архітектурних пам'ятників) І. П. Котляревський (1806), О. С. Пушкін (1812). Про те, що в Бендерах у 1708 році був гетьман І. С. Мазепа, де жив і помер, у радянських енциклопедіях – ані слівця. Про це сьогодні є дані в Інтернеті: «В 1709 році в Бендерах помер український гетьман Іван Мазепа, який втік сюди разом із шведським королем Карлом XII…»

ПЕТРО І ЗАПРОПОНУВАВ 300 ТИСЯЧ ТАЛЯРІВ ЗА МАЗЕПУ

Все було скінчене 27 червня (8 липня н. ст.) 1709 року…

Днем раніше Карл XII під час розвідувального маневрування був важко поранений в ногу. Хоч він і залишився на полі бою, але командування передав фельдмаршалові Реншільду. Пан фельдмаршал не встиг і командування прийняти, як десь біля 11 годин перед полуднем битва (мається на увазі під Полтавою) закінчилася цілковитою поразкою шведів. Вони втратили близько 10 тисяч забитими, в полон потрапило близько З тисяч вояків і старшин, у тому числі й сам фельдмаршал Реншільд та перший міністр граф Піпер. (Московська армія втратила вбитими й пораненими близько 4,5 тисячи). Та ж частина шведської армії, що не попала в полон, під командуванням генерала Левенгаупта кинулась вниз Ворсклою до Переволочної, а вже там Карл XII, Мазепа й кошовий отаман Гордієнко з невеликою охороною (близько 3 тисяч шведів і козаків) переправилися на правий берег Дніпра та й подалися до турецьких володінь. Тоді як армія Левенгаупта мусила капітулювати і здатися Меншикові в полон. (Козаки, що були в армії Левенгаупта, згідно з п'ятим пунктом капітуляції мали бути видані росіянам – більшість з них були страчені на місці, інших пізніше зашлють до Сибіру.)

Разом з Карлом XII, із військовиками та козаками, котрі охороняли короля, і своїми людьми гетьман Іван Мазепа прибув до Бендер 1 серпня, де його з монаршими почестями прийняв турецький генерал-губернатор, по-їхньому – сераскієр.[71]

– Рішення його величності, – почав урочисто генерал-губернатор, і турки виструнчилися й закам'яніли – адже мова йшла про його величність султана Оттоманської імперії, котрий хоч і владарює в Стамбулі, але кожну мить перебуває в будь-якому куточку імперії, незримий, але всемогутній. – Рішення його величності, – ще урочистіше повторив сераскієр, – таке: пана гетьмана Мазепу всі мають вітати і ставитись до нього з великою пошаною, як до нашого гостя! А отже, ставитись до нашого гостя, як до нас особисто.

Витримавши паузу, додав на все тій же високій урочистій ноті:

– Цар московитів Петро Перший вже випередив пана гетьмана – його посланці просять видати їм пана гетьмана – не за так, а за 300 тисяч золотих талярів!

– Непогана сума, – сказав гетьман, посміхаючись у вуса. – Я навіть не відаю чи вартий такої суми. Мабуть, цар Петро надто розщедрився.

– Так, названа царем сума – великий сума, – погодився сераскієр. – За таку суму можна і батька рідного продати, але… – пан сераскієр підняв довгий кістлявий палець з великим загнутим кігтем, чи то пак нігтем, прикрашеним чистої води діамантом, – але, – повторив, – його величність від імені Оттоманської Порти відмовився продавати цареві московитів і всіх урусів Пйотру пана гетьмана.

– Навіть за 300 тисяч золотих талярів? – думаючи своє, перепитав гетьман.

Сераскієр поважно кивнув маленькою головою в червоній фесці з малиновою китицею.

– Навіть за таку суму, – повторив. – За 300 тисяч золотих талярів! Ми, турки, вірні заповітам Корану: ні за яке золото не видавати втікачів, які шукають у нас захисту.

Генерал-губернатор ще трохи напрочуд ввічливо поговорив з паном гетьманам і так же ввічливо закінчив авдієнцію, кивнувши на прощання маленькою головою в червоній фесці з малиновою китицею та побажавши панові гетьману, дорогому гостеві його величності султана імперії османів, почуватися у його володіннях, як у себе вдома.

– Наші Бендер, – закінчив, – є Бендер пана гетьмана!.. Скільки він побуде в Бендерах – місяць, рік, чи й усе життя, що в нього ще лишалося, – гетьман не знав. Як не знав того й король шведів Карл XII – хоча в нього були якісь свої плани-задумки, ще їх він поки що утаємничував навіть від свого спільника по нещастю. Мазепа не став доскіпуватися – треба буде, Карл сам повідає про свої задумки, якщо вважатиме за потрібне, тож варто було влаштовуватись в чужих йому Бендерах, у володіннях турецького султана, який до нього прихильний. Перш за все, гетьман вирішив підшукати собі житло – цим і зайнялися найдовіреніші гетьману люди – його племінник Андрій Войнаровський та генеральний писар Мазепи Пилип Орлик – обом їм Мазепа довіряв, як самому собі.

Вони й нашукали для гетьмана в передмісті Бендер, що тоді звалося селом Варниці, пристойний будиночок, купили його, і гетьман заходився облаштовуватися в ньому. Скільки на чужині доведеться жити – якщо доведеться, – Мазепа не знав, але влаштовувався з допомогою Войнаровського та Орлика з усіма зручностями, як звик те робити в похідному житті. А влаштувавшись зі своїми людьми у придбанім будинку, гетьман міг нарешті перевести дух.

Та щось… не переводився дух. На душі було не просто безпросвітно і тяжко, а – гнітюче. Події останніх тижнів, поразка під Полтавою, відступ, що перетворився на втечу, – переслідувачі не залишали їх поза своєю увагою ні вдень, ні вночі, – втрата війська – як шведського, так і його козацьких загонів, і разом з усім втрата влади і булави – гнітили душу. Просвітку не видно. Та його, здається, в тій ситуації, у якій він опинився, вже й не було.

Програна Полтавська битва шведів, на яких він так було поклався, – се кінець. І його, а не тільки Карлів. Але Карл втече до своєї Швеції і перекліпає поразку. І буде там і далі королювати, а що робити йому, гетьману України без України? Це не лише його кінець як гетьмана – з цим ще можна змиритися, – це кінець і тій куцій автономії, що була, це врешті кінець і самому життю України. Чи то пак – Малоросії. Вона тепер стане просто провінцією Російської імперії, однією з провінцій. Все, заради чого він боровся, до чого тяжко і вперто йшов, вірячи в кінечнии успіх задуманого, те, власне, заради чого й жив, не збулося… Принаймні, за його життя.

Від цього боліла душа, слабіло тіло, відчувався занепад, що міг закінчитися для нього вельми сумно. Це відчуваючи, потроху почав готуватися, як сам казав, «у дальню путь».

Прощався з друзями.

В один із днів, коли недуга почала брати його в полон і гетьман почувався все гірше й гірше, він раптом занепокоївся.

– Панове-братове, а як там мій коник вороненький? Товариш мій бойовий? Брат мій і друг мій вірний…

Клопотався, бідкаючись:

– Прошу вас, панове і друга мої. Коли зі мною що лучиться, а я відчуваю, має, має щось зі мною лучитися, бережіть мого коня. Годуйте його, доглядайте, лелійте… І про конюшника не забувайте, пригощайте його чимось добреньким…

В українському фольклорі, в народних традиціях кінь завжди був символом сонця і степу. А ще у слов'ян-язичників – символом смерті й символом воскресіння сонячного божества, яке заходить і сходить. Слов'яни поклонялися, поряд з іншими, й конюшнику – домашньому богу, що охороняв конюшні і коней від усякого лиха, хвороб, пожежі. Конюшникові залишали в яслах на ніч всілякі смачні наїдки…

Та і як можна було уявити козака без коня, що його вони називали «вірним другом», «нерозлучним товаришем», «вірним братом». Та й козак ставав козаком лише тоді, коли в нього з'являвся кінь.

Козацький літописець Дмитро Яворницький це так поетично описував:

«Козак звертається до свого коня не як до німої тварини, як до розумної істоти, у всьому рівної з людиною; він просить його «розбить козацьку тугу по темному лугу», винести його з тяжкої неволі, розділити його радість у перемозі над ворогом; він ділиться з ним сердечними таємницями, заповідає йому, вмираючи, передати з дикого степу вісточку дорогим товаришам і близьким родичам у славній Січі і далекій Україні; він піклується про нього як про найдорожче для себе створіння і, у випадку хвороби коня, пропонує йому і свій святковий одяг, і незліченні скарби, сховані в землі, і «ясную зброю», лише б кінь підвів голову, розмаяв по вітру широку гриву й знову помчав із козаком «шляхом, балками, ярами, непрохідним байраком».

У ВАРНИЦІ, НА ОКОЛИЦІ БЕНДЕР

Як далі жити? Заради чого? Його велика мета, в ім'я якої він жив, вже мертва. То для чого жити? Все втрачено. Все, все… Україна – чи те, що від неї лишиться за лютого Петра, – десь там, за Дністром, а він по сей бік Дністра. У турок. І зоря його згасла. Спасибі, що хоч султан виявився на висоті, не продав його за 300 тисяч талярів – це таки була добра сума. Але нащо йому таке життя – за Україною і без України, Та й будучини в нього вже більше немає. Життя його вже завершується, тут, в чужині.

Минали дні, безсонні ночі, гетьман майже не їв, тільки жадібно пив воду – наче якось судорожно її глитав, ковтав, – і на очах згасав.

У Варницю до нього доходили невтішні, часом жахні вісті: Петро на залишеній ним Україні лютує. Звіром скаженіє – а він у люті своїй міри не знає. Віднині Україна – для них Малоросія – власність Російської корони – то як йому, Мазепі, далі жити на чужині? Бодай і під захистом турецького султана?!.

Пізніше шведський історик Нордберг свідчитиме: захоплених в бою українців цар Петро віддавав на нелюдські муки, вимагаючи все лютіших і лютіших тортур. Нордберг був свідком, як полоненим ламали кості рук і ніг, розтягували на колесах, сажали на кіл… Десятками, сотнями, тисячами – Україна загибала з потрощеними кістками…

Гетьман, вже невідомо на що сподіваючись, посилав на Україну універсали, в яких пояснював, чому він відірвався від Москви.

«Москва хоче спустошити наші міста, усю старшину запровадити в неволю, козаків повернути в драгуни та жовніри, народ наш перегнати у Московські землі за Волгу, а наш край заселити своїми людьми».

Але універсалами зарадити програній справі не міг. І від ганьби поразки, від тяжких душевних мук життя його згасало. Бо вже було нікому не потрібним. Ні йому самому, ні людям. Хіба що колись – ще кволо сподівався – нащадки згадають. Яким болітиме Україна. І продовжать його справу по здобутті волі Україні. Цим у ті дні ще жив, згасаючи… Ні, не жив, а якось ще тримався в цьому світі – з надією, що його справа, якій він служив, не вмре, не загине…

В останні дні про гетьмана дбав небіж Войнаровський, який цілодобово перебував поруч, у сусідній кімнаті. Чуткий небіж, уважний і турботливий. Досить було гетьману скрипнути ліжком, застогнати – ба, навіть скреготнути зубами, як небіж тут як тут.

Часто заходив вірний Пилип Орлик – його Мазепа хотів зробити спадкоємцем своєї ідеї, і годинами сидів біля Мазепи. Вони тихо гомоніли про одне й те ж – про Україну, що з нею тепер буде, про лютування москалів, про… Про все, чим боліла тоді душа. Орлику Мазепа передав і свій політичний заповіт.

Провідував гетьмана – хоч і зрідка – і Карл XII. Гомоніли через товмача. Настрій у короля, хоч він і програв Північну війну з Росією і мав переможеним повертатися додому, в королівство своє, був наче й бадьорим. Чи король умів тримати свої емоції при собі, будучи на людях тим, ким він і мав бути – королем. Він теж намагався підтримати Мазепі настрій, запрошував його їхати з ним до Швеції і там доживати віку. «Під захистом мого скіпетра» – додавав.

– Без України України немає, – коротко відповідав гетьман і провалювався в безпросвітне марення. Карл XII зітхав і, тихо ступаючи, виходив, залишивши замість себе при гетьмані свого лікаря.

Але й лікар вже мало чим міг зарадити – Мазепа доживав останні свої дні – це вже всі бачили і все розуміли…

Наприкінці вересня здоров'я гетьмана так різко погіршилось, що з міста Ясси привезли до нього православного священика. Мазепа висповідався, отримав відпущення гріхів. Зважаючи на деяке просвітлення після сповіді, вирішив уладнати свої справи щодо особистого майна, що було при ньому, розпорядився, як використати дукати та інші коштовності. В окремій скриньці у нього зберігалися папери, що їх чи не по всій Україні розшукував цар Петро і дорого б за них дав. На прохання гетьмана Карл XII прислав шведського комісара Сольдана, який знав слов'янські мови і погоджував різні справи українців при королівському штабі. Гетьман довірив йому розпорядитися майном та паперами і його ж попрохав впорядкувати передсмертний заповіт. Пізніше у своїх спогадах Сольден писатиме: гетьман, незважаючи на тяжкій стан, у рідкі хвилини просвітлення жартував – в тім числі й щодо своєї долі, порівнюючи її з долею Овідія, поета-вигнанця Стародавнього Риму, який мордувався колись у тих самих краях, де й знайшов свій кінець.

– Мене чекає те, що колись чекало Овідія на чужині…

Мовив глухо, дещо вже надтріснутим голосом, мовив з важким видихом і довго мовчав, дивлячись поперед себе в якусь тільки йому одному видиму далину – чи в життя, що вже відклекотіло, чи в те, що ще тільки-но буде. І здавалось, що нікого біля себе старий гетьман не помічає…

Та ось він засилкувався звестися, наче кудись конче мав квапитись.

І попрохав винести його «під вільне небо».

Збагнули, гетьман просить винести його з помешкання надвір.

Винесли його на подвір'я, поклали під тополею.

– Господи, – прошепотів гетьман. – Тополя на чужині… Як на Україні… – по хвилі, ні до кого конкретно не звертаючись: – А може, ця тополенька і прийшла сюди з України?… Щоби зі мною попрощатися…

– З України, з України тополя прийшла, – підхопили Пилип Орлик та Андрій Войнаровський.

Засилкувавшись, гетьман звівся на лікоть, довго дивився на вершечок тополі і шмат блакитного неба над нею, а тоді раптом заспівав – спершу тихо, наче сам до себе, далі голосніше, хоч голос у нього вже був слабким.

Гей, літа орел, літа сизий

Попід небесами,

Ґуля Максим, ґуля батько

Степами, ярами…

Співав, як прощався.

Не змовляючись, Пилип Орлик та Андрій Войнаровський підхопили пісню:

Гей, літа орел, літа сизий,

А за ним орлята.

Ґуля Максим, ґуля батько,

А за ним хлоп 'ята.

Гетьман вів перед у пісні і з кожною миттю голос його оживав, наливався снагою, молодів…

Гей, літа орел, літа сизий,

А за ним заграва…

Гуляють хлопці, козаки-молодці,

А за ними слава…

Всі втрьох співали вже злагоджено, аж із завзяттям і таким, що в двір почали збігатися люди, завмирали, слухали…

Шануйтеся ж, воріженьки,

Іде Кривоніс Чорним шляхом.

За ним – козаченьки.

Затанцюють – так ушкварять,

Аж земля трясеться.

Заспівають щиру пісню,

Аж лихо сміється…

З гурту, що вже виріс навколо них, теж підхопили пісню і здавалося, що все місто, край увесь той співає:

Гей, літа орел, літа сизий

Попід небесами,

Ґуля Максим, ґуля батько

Із своїми козаками…

Пісня, злетівши до вершечка тополі, відлунювала там, як здавалось, і в голубому небі, а гетьман востаннє дякував тим, хто був з ним.

– Спасибі, що поспівали зі мною. А з вами і я наче ожив… Але… Що там казати. Відспівав я своє. А ви, хлопці-молодці, козаченьки голінні, погуляйте ще. Політайте попід небесами – не перевелись ще в нас воріженьки… Тож гуляйте, покіль туляється. Та й Україна на вас все ще сподівається…

Захрипів:

– Чуєте? Україна, кажу, на вас ще сподівається…

Глянув на старшин, що його оточували, запитав їх словами своєї «Думи»:

«Ей, панове єнерали,

Чому ж єсте так оспали?

І ви, панство полковники,

Без жадної політики,

Озьмітеся всі за руки,

Не допустіть горкой муки

Матці своїй більш терпіти!

Нуте врагів, нуте бити!

Самопали набивайте,

Гострих шабель добувайте,

А за віру, хоч умріте,

І вольностей бороніте!

Нехай вічна буде слава

ЖЕ ПРЕЗ ШАБЛЮ МАЄМ ПРАВА!»

Першого жовтня під вечір гетьман втратив пам'ять і вже більше не отямлювався – марення його тривало майже добу. В непам'яті гетьман кликав свою матір («Ненько моя рідненька, – шепотів, – прийми мене до себе. Ти мені колись дала життя, з тобою я й завершу його…»), згадував якісь битви, походи, а їх у нього було!.. Потім вмовк і лише хрипінням переривалося його важке дихання…

О четвертій годині прийшов попрощатися зі своїм союзником і другом шведський король Карл XII – Мазепа вже нікого не впізнавав.

Разом з королем прийшли віддати останню шану українському гетьману офіційні представники Великої Британії та Голландії. Десь після полудня 2 жовтня біля гетьманського дому почали збиратися люди – шведи, поляки, турки, а найбільше було козаків.

Збиралися в гурти, поклавши руки один одному на плечі та утворивши коло, співали:

Гей літа орел,

літа сизий

Та й попід небесами…

Підходили нові й нові люди, приєднувалися до тих, хто співав.

Гей літа орел,

літа сизий…

Не розходилися навіть і тоді, коли налетіла буря й хлинула густа злива.

О десятій годині вечора 2 жовтня на порозі дому з'явився Пилип Орлик і сповістив:

– Панове козаки, добродії і панове, ясновельможний пан гетьман Іван Мазепа щойно відійшов в інший світ!

Присутні впали на коліна й хрестилися.

З Бендерської фортеці почали бити гармати. Над містом там і там здіймалися зграї птахів, десь на обріях спалахували блискавиці, хоч небо, здається, було чистим…

– Панове козаки, старшини, товариство!.. Добродії! – Пилип Орлик стояв згорблений і по щоці його до сивих вусів котилися сльози. – Україна наша осиротіла. Але будемо свято вірити: в Україні знайдуться духовні брати гетьмана Івана Степановича Мазепи і вони продовжать його справу і, врешті-решт, приведуть Україну до волі, звільнять її від чужинського ярма. Сонце свободи ще зійде над країною козаків!.. Давні греки не уявляли свого життя без свободи. Не будемо його уявляти й ми.

Шведські фанфари та козацькі сурми сколихнули тяжку тишу.

Вони йшли попереду процесії – шведи та козаки – і грали поперемінно.

За ними козацькі старшини несли ознаки гетьманської влади: булаву, оздоблену самоцвітами, прапор і бунчук.

На возі, запряженим шестернею білих коней, везли труну, вкриту малиновим оксамитом із золотим шиттям, обабіч труни сиділи козаки з піднятими вгору оголеними шаблями.

За возом з домовиною, що рухався неспішно, в жалобі, йшли шведський король зі своїм почтом та уповноважені при ньому іноземні посли, а також представники султана, молдавський і волоський господарі. За ними на чолі козацького загону верхи на конях їхали Орлик та Войнаровський. Далі з опущеною зброєю й похиленими прапорами рухалися королівські трабати у барвистих одностроях і яничари в білому.

Як і водиться, за стародавнім звичаєм голосили українські жінки-плакальниці. І їхні плачі та крики порушували урочисто-жалобну процесію.

А вже за ними юрбою сунув люд – татари, вірмени, поляки, а найбільше тамтешніх українців.

Скрипіли колеса поховального воза, побивалися й голосили жінки за паном гетьманом, за Мазепою, адже ще одного такого чоловіка і гетьмана, як Іван Степанович, у світі білому вже більше не буде, а з цим прощалися назавжди, тому й голосили…

У молдавській Варниці під владою турок збереглася лише одна маленька православна парафіяльна церква – там і відбулася за козацьким звичаєм прощальна відправа. Насамкінець її Пилип Орлик сказав слово. Зважаючи на присутність іноземців, прощальну промову виголосив латиною.

Розповів про все добре, що було в житті і вчинках покійного, особливо зупинився на великих планах гетьмана щодо визволення України з-під чужого гніту і створення своєї незалежної козацької держави.

– Наш великий і славний гетьман, муж незламний протягом усього свого життя і служби, жертвував усім, щоби вибороти волю своїй уярмленій батьківщині – це було альфою і омегою його життя. Суттю і змістом його. Він не вагався зректися усього, що було навіть найдорожчим на землі, а віддавав власне життя боротьбі за визволення рідного краю з-під московського ярма… Ім'я Мазепи житиме вічно й зі славою в пам'яті нашого народу, бо він бажав для нього свобідного розвитку всіх його безконечних можливостей – хай же пам'ять про гетьмана буде в наших серцях і в серцях прийдешніх поколінь світлою і невмирущою – вічною! Слава тобі, великий український муже, який першим розпочав боротьбу за волю свого краю і народу свого, за світлу будучину, велику будучину великого українського народу!

Потім почалося прощання з покійним. Першим до труни підійшов король Карл XII – «Прощай, друже! – мовив, схиливши голову. – Відживши в цьому світі виділений нам Господом строк, ми неодмінно приєднаємося до тебе у тому, у кращому світі».

За королем з покійним гетьманом попрощалися і всі інші.

Відправа завершилась салютом козацьких самопалів, а також шведських і турецьких рушниць. У фортеці Бендер в цей час прогриміли трикратні залпи гармат.

За старовинним українським звичаєм, гетьмана поховали на вході до церковки – єдиної православної церковки в тих краях. А тому на вході до Божого дому, що вважалося: коли богомольці проходитимуть по тому похованню до церкви, то частина доброї душі гетьмана передаватиметься кожному богомольцю, який входитиме до церкви.

Але церковка та у Варниці була вже дуже ветхою – дерево розсохлося й церковка на вітрі в негоду скрипіла, наче скаржилась парафіянам на долю свою. Парафіяни почали збирати кошти, щоби спорудити нову церкву. І тоді козаки, які разом з Мазепою прибули до Бендер і все ще гордо йменували себе Військом Запорозьким, попрохали короля Карла XII поклопотатися перед турецькими властями щодо перепоховання гетьмана у більш надійному і достойному його місці, але неодмінно, щоб церква належала до православної громади. Після клопотів і пошуків таке місце було знайдене в Галаці, що неподалік Бендер, де був мурований кафедральний собор святого Юри. Влада дозволила там перепоховати гетьмана. І невдовзі кортеж із труною гетьмана, в супроводі загону козацького війська, вирушив до Галаца, що тоді перебував під протекторатом Туреччини, де мав вже на довгі роки упокоїтись український гетьман. Вірилось, що тіло його колись повернеться в Україну.

© В. Чемерис, 2014

Наталка Шевченко

Геометрія дощу

(Уривок з роману)

Я пам'ятаю себе і все, що зі мною відбувалося, з чотирьох років. І пам'ять ця дуже чітка, опукла і виразна – так, наче в комірчині дитячої напівсвідомості спалахнуло раптом потужне світло самоідентифікації, спалахнуло і прогнало темряву, не залишивши їй жодних таємних куточків. Відтоді минуло – Боже правий! – тридцять два роки, та я все ще плекаю оті перші свідомі спогади, більше того, варто мені заплющити очі – і перед внутрішнім зором постає справжнє ретро-кіно. Фільм, що йде чомусь в теперішньому часі.

Один з найперших таких спогадів – я, чотирирічна, кругла, мов колобок, від штучної смугастої «під тигра» шубки, у великих, не по розміру, валянках, запнута квітчастою шерстяною хусткою, стою біля ялинки, тримаючи в руках диво – синьо-золоту скляну кулю. Руки нестерпно мерзнуть навіть у вовняних рукавичках, але я мовчу – не скаржуся, не вередую, взагалі ніяк не виявляю того, що мені боляче. Адже я при справі. Я допомагаю татові наряджати ялинку, що росте в нас на обійсті. І, звичайно, я не стискаю пальці. Я тримаю своє диво дуже ніжно, і воно у відповідь світиться до мене синьою прозорістю. Я майже шкодую, коли батько забирає його в мене, щоб почепити на святкове деревце, але мама миттю вкладає мені в долоньки нове – цього разу густо-фіолетове, зі сріблясто-білою хатинкою на боці. Хатинка схожа і на цукор, і на іскристий сніг, що вкриває землю пухкою легенькою ковдрою. Мама, в білій пуховій хустці та благенькому осінньому пальті, виймає скляні дива з плетеного кошика, де вони, перекладені товстим шаром вати, сплять майже цілий рік в очікуванні новорічних свят, і посміхається. Тонкі смагляві пальці, жваві, мов зграя сполоханих метеликів, рухаються так витончено, так граціозно, що навіть я, дрібнота, відволікаюся від кульки і придивляюся до них пильніше. Придивляється і тато.

– Юлю, ну вдягни ж рукавиці. Холодно!

Мама дзвінко сміється.

– Хіба?

Я люблю, коли мама сміється. У неї кришталевий сміх, і солодкий. Мені чомусь здається, що саме солодкий. І дуже заразливий – негайно хочеться засміятися у відповідь. Я так і роблю, щосили роззявляючи дрібнозубого рота, і так захоплююся, що наступна іграшка – ромбик-стільничок із бджілкою, вкритий золотою фарбою і здатний світитися в темряві – випадає в мене з рук. Без найменшої, навіть мікронної паузи мій сміх переходить у плач. Тато здивовано озирається. На його темно-рудій, густій і довгій бороді, навмисне виплеканій до свята, танучи, виблискують сніжинки. Мама квапливо піднімає зі снігу цілу-цілісіньку іграшку, і та, густо-жовта, мов квітковий мед, повертається мені до рук. Я шморгаю носом, потім витираю його рукавичкою, колюча вовна лоскоче мені ніздрі, я чхаю, водночас намагаючись зазирнути до маминого кошика – чи не скінчились раптом чудеса? А мама дивиться на батька, дивиться так, що мені стає тепло – і від позирку її чорних очей, і від його посмішки у відповідь, і від ялинки, і від того, що завтра – Миколая. Я відчуваю, що це дивне, заборонене свято, і це посилює нетерпіння, з яким я на нього чекаю. Біля моїх ніг, мов в'юн на пательні, крутиться наш непосидючий кіт Сірко – чому його назвали по-собачому, я розповім згодом. А в моїй маленькій голівці так само жваво крутяться слова коротенької молитви – я завчила її з маминою допомогою, аби зробити татові приємне. Він – єдиний чоловік у нашому селі, що молиться, вірить у Бога та щонеділі ходить до церкви. Ходити далеко, сім кілометрів в один бік, але чи злякає відстань лісничого, якого, як і вовка, ноги годують? Певно, що ні. Таку дивину – віру – батько привіз зі Львова, де навчався у лісотехнічному інституті і набрався там «усякого». Так завжди казав мій дід, і докидав, що стало б із сина й технікуму – там просто нічому набратися. Напевно, діду видніше, бо сам він закінчив лише початкову школу і чомусь дуже пишався цим фактом. А сина соромився, називав його не інакше, як «попівський годованець» або «сучий виплодок», і кричав, коли нап'ється, що йому встид за «клятого богомольця» очі виїдає. А напивався дід завжди – задля профілактики втрати зору заливав оковитою очі з самого ранку і надвечір фіксував результат. Утім, я трохи забігаю наперед. Знаю за собою цю ваду.

– Давайте помолимося, – каже там, у моєму далекому дитинстві, тато і схиляє коліна. Біля нього в пухкий невагомий сніг стає мама, біля неї – я і тільки кіт Сірко не зважає на наші рухи і діловито вмивається – мабуть, до гостей. Батько читає «Отче Наш», мама, хвилюючись, промовляє молитву до Святого Духа, що стане згодом моєю улюбленою, і чарівні слова, чарівніші навіть за ялинкові прикраси, лунко і урочисто, мов дзвони, звучать в морозному повітрі. «Царю Небесний, Утіши-телю, Душе Істини»… Звісно, я не розумію, що це значить, хоча про Бога вже чула – це як мій татко, тільки для всіх і на небі. Це щось неосяжне, і мені ніколи про це розмірковувати, бо час читати свою молитву. Я глибоко зітхаю і починаю:

– Світи, Боже…

Мама прикриває очі, і я усвідомлюю – щось пішло не так. Але коли це мене зупиняло? Я бадьоро продовжую:

– Світи кріпко…

Мама щосили стискує вуста, але марно – вони тремтять, як завжди, коли вона збирається посміхнутися. Я знаю цю дрож напам'ять і знаю також – якщо з'явиться усмішка, значить, все гаразд. І тому хоробро завершую:

– Світи, без… без…

Слово «безсмертний» так і лишається в моєму роті, я квапливо ковтаю його, аби не заважало справляти враження на батьків, і майже кричу:

– Побалуй нас!

Тато не витримує першим. Він не просто сміється – регоче, зривається на рівні ноги, підхоплює мене, смачно цілує і підкидає вгору. Я у повному захваті, верещу і зойкаю, вдаючи, що боюся, хоча насправді в сердці немає й краплини страху. Я впевнена, що татко мене впіймає, хоч би що трапилося, хоч би навіть небо на землю впало – я не впаду, бо він цього не допустить. Він підкидає мене ще і ще, знову і знову, а потім я опиняюся на руках у мами, розпашіла, захекана і щаслива, як молочне порося. Ми повертаємося в дім, і я біжу до себе в кімнату, намагаючись на ходу розщепнути шубку. Чарівне вікно, вкрите дивовижними візерунками, зараз нічого мені не показує, але я бачу все, що треба. І маю все, що треба, – батьків, які живуть в любові одне до одного і обожнюють мене, а ще – магічне лісове царство, святого, що неодмінно принесе мені дарунки, і – відчуття безпечного польоту. Коли я стану дорослою, воно буде приходити до мене лише у снах.

* * *

Тисячі миль і мільйони хвилин відділяють мене тодішню від нинішньої; ціла прірва пролягла між дівчинкою з маленького поліського села, що молилася Богу, уявляючи при цьому свого тата, і самотньою жінкою середніх років, що сидить на широчезній канапі номеру-люкс у шалено дорогому лондонському готелі, з келихом хересу в руці та очами, повними сліз. Ця жінка не дуже полюбляє херес – шеррі, кажуть англійці, – але їй кортить напитися. І, як завжди в таких випадках, сп'яніння десь добряче забарилося, чого ніяк не скажеш про печію. Ця жінка – Боже мій, любий Господи, ну чому, чому це я? – з крижаною ясністю вже в котре усвідомлює різницю між бажаним та дійсним. Екран телевізора з діагоналлю до-фіга-і-трохи-дюймів тьмяно світиться; на ньому в режимі «стоп-кадр» застигло лице мішені. За той крихітний диск, що лежить нині в DVD-плеєрі, чекаючи наступної команди, секретні служби принаймні трьох країн залюбки озолотили б його власницю. Ось тільки власниці це ні до чого. По-перше, вона й так далеко не бідна. А по-друге, в неї знову є все. Проте цього разу – все, що їй НЕ треба.

Ця жінка дуже добре стріляє, однак ненавидить зброю.

Вона терпіти не може полювання, та мусить йти на війну. Чи, радше, на борню – з голими руками. І ногами. І в сукні з вирізом до пупа. І без бюстгальтера. Є підозра, що під час вирішальної битви на ній зовсім нічого не буде. Це називається коротко і красиво – ню.

Мабуть, якщо голих у ліжку двоє, це має називатися «нюню». Як у дитячому анекдоті про войовничих мавпочок та нажаханого бегемота.

Але для жінки – тобто, ні, для дівчинки, принцеси лісового царства – це іменується одним-єдиним словом – блуд. Розпуста.

Та дівчинка була дуже старомодною.

Жінка, котрою вона стала, ніяка. Не старозавітна, і не авангардна. Ні жива, ні мертва. Ні рак, ні жаба.

А чи існує вона взагалі?

Дуже хотілося б відповісти «ні». Тим більше, що це досить близько до істини. Та десь у глибині мого спаплюженого єства, як вогник лампадки перед потьмянілою від часу іконою, слабко мерехтить іще жива душа. Як зле пожартував Господь, лишивши її в цьому знесиленому, знекровленому тілі! І як жорстоко вчинив! Душа, втративши все, чим дорожила, безпорадним метеликом метушиться у скляній порожнечі буття, з кожним рухом втрачаючи жагу боротьби. І бажання жити.

Часом це – непоправна втрата. Не все можна відновити, навіть якщо дуже кортить. Але є речі, які ти мусиш робити. Справи, які маєш закрити, хай там що. І хочеш ти цього чи ні, не має жодного значення.

You was born to do it, як кажуть у голлівудських кінах.

Хоча, звісно, не всі так вважають.

Лунає дзвінок мобільного, і роздвоєння особистості зникає. Я перестаю бачити себе ніби згори, виринаю з трясовиння спогадів на поверхню сьогодення і відповідаю, не дивлячись на дисплей телефону. Я й так знаю, хто це. На веселеньку мелодію «У попа была собака» в мене запрограмований лише один абонент.

– Слава Ісусу Христу, – лунає в слухавці.

– Навіки слава Богу, – кисло промовляю я. І не тому, що не рада чути цей голос. Я просто в курсі, про що піде розмова. Це ж бо не вперше.

– Як ся маєш, доню?

– Файно. Ліпше за всіх. А ви як, отче?

– Та теж нівроку. Ти зараз де?

От ніби він і гадки про це не має!

– У Лондоні.

– Серйозно?! – таке щире, непідробне здивування звучить в голосі отця Лоренцо де Россі, що на якусь крихітну мить я йому практично вірю. А вже наступної думаю, що падре цілком заслуговує на «Оскара». Який талант, який актор гине! Може, віддати йому свого золотого дядечка? Той, щоправда, не за акторську гру і не за режисуру, але яка різниця? Тим паче, що мені ця статуетка вже ні до чого.

– І я також у Лондоні, – шовком стелиться священик. – Уявляєш, який чудесний збіг обставин?

Уявляю, авжеж. Ах ти, старий лисе, пройдисвіте в сутані, думаю я з ніжністю. Я не можу довго сердитися на падре, хай які прикрі речі він говорить. Зрештою, він за мене турбується і пхає носа в моє життя виключно з любові. А це багато важить, і за це багато чого можна витерпіти, і майже все – простити.

– Може, повечеряємо разом? – трубка туркотить, як закоханий голуб. – Скажімо, завтра, о сьомій вечора?

– Ні. Завтра у мене безліч справ.

– І яких це, Нарі? – голуб вмить обертається на їжака зі сталевими голками. Дуже войовничого їжака. Голки ворушаться і стукають одна об одну, як крихітні мечі. Я це чую. У мене абсолютний слух.

– Нагальних, отче, – я не гірше від отця-єзуїта вмію ховати правду за порожніми фразами. – Але ми ще встигнемо побачитися сьогодні. Якщо хочете, – раптом додаю я. У слухавці западає тиша, і лише легенький шум, подібний до того, що буває, коли притулиш до вуха морську мушлю, щось шепоче мені на вухо. Такий собі резонанс. Збентеження отця Лоренцо пояснити легко – він не чекав від мене запрошення. Сама від себе я його також не чекала. Але слово не горобець. І до того ж не зле буде побачитися з патером востаннє…

Благословіть мене, отче, бо на мені гріх…

Ця сакральна фраза жодного разу не пролунає вголос за нашого спілкування. І не тому, що отець Лоренцо ревний католик, а я – не зрозуміло, хто. Точніше, не лише тому. Просто я добре тямлю, що він ніколи не схвалить моїх намірів. А я ніколи не зможу відмовитися від них.

Утім, коли жити тобі лишається годин тридцять, слово «ніколи» набирає дещо іншого значення. Іншого відтінку.

– Гаразд, домовилися, – ну хто би сумнівався, що мій друг щодуху вчепиться за мою необережність. А хватка в нього, як у бультер'єра, мушу вам доповісти. І дуже міцні зуби. – Коли?

– Давайте за дві години. Вип'ємо чаю в холі готелю.

– Годиться. А де ти зупинилася?

– Де завжди. І там, де й ви, отче.

Трубка сміється. Невесело. І у мене враз починає боліти серце. Ні, цього не можна допустити! Співчуття, прихильність, дружба, любов – вони несуть у собі небезпеку. Всі ці емоції – лиш солодкий туман, в якому так легко заблукати, збитися зі шляху. І схибити.

– Як добре ти мене знаєш, Нарі. Отже, о п'ятій в холі. Приходь твереза.

– А що, зі слухавки смердить перегаром?

– Ні, тягне сльозами. До зустрічі.

* * *

Дві години минули швидко і, здебільшого, уві сні. Раніше я чомусь вважала, що усвідомлення близької смерті загострює всі твої відчуття, посилює жадобу до життя, і останнє, чого тобі кортить, – це поспати. Я помилялася, принаймні, стосовно себе. Я витратила дев'яносто хвилин на сон, ще тридцять на душ, вбирання та макіяж, і рівно о п'ятій, уся в білому, вже вмостилася за невеличким круглим столиком, накритим для файф-о-клок. Хол готелю, декорований під вітальню старовинного англійського дому, вражав величністю та елегантністю, а церемонія післяполудневого чаювання кілька років поспіль отримувала вищу нагороду Британської Чайної Ради – London Tea Award. Оскільки я була постійною і почесною клієнткою цього готелю, бронювати місце на церемонії мені не довелося. Вистачило лише телефонного дзвінка з попередженням «So get ready, get ready Here I come».[72]

Отець Лоренцо теж не забарився. На відміну від мене, він вбрався просто і строго: темний костюм та чорна сорочка патера з білим комірцем. Один з найвродливіших чоловіків, яких я будь-коли бачила, високий, ставний, сіроокий брюнет, він вірив у необхідність целібату так само кріпко, як і в непорочність Діви Марії, у свої шістдесят виглядав ледве-ледве на сорок, а чоловіків у лискучих штанях та барвистих сорочках не зносив, і за першої-ліпшої нагоди презирливо називав їх безмозкими павичами. За це я частенько брала його на кпини, звинувачувала у гордині і зі смішком запитувала:

– Чи відомо вам, що у тваринному царстві зазвичай розцяцьковані саме самці? Це, щоб привертати до себе увагу скромних, сіреньких самичок.

– А давно ти належиш до тваринного царства, Інаро? – незмінно цікавився він.

– Від народження, отче. Геть усі ми – ссавці.

– Не без того. Але це – ще не все. У людини є душа. Така собі невидима штучка…

– Я не вірю в те, чого не можу помацати!

– І в те, що ти дихаєш повітрям – також?! – роблено жахався падре.

Звісно, наші теологічні суперечки здебільшого були жартівливими. Я могла сто разів не поділяти погляди отця де Россі, але завжди поважала його щирість і віру. У наші часи, коли навкруги всі керуються вигодою, коли все продається і купується, а Образ Божий успішно перетворено на Торгову Марку, священика, який справді вірує, можна виставляти в музеї. А отець Лоренцо вірив. І ставився серйозно до всіх своїх обітниць.

– Жертовне ягня, – прорік він, пильно оглянувши мої сяючі шати, простягнув руку для привітання і сів навпроти. Я криво посміхнулася, стиснувши на мить його долоню.

– Дрес-код. Це сукня для коктейлю.

– Для якого? Раджу «Криваву Мері». Якщо перекинеш на себе хоча б півсклянки, вийде нічогенька абстракція.

– На жаль, у цей час тут подають лише шампанське. П'ятнадцять фунтів за келих. Не бажаєте? Я пригощаю.

– Дякую, Нарі, але ні, – падре насупився. – Я не бачу приводу для святкування. Що питимеш?

– «Граф Грей», і я собі вже налила. А вам що запропонувати?

– Що завгодно, тільки, будь ласка, без молока. Коли я бачу, як хтось хлище ту бежеву бурду і називає її чаєм, я впадаю у розпач, а це великий гріх.

– Ваше щастя, що ми говоримо італійською, отче. Ваші слова – це профанація британських святинь. І, до речі, про молоко… а як же тоді бути з капучіно?

– Це святий напій від наших братів-капуцинів. Райська насолода. Не порівнюй.

Якийсь час ми мовчали. Я жувала крихітний сенвіч з копченим лососем, отець Лоренцо меланхолійно розмішував у своїй чашці шматочки рафінаду. Ніхто з нас не хотів починати справжню розмову. Не тому, що бракувало рішучості – нам обом її було не позичати. Але в повітрі між нами висіла, потріскуючи, мов несправний дріт під напругою, якась пекуча й крихка безнадія. Усе дарма, усі бесіди марні – я це усвідомлювала, і він також, та на правах старого друга і священика заговорив першим.

– Може, передумаєш?

– Ні.

– Інаро…

– Ні, – повторила я з твердістю, якої насправді не відчувала. – І нічого мені не кажіть, добре? Я не можу вчинити інакше.

– Ну, а я не можу мовчати, – зі щипців для цукру випав і втопився у чашці патера чи не сьомий шматок рафінаду. Зважаючи, що отець Лоренцо зазвичай пив усе без цукру, це було більш ніж показово. – Не роби дурниць.

– І на гадці не мала. Це стане найрозумнішим з усього, що я будь-коли робила.

– Те, що ти замислила, – гріх.

– Справді?! – почувши це, я ледь сендвічем не вдавилася. Кепські справи у мого падре, якщо це останній його аргумент. – Це дуже прикро, чесне слово. Та Бог на небі своїх впізнає.

– Не смішно.

Мимохіть він підвищив голос. До нас миттю підскочив офіціант.

– Мадам, падре, усе гаразд?

– Так, більш ніж. Ви можете йти, – я зробила відповідний жест рукою, але хлопець вагався, явно маючи ще щось на язиці.

– Якщо мадам дозволить… ми щасливі, що ви завітали до Лондона. І це велика честь для нашого готелю – приймати вас у себе. Усього вам найкращого.

Юнак нарешті відійшов. Очі мого священика переможно сяяли.

– Ось, бачиш? Ти бачиш?! І так тебе сприймають скрізь. Вітають, чекають… Люди люблять тебе, а ти…

– Люди люблять не мене, отче. Мене вони не знають, навіть якщо прочитали всі ті дурниці, які про мене писала преса. Але мені щиро шкода, що я не обговорила план своїх подальших дій з усіма лондонськими офіціантами. Не винесла його на суспільне голосування. Моя вина.

– Ти корчиш із себе сноба, дівчино, однак ти – не сноб. Ну, гаразд, лишимо в спокої обслугу. А як же я? Як синьйора Гемма, Кіган? Чи ми також любимо не тебе?

– Мене. А я – вас, усіх. Та про синьйору Гемму і пана Кігана є кому подбати. Ну, а ви… вас, друже, й танком не розчавиш. Слово честі, я заздрю вашій пастві.

Отець Лоренцо зітхнув.

– Я так розумію, до Ірландії ти не поїдеш.

Я здригнулася.

– Немає сенсу.

– Ні? А не поясниш, чому? – єхидно поцікавився падре. Його темно-сірі очі победитовими свердлами вгризалися мені в душу. – Мусила б сказати «Прощай!» тим, хто дбає про тебе! Але ж ні! Куди там! Наша принцеса задля того надто горда!

Я стулила повіки, на мить, крихітну і швидкоплинну, як моє щастя. Боляче. Господи, як же мені боляче! І при чім тут гордість? Не про те йдеться. Падре знає, що не про те. Просто б'є в спину. Заборонений удар, підступний, але дуже ефективний і не сказати, щоб несподіваний.

Єзуїти – вони такі.

Я кріпко пошкодувала, що не замовила шампанського. Щоби освіжитися і сяк-так опанувати себе, довелося хлиснути чаю. Гарячого.

Гарячий чай освіжає не відразу. Доведено Інарою.

На чолі в мене виступив піт. Серце плакало кривавими сльозами.

– Хоча, звісно, я можу й помилятися, – у мистецтві добивання поранених і копання носаками тих, у кого зламані всі ребра, отець Лоренцо де Росі не мав собі рівних, і в першому раунді нокаутом переміг би будь-якого Термінатора. – Може, ти просто не хочеш в Коннемару.

– Чи просто не маю часу для подорожі? – мій голос зривався; я відчувала, що за хвильку зірвуся і я. Уся. Розревуся, і, некрасиво шморгаючи носом, уся в патьоках чорної туші, повернуся до свого номеру. І – відступлю. Чого, власне, й добивається цей клятий святенник.

Ця думка мене витверезила досить швидко. Руки ще тремтіли, і очі пекли, мов від перцю, зате сердечний біль трохи вщух. Ненадовго, та й те – хліб.

– Вам і це не допоможе, отче, – вкрадливо мовила я. – Хоча за відчайдушну спробу маєте «залік».

Отець Лоренцо не відповів. Ми обоє знали, що він програв. Кілька секунд, близьких до безкінечності, перемога майоріла в нього під самісіньким носом, але… не судилося.

Доля. Деколи вона повертається до тебе спиною, коли геть цього не ждеш.

Кому й знати, як не мені?

Скориставшись мовчанням єзуїта, я заплющила очі. Мусила привести до ладу свої думки і вділити дрібку часу для спогадів, на які – я не збрехала – більше не лишиться ані хвилини. Адже минулого не існує. Воно – лише спомин. І майбутнього теж не існує. Майбутнє – це минуле навпаки.

Я вже не цікавилася, куди дивиться і про що думає мій падре. Я пульсувала минулим. І кожна літера в назві «Ірландія» була, як дзвін, що стікав кришталевим соком безнадії. Набат за всіма моїми сподіваннями.

Майже невидимий шанс зазирнути в те завтра, яке ніколи не справдиться нині.

Ірландія – країна мого серця, моїх мрій, сповнена містики і чудес. Божественно прекрасна, намальована дощами смарагдова акварель. Бузкові тумани з присмаком віскі, і віскі зі смаком верескового меду. Зелені пагорби, де пасуться білі єдинороги – якщо ви їх не бачили, значить, ви просто сліпі. А ще ельфи та феї – так, на кожному кроці. Не уявляю, як можна жити в Ірландії і бути атеїстом. Хоча декому, кажуть, вдається.

А ще Ірландія – це він. Джед Брендан О'Брайєн.

Володар мого серця.

Надто пафосно звучить? Знаю. Цим частенько грішать беззаперечні істини.

У минулому житті я, напевне, була ірландкою. Бо як іще пояснити цю безмежну, ірраціональну, як усі справжні почуття, любов до такої далекої землі? До землі, на яку я ступила вперше три роки тому, а обожнювала – завжди, скільки себе пам'ятаю… Так, я була ірландкою. Мешкала у крихітному кам'яному будиночку на березі затоки Кілларі. Два білих човники біля дому, одна корова в сараї, і купа галасливих дітлахів.

Удень я готувала рагу по-ірландськи і рибну юшку, а увечері співала в місцевому пабі. Старші діти розносили кухлі із Гіннесом, ще тим самим, старим, без жодного азоту, щоб заробити кілька пенсів для сім'ї, а молодший син сидів у тата на колінах і заливисто сміявся, смикаючи його за руду бороду.

Хто скаже, що це примітивне щастя, може йти лісом. Прямо зараз.

Я завжди вважала, що щастя більшого і складнішого, ніж любов, на світі просто не буває.

Утім, горя, більшого, ніж любов, також ще треба пошукати.

– У мене скоро хіротонія, – безбарвно мовив отець Лоренцо, повертаючи мене до чаю. Від несподіванки я здригнулася, закліпала очима, як сова, але, по честі кажучи, зраділа.

– Оце так новина! А коли?

– За два тижні.

– Вітаю! З вас вийде гарний єпископ! Ви – пастир добрий, що душу положить за вівці свої.

– Поміж мої вівці затесався один мул. Жіночого роду.

– Помиляєтеся. Я ніколи не була у вашій отарі. Я – сама по собі, владико.

Отець де Россі відкинувся на спинку крісла, покрутив у пальцях чайну ложечку і примружився, роздивляючись мене так, ніби я зненацька обернулася на чай із молоком.

– Не забігай наперед. Я ще не єпископ. Як та ваша приказка…

– Не лізь поперед батька в пекло?

– От-от. А сама по собі людина лише народжується та помирає. І то, в першому випадку навколо неї зазвичай купа непотрібного народу.

– Згодна. Жінки чомусь позбулися корисної звички народжувати в чистім полі.

– Не забивай мені памороки, Нарі. Твої наміри неприпустимі. А найгірше те, що ти їх втілиш. Чи я тебе не знаю? Ти сплюндруєш своє тіло і спаплюжиш душу.

– Завжди існує якась каверза в угоді з нечистим. Та хіба у мене є вибір?

– Вибір завжди є!

– Дурниці! Це порожні слова! Деколи можна обирати лише між тим, щоби померти живою, і між тим, щоби існувати мертвою. І все! Досить! Годі з мене повчань! Це вже втретє за десять днів ви мені лекції читаєте! Побережіть свій пал для семінаристів!

– А що, як викрасти тебе? – погляд його преосвященства (я знову трохи забігла наперед) не віщував нічого доброго і красномовно свідчив – жарти скінчилися. – Це можна організувати… замкну тебе десь у підвалі, доки все це не вляжеться, добре годуватиму… по-моєму, це теж варіант.

– А я втечу і здам вас у поліцію, – бадьоро запевнила я і безтурботно посміхнулася. – Оце буде скандал! Газети всього світу вийдуть під заголовками «Новоспечений єпископ Лоренцо ді Россі підозрюється в кіднеппінгу!» Уявляю, як розсердиться Папа!

– Я теж можу здати тебе в поліцію. Заявити про намір…

– Отче, – лагідно обірвала я ці безплідні мрії, – ми в Британії, а не в Україні. Тут за наміри не судять.

– Інаро, – отець Лоренцо відклав ложечку на спеціальну тацю, зробив ковток тієї коричневої глюкози, що коливалася у блакитних фарфорових берегах, і його очі ледь не вилізли з орбіт. Він закашлявся, намагаючись приховати шок від власноруч зацукрованого питва, а чашка з блюдцем повернулися на скляну стільницю. – Я не думав, що скажу це, але… ти була кращою, коли тримала обітницю мовчання. Я знайшов тебе в тій лікарні на свою голову.

– Я – ваше випробування на твердість. І всі ми час від часу провалюємо іспити, падре, так що не хвилюйтеся. Я теж не думала, що скажу це, але… ваша правда, – я взялася за теплу ручку голубого заварювального чайника. Веджвудська порцеляна, така вишукана і гарна! Дивно, що я, цілковито байдужа до коштовностей та дорогого шмаття, просто обожнюю стильний посуд. – Тоді я була кращою, і то набагато, але все міняється. Усе і всі. Вибачте. Ще чаю?

©Н.Шевченко, 2014

Примечания

1

Музей Оранжері – картинна галерея в Парижі, в якій виставляють роботи імпресіоністів та постімпресіоністів.

2

Микола-Василь Потоцький (1706–1782) – польсько-украшський магнат, меценат.

3

Speak about (англ.) – говорить о чем-нибудь.

4

Павільйон у палацовому комплексі Цвінгера – знаменита будівля картинної галереї у Дрездені в стилі бароко.

5

Ярковський має на увазі свого однофамільця, вченого Івана Ярковського (жив у XIX ст.), відкривача астрофізичного «ефекту Ярковського» – появи слабкого реактивного імпульсу за рахунок теплового випромінювання нагрітої Сонцем поверхні астероїду, що прискорює його рух.

6

Доброго дня, чим можу вам допомогти?

7

Подорожі формують молодь (фр.).

8

Деякі історики заперечують існування князя Семена Наримунтовича, проте аргументи тих, хто вважає – такий князь існував – звучать переконливіше.

9

Казимир III, король Польщі у 1333–1370 pp.

10

Лайош І, король Угорщини та Хорватії у 1342–1382 pp. та король Польщі по Казимировій смерті (1370–1382). Оскільки він був представником молодшої гілки французької династії Капетингів, то його часто називали Людовиком.

11

Хрестоносці Тевтонського ордену.

12

Лучеськ – Луцьк.

13

Слуги ординські – особливий прошарок професійних воїнів, які в мирний час супроводжували посольства до хана.

14

Такі булави – китайський винахід – були розповсюджені в багатьох кочових народів, в тому числі в половців, які прийшли до причорноморських степів з теренів сучасної Монголії. Поширені вони були й в Улусі Джучі, який в нас називають Золотою Ордою – хоча він ніколи так не називався.

15

Арбалет.

16

Тодішня назва р. Солокії.

17

Як показують останні дослідження, термін «пан» почав вживатися вже в Галицько-Волинський державі як титул особливо знатного боярина. На європейські мови він перекладався словом «барон».

18

Королівський титул Любарта був визнаний візантійським імператором.

19

Трон.

20

Тут – камнемети.

21

Історичний факт.

22

Цю систему татари запозичили у Китаї.

23

В угорський хроніці стверджується, що Казимир захопив Любарта в полон у не названому замку ціною великих втрат. Пізніше литовські князі – родичі та союзники Любарта – заявили, що це захоплення було підступним, під час переговорів, причому поляки не заперечували.

24

Верховний жрець.

25

Ми звикли до полонізованого варіанту цього імені – Радзівіл, проте литовці та білоруси казали «Радвіла».

26

В описаний час в західноєвропейських мовах не існувало термінів «хрестовий похід», «хрестоносці». Казали «проща», «паломництво» або «заморська переправа».

27

Питання, чи брав Казимир особисту участь у цьому поході, дискусійне – є відомості, що він хворів. Проте його військо воювало.

28

Вайділа – мандрівний жрець та співак.

29

Описані події – єдиний випадок за все Кейстутове життя, коли він порушив лицарське слово, проте жоден з противників трокайського князя не ставив йому це на карб. Вочевидь, «поїздка до Буди» була замаскованою формою арешту під час переговорів, і всі розуміли, що іншого засобу порятуватися в Кейстута не було.

30

До XVI ст. вінчання в церкві вважалося бажаним, але не обов'язковим, а остаточно в Україні обов'язковість вінчання закріпилася лише у XVIII ст.

31

Маються на увазі артилерійські фунти (490 г). 16-фунтове чавунне ядро важило 7,9 кг, ним стріляли з гладкоствольної гармати, що мала діаметр ствольного каналу 133 мм. У Зборівській битві козаки використовували потужну зброю, захоплену попереднього 1648-го року в різних польських фортецях.

32

Розривні ядра з пороховим начинням (в залежності від калібру називалися гранатами або бомбами) почали викорстовуватися лише наприкінці XVII ст.

33

Так польські магнати називали короля, підкреслюючи цим свою слабку залежність від глави держави.

34

У 1635–1637 роках.

35

Бранці, яких з метою подальшого продажу на невільничих ринках захоплювали турки й татари під час нападів на українські, польські та московські землі у XV–XVIII ст.

36

Податок грішми, хутрами та іншими коштовностями, які уряди Речі Посполитої та Московії у XVI–XVII ст. систематично сплачували кримському ханові, щоб запобігти грабіжницьким нападам кримських татар. Упоминки були, по суті, замаскованою даниною, їхня вартість сягала кілька десятків тисяч злотих.

37

Канікул.

38

Любель – сучасний польський Люблін.

39

Схизматиками (в значенні «невірний», «єретик», «розкольник») називали православних поляки-католики.

40

Католиків.

41

«Потоп» – вторгнення на теріторію Речі Посполитої війська коаліції на чолі зі Швецією у 1655–1660 pp.

42

Упасти на ноги – захворіти на ноги.

43

Змаціцьканий (діал.) – зменшений, змалілий.

44

Дус из шреклих (ідиш) – мені страшно.

45

Бет дем Ґот фар ундз (ідиш) – молися за нас.

46

А данк (ідиш) – дякую.

47

Їх хоб мойре (ідиш) – я боюся.

48

Ер из майн шухн (ідиш) – він мій сусід.

49

Морва (діал.) – шовковиця.

50

Бітте шон (нім.) – прошу дуже, будь ласка.

51

Молцумеск (рум.) – дякую.

52

Їх глейб ништ (ідиш) – я не вірю.

53

Ер из майн шухн (ідиш) – він мій сусід.

54

Ер із ништ гекент зогн аза зах мітн ейгенем вілн. Ер із ништ гекент (ідиш) – він не міг таке сказати добровільно. Він не міг.

55

Домнул (рум. звертання) – пан.

56

Цара (рум.) – земля.

57

Генде (діал.) – онде.

58

Первак (діал.) – двоюрідний.

59

Романія маре (рум.) – велика Румунія.

60

Канупер (діал.) – любисток.

61

Нафта (простонар.) – гас.

62

Гофа (з нім.) – у значенні «прибудова на подвір'ї».

63

Царок (діал.) – загорожа для свиней.

64

Мир зайн їдн, фар їндз из оммьоглих цейлимен зіх. Обер мір ґлейбн ін Ґот. Мир хобн ундзер ейгенер Ґот (ідиш) – Ми жиди. Ми не хрестимося, але ми не безбожники. Ми віримо в Бога. У нас свій Бог.

65

Їх вел фохн міт ди фліґлен фунем гімл… Кік глайх ін дер гімл, весту зен міх дортн (ідиш) – Я помахаю тобі з неба крильцями. Дивися в небо і ти мене там побачиш.

66

Me тор нит вейнен. Ди бист а гуте. Обер нит але менчн із гут. Me тор нит вейнен (ідиш) – Не плач. Ти добра. Але не всі люди добрі. Не плач.

67

Местаме, дус из ундзере тейт. Дус из шреклих (ідиш) – Це, напевно, наша смерть. Мені страшно.

68

Шма, Ісроель! Адоной – Елогейну, Адоной Ехад! Борух шем квод малхусо леолом во-ед! (ідиш) – молитва, символ віри іудеїв: «Слухай, Ізраїль. Господь – Бог наш, Господь – Один! Благословенне імя славного царства Його вовіки віків!»

69

Ясси – етнонім ясс, як русичі в X–XIV ст. називали алан, іракомовний народ, що мешкав від Кавказу до Дунаю. Етнонім пояснюють половецьким йасси – «стрілець із лука».

Можливо також, що в основі етноніма – особисте ім'я.

70

Вільно володів польською, шведською (в розмовах з Карлом XII йому не потрібний був перекладач), французькою, болгарською, сербською, італійською, німецькою, грецькою мовами – ними він розмовляв, читав і писав вільно. Рідною ж йому на все життя стала українська, що її він вивчив, коли сім'я перебралася до Києва.

71

Сераскієр – генерал армії, головнокомандувач, і пізніше командир гарнізону, а також військовий губернатор провінції.

72

To ж готуйтеся, готуйтеся, я вже йду (англ.) – пісня Get Ready.

Content

Україна-Європа

Анастасія Дмитрук

Небо падає!

Платон Беседин

Полюса

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Галина Вдовиченко

Пінзель у Луврі (Уривок з роману «Інші пів'яблука»)

Олександр Вільчинський

Бульвар Сен-Мішель

Юрій Винничук

Записки пройдисвіта (Уривок з роману, події якого відбуваються на початку 1980-х років)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Василь Ґабор

Стефан Кирнов, знайомий болгарин

Марина и Сергей Дяченко

Феникс

Александр Есаулов

С чего начинается Европа…

Володимир Єшкілев

Ефект Ярковського (Фрагмент з роману)

Оксана Забужко

Тут могла б бути ваша реклама

Сергій Жадан

Берлін, який ми втратили

Міла Іванцова

Контрабанда

Роман Іваничук

Священне кохання (Уривок з роману «Торговиця)

Розділ сьомий

Костянтин Когтянц

Облога Белзу (уривок з роману)

Від автора

Початок

Петля затягується

Богдан Коломійчук

Вбивство в старому театрі (уривок з повісті «В'язниця душ»)

Андрей Курков

Кукутис (Отрывок из романа «Шенгенская история»)

Тимур і Олена Литовченки

Мрійник

Лада Лузина

Остаться на Кипре

Костянтин Матвієнко

Алгоритм для гопника

Марія Матіос

Черевички Божої Матері (Уривок)

Александр Мильштейн

Мистер Терри

Ирина Потанина

Вильгельм Котарбинский. Жизнь и фантазии (Отрывок из книги)

Глава первая, итальянская

Степан Процюк

Десятий рядок (Уривок із роману)

9

10

11

12

13

Ірен Роздобудько

Різні люди…

І

II

III

IV

V

Наталія Рощина

Україна – своя серед своїх

Юрий Сорока

Майдан. Кохання. Вічність

І

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

XI

XII

XIII

XIV

XV

Епілог

Дмитрий Харитонов

Как американское золото погубило Испанию, или «берегись, Бог видит все»

Андрей Цаплиенко

Мародер

Рейс МН17

Погоня

Валентин Чемерис

Гуля орел, гуля сизий та й попід небесами…

Наталка Шевченко

Геометрія дощу (Уривок з роману)

Примечания