Український народний гумор

Куми та кумки. Анекдоти давні і сучасні

Ніхто не зна – тільки кум та кума, та людей півсела.

Кумівство

Один із видів духовної спорідненості, звичай обрання народженій дитині «других батьків» – її опікунів та покровителів. Корені кумівства сягають часів первіснообщинного ладу, коли роль батька не була ще вирішальною і рідний брат матері брав на себе обов’язки захисту і виховання дитини своєї сестри.

Пізніше християнська церква використала цей звичай і виробила обряд хрещення дитини, тобто прилучення її до віри за допомогою кумів, або хрещених батьків. Хрещення відбувалося в церкві, інколи (в разі хвороби дитини) у батьківській хаті. Рідні та обрані батьки називали одне одного кумом, кумою, а по відношенню до дитини (хресника) вживалися церковні терміни – хрещений батько, хрещена мати.

На Україні ХІХ – початку ХХ ст. побутували дві форми кумівства – індивідуальна і колективна. Перша, типова для більшої частини України, передбачала одну пару кумів; для другої (побутувала переважно на Правобережжі, особливо на Поділлі, у Карпатах) було характерно до трьох, п’яти і більше пар. Серед кумів існувала певна ієрархічність – головними вважались перші (старші) куми, а інші – молодшими. Осіб, які брали участь в обряді та обіді на честь хресника, називали прикумами, підкумами. У куми запрошували різних людей – від близьких родичів до осіб побічної кревності, а також сусідів чи приятелів. Залежно від порядку обрання кумів серед них виділялися кликані, одкупні та стрічені. Кликані (прохані) куми обиралися звичайним порядком: батько новонародженого приходив до заздалегідь намічених людей і, віддаючи їм хліб-сіль, просив бути кумом чи кумою. Відмовлятися в народі не було прийнято. Одкупних кумів брали на заміну кликаних у тому випадку, коли дитина тяжко й довго хворіє, аби запобігти таким чином її смерті. Заміна відбувалася за певним обрядом: новому кумові, в обмін на отримувані від нього гроші, через поріг або вікно подавали хворе дитя. Його тут же вбирали у принесену кумом нову білизну. Стрічені куми (стрітенні, здибані, куми з дороги) – це перші зустрічні люди, яких запрошували у куми. Як правило, так робили в тих родинах, де часто вмирали діти. Стрічені куми вважалися ріднішими за кликаних, одкупних же у народі шанували найбільше.

Народна свідомість менш за все пов’язувала кумівство з церковними догмами. Воно сприймалося як певний прояв колективної сімейної спільності, взаємодопомоги. Між рідними й обраними батьками встановлювалися особливо дружні стосунки. Куми, як правило, вступали в супряжні спілки, приходили на толоки, запрошувалися у свідки (могоричники) при укладанні різних угод. За головування кума чи куми над хрещениками здійснювали обряди вікового (пострижини) та соціального (прилучення до сім’ї, громади, одруження тощо) характеру. Коли в сім’ї не було когось із рідних батьків, хрещені батьки сприяли трудовому вихованню дітей, брали на себе не тільки моральні, а й матеріальні обов’язки. А згодом і хресники повинні були виявляти всілякі знаки поваги та вдячності хрещеним батькам (відвідувати їх на свята, надавати необхідну допомогу тощо).

Українська минувшина: ілюстрований етнографічний довідник. – К.: Либідь, 1993.

Для охрещення дитини треба двох кумів і їх запрошує батько дитини, прийшовши з хлібом. Відмовитися від кумівства не вільно. Якщо діти в батьків скоро вмирають, то проти цього в куми запрошують перших стрічних з вулиці, але тільки не дітей, – такі куми, вернувшись від Хрещення, вносять дитину не через двері, а подають через вікно. Але перед тим, як несуть дитину до Хреста, на роздоріжжі кидають нечистому жертву – відкупне, промовляючи: «На тобі, чорте, плату!»

На Холмщині ще й досі існує звичай пошанування першого кумівства, – такого кума садовлять на солому на санях і везуть від його хати до батьків дитини з пошаною. При кінці обряду такий кум повинен викупитися.

Іларіон, митрополит. Дохристиянські вірування українського народу: іст. реліг. моногр. – К.: АТ «Обереги», 1991.

Анекдоти давні і сучасні

– Куме, а то вам руку на війні відірвало?

– Та ні, куме, то як до військкомату тягнули!

– Куме, не покидай свою жінку з дитям. Подивися, як вона бідна плаче.

– Куме, хіба то плач. Ти би видів, як та плакала, що я з п’ятьма дітьми лишив.

– Куме, оце тільки зараз зрозумів, що є два періоди, коли чоловік жінку не розуміє.

– Які?

– Перший: поки не одружиться, другий – після одруження.

– Куме, маєте розміняти сто доларів?

– Не маю, куме, але дякую за комплімент.

Куми наколядувалися – ледве ноги несуть.

– Куме, давай до мене навідаємося, світло горить, може хто є.

Дійшли до вікон, «домашній» кум хукає на шибку, зазирає.

– Куме, глянь ти, чи то я з жінкою забавляюся, чи мороз такий візерунок намалював…

– Кумо, скільки літрів молока дає ваша корова?

– Дванадцять.

– А скільки здаєте до молочарні?

– Дванадцять. Більше не можу, бо ж дітям хоч кілька літрів мушу залишити.

Кум прийшов до кума в гості. Випивають, за-кусюють у садочку під вишнями.

– Куме, а чому це ваш пес так пильно на мене дивиться?

– Не звертайте уваги. Він на всіх так дивиться, хто з його миски їсть…

– Кумо, а ви добре підготували свою Галю до такого важливого кроку, як одруження?

– А то! Маємо двадцять літрів горілки, три кабанці закололи, сорок курей обпатрали…

Кум заходить до кума, аж той із собакою в шахи грає.

– Куме! Ваш Бровко уміє в шахи грати!?

– Та де, куме, вміє! Програє 3:5!

Випивають два приятелі.

– Куме, випиймо, щоб мій син здав на п’ять.

Випили. Знову:

– Куме, випиймо, щоб мій син здав на п’ять.

Випили. Заходить син.

– Ну що? П’ять?

– Ні, чотири вісімдесят. Одна пляшка була надщерблена…

– Куме, що для вас зробити, щоб ви мене запам’ятали на все життя?

– Позичте мені тисячу гривень…

– Ой, куме, таке у мене відчуття, що мене хтось переслідує…

– І давно?

– Як з в’язниці втік…

Сіли куми випивати. «Домашній» кум наливає собі з однієї пляшки, а кумові з другої.

– А що це ви, куме, мені з іншої пляшки наливаєте?

– Та я, куме, з карбідом не люблю!

Кум до куми:

– Кумо, чи ще ходите до лісу, як колись?

– Хіба що, куме, по гриби.

Кума Івана призначили директором школи. Кум Петро:

– Ну, куме, і як робота?

– Робота могла би бути і нічого, якби не ті капосні діти!

– Де нині працюєш, куме?

– Пожежником.

– І як?

– Що тобі сказати… Начальник у нас приємний. Команда підібралася добра. Зарплата непогана… Але ж, куме, як, не дай Бог, пожежа – хоч з роботи розраховуйся!

Кум лежить п’яний в калюжі. Йде кума, побачила, підійшла. Кум ледь підняв голову з калюжі і до неї:

– Сама ти, кумо, свиня!

– Тю! Я ж ні слова не сказала!

– Але подумала!

Кум Петро іде, тримаючись за паркан. Кум Іван лежить під парканом.

Кум Петро:

– От п’янюга! Валяєшся, як колода!

Кум Іван:

– Чекай, куме, що ти скажеш, коли паркан скінчиться…

Добре куми випили – як завжди. Ідуть, один щось рукою мацає і рахує собі під ніс. Другий запитує:

– Куме, а що ви рахуєте?

– Штахетинки. Нарахую двісті двадцять – буде хвіртка.

– Куме! Та ви ж навкруг діжки ходите!

Кум Федір довів кума Андрія до двору та й пішов додому. Кум Андрій упав – і поповзки до дверей. Аж тут із будки вискочив Сірко та давай гавкати.

– Цить, дурню! Галю розбудиш, то й де тоді будеш ночувати?

Сидять діди на призьбі.

– Куме, пам’ятаєш, як нам в армії давали пігулки, щоб ми до дівчат не бігали?

– Пам’ятаю… То й що?

– Вже починають діяти.

– Куме, що то за дивина, жінка мені зраджує, а роги не ростуть?

– Вони, куме, і не повинні рости, то просто так кажуть, образно, вислів такий здавна…

– Слава Богу! Бо я вже налякався, що кальцію в організмі не вистачає!

Рано-раненько кум Петро на поріг до кума Василя.

– Куме, вип’ємо по сто грамів…

– Здурів, чи що? Шоста ранку!

– Ліпше зранку сто грамів, аніж цілий день нічого!

– Чому такий злий, куме?

– Два зуби вирвав!

– А казав, що один болить.

– Та у того лайдака дантиста здачі не було!

– Знаю точно, що ти одружився зі мною тільки тому, що я маю гроші!

– Ні, люба, тільки тому, що у мене не було грошей!

– Кумо, а коли ви придане своєї Наталки перевозити будете?

– Немає нам чого робити, як придане туди-сюди возити!

– Кумо, мій чоловік найкращий у світі! І це не тільки моя думка.

– А ще чия?

– Його.

– Чому, куме, задумався?

– Ото, скільки живу, не знав, що мої діти так люблять вареники! Учора жінка три десятки наліпила, так я лише двадцять встиг зачепити…

Кум, виходячи з клубу, наступив кумові на ногу.

– Вибачте, куме.

– І ви, куме, пробачте.

– З чого б то?

– Та я вам вже на спину плюнув.

Кум нагостювався у кума, зібрався додому, хитнувся у прихожій, скинув з підставки китайську вазу – на черепки.

– Куме! Що ви наробили! То тій вазі двісті років!

– Але, куме, я вже було налякався! Думав, що вона нова!

– Куме Іване, ви любите свою жінку?

– Якби ж тільки я…

Жонатий кум турбується про кума-холостяка:

– Що ти все перебираєш? Хай Ганна не така. А Василина? Он вона з подругою іде. Глянь, як тобі? – Ой ні, куме! Я стільки не вип’ю!..

– Куме, як лазня згоріла, де ти миєшся?

– В річці.

– А взимку?

– А скільки тієї зими!

Західна Україна. Кінець сорокових років ХХ ст.

– Куме Василю! Ховайте обріз, бо москалі йдуть селом і зброю відбирають!

Отут кум Василь і задумався, куди заховати.

«Заховаю в стрісі, москалі запитають:

– В тебе обріз є?

– Нема!

– А в стрісі?…

Знайдуть у стрісі! Закопаю в гною, москалі запитають:

– Є обріз?

– Нема!

– А в стрісі?

– Нема!

– А в гною?…

Знайдуть в гною! Спущу в криницю, москалі запитають:

– Є обріз?

– Нема!

– А в стрісі?

– Нема в стрісі!

– А в гною?…

– Нема в гною!

– А в криниці?…

Знайдуть в криниці!"

Ходив, ходив кум Василь з тим обрізом та й закопав у садку під грушкою. Аж тут москалі у двір і відразу:

– Є обріз?

– Ні, нема!

– А в стрісі?

– Нема!

– А в гною?

– Нема!

– А в криниці?

– Нема в криниці!

– А де?

– Під грушкою…

– Куме, ви вже вирішили задачки синові?

– Вже.

– Дайте списати.

– Від мого сина одні клопоти. Вчора знову його викликав директор школи.

– Що, куме, накоїв?

– Цього разу нічого. Питав директор, чи є у нього молодші брати і сестри.

– Та нема ж наче…

– Так син і сказав. А директор йому: «Слава Богу!»

– Учора мій синочок дістав від мене двічі!

– За що, куме?

– Перший раз, коли я йому сказав, щоб він мені показав свій щоденник…

– Ясно. А другий?

– Коли я роздивився, що це мій старий щоденник!

Англійці дали в пресі оголошення, що хочуть прокласти тунель з Англії до Франції під Ла-Маншем і шукають компанію, яка б взялася за будівництво тунелю. Через два тижні після оголошення два чоловіки з лопатами на плечах заходять до англійців.

– Це ви давали оголошення про тунель під Ла-Маншем?

– Так.

– Ми готові прокласти тунель.

– А ви звідки, яку компанію представляєте?

– З України. А компанія – ми з кумом, такою компанією і копатимемо.

– То як?

– Кум буде копати з Франції, я з Англії, посередині зустрінемось…

Англійці в сміх:

– А як не зустрінетесь?

– Вам же краще! Буде два тунелі!

– Куди це ви, кумо, корову ведете?

– До бугая.

– А що, кум не міг?

– Кумо, які гриби можна їсти?

– Можна їсти абсолютно всі гриби, але деякі з них тільки один раз.

– Куме, позичте пляшку горілки, як маєте.

– Маю, маю.

– А чи добра ваша горілка?

– Та добра. Хто брав, усі хвалили, царство їм небесне…

Після аварії літака із запису чорного ящика: «Куме, дайте порулити!..»

– Чоловік побачив, що я голю ноги його бритвою. Сказав, щоб купила нову.

– Купила?

– Ха! Нова голить ще краще!

– Куме, ви вмієте друкувати на друкарській машинці?

– Умію.

– А скількома пальцями друкуєте?

– Усіма.

– А я тільки десятьма…

– Куме, а ви вмієте грати на скрипці?

– Може і вмію. Не пробував.

Засідання уряду. Міністр до міністра:

– Куме, перестаньте, врешті-решт, брехати народу!

– Це ви, куме, перестаньте!

– Ви перші перестаньте!..

– Ой, кумо, усі чоловіки – брехуни!

– Чому це?

– Скільки їх клялося мені в коханні, а одружився зі мною тільки один.

– Жінко! – кричить Петро до дружини, яка порається на кухні. – Сьогодні неділя, подивись, яка погода чудова, а у тебе то кухня, то прибирання…

– Та знаєш, скільки роботи за тиждень назбиралося!

– Я й кажу, що відпочивати треба. Вийшла б, свіжим повітрям подихала, а заодно і машину помила б!

Пізня осінь. Чоловік, босий, у подертих штанях, заходить у гастроном, купує пляшку горілки. З черги:

– Куме, ви би собі краще черевики купили!

– Здоров’я важливіше!

Дві куми в черзі у магазині. Одна:

– Ой Боже, Боже!

– Що ви, кумо, ойкаєте?! Думаєте мій не п’є?

– Куме, у мене на базарі гроші вкрали!

– А де ж ви їх тримали?

– В бюстгальтері.

– А як той чоловік засунув руку в бюстгальтер, ви не відчули?

– Куме! Я ж думала, що він з добрими намірами!

Кум вирішив допомогти кумові, який сидів у в’язниці. Приходить на прийом до начальника.

– Тут у в’язниці сидить мій кум Петро Перекиньтеща… Він такий слабий… Може би ви йому яку легшу роботу дали…

– Та яку вже легшу! Він у нас конверти клеїть!

– То вдень. Він мені казав, що по ночах якийсь тунель риють.

– Куме, а що це у вас за синець під оком?

– Та це у мене вчора була чоловіча розмова.

– З ким?

– З дружиною.

– Учора, кумо, вилітає з мого курника ваш півень і кукурікає: «Я помилився, я помилився!». А мої кури вслід за ним квокчуть: «То нічого, то нічого!»

– Кумо! У мене диво дивне, вісімнадцять курочок – і жодного яйця!

– Хіба то диво? У мене жодної курки – і щодня вісімнадцять яєць. Ото диво!

– Куме, чому тебе не взяли в морфлот?

– Неуважний був.

– А нині де працюєш?

– В аптеці.

Кум гостює у куми. Кума:

– Куме, на скільки шматків торт порізати, на вісім чи на чотири?

– Ріжте на чотири, бо вісім не з’їм.

– Куме, щось мені спина болить.

– То нирки.

– А звідки знаєш? Ти хіба лікар?

– Ні, куме, міліціонер.

Чоловік несподівано приходить на обід додому, а жінка роздягнена в ліжку лежить.

– Ти чому це серед білого дня гола в ліжку?

– Якби ти знав, чоловіче, яка я слаба!

– Ну як ти слаба, то я вже на роботу не піду, – знімає піджак і несе в шафу.

– Ой, чоловіче, не відкривай шафу, бо там страх! – злякано шепоче жінка.

– Який страх?

Відкриває шафу – а там кум.

– Куме, ти маєш совість?! Моя жінка така слаба, а ти її ще лякаєш!

Сваряться Петро і Наталка.

– Я віддала тобі найкращі роки свого життя!

– То що, залишились найгірші?

У в’язниці два куми.

– Куме, чому до вас ніхто не приходить?

У вас що, родичів немає?

– Чому немає? Є, але вони всі тут.

– Куме! Ви маєте розум – дати оголошення в газеті, що заплатите тому, хто знайде улюблену кішку вашої тещі, аж тисячу доларів?!

– Не переживайте, куме! Я минулого вівторка ту кішку власноруч утопив!

– Але ж і роззява кум Степан!

– Чому?

– Тільки продав теличку – враз гроші вкрали!

– А ти як торгував?

– Добре торгував! Бичка вранці ще продав, а гроші вкрали аж увечері.

Їдуть куми на ярмарок кавуни продавати. В одного кавуни темні, зелені, а в другого світлі, смугасті. Кожен свої кавуни хвалить. Аж на повороті вози зчепилися, нахилилися, перекинулися, кавуни покотилися і в річку – хлюп, хлюп, хлюп!

– Дивись куме, мої кавуни таки кращі! Мій темний твого світлого обігнав і першим у річку шубовснув!

Кум жаліється кумові:

– Уявляєте, куме, суд присудив мені штраф тисячу гривень за те, що я свого сусіда назвав свинею. Минулого разу за це мені дали штраф п’ятсот гривень…

– А що ж ти хочеш, куме, свинина он як подорожчала…

– Куме, чи є правда на світі!? Я пережив дві війни, дві автомобільні аварії, одну авіаційну катастрофу, два невдалих шлюби, три описи майна за борги, банкрутство, відсидів п’ять років у в’язниці, а вчора приходить мій внук і каже: «Ти, діду, нічого в житті не розумієш».

Прийшов кум до куми, а та пироги пече:

– Сідайте, куме, попробуйте.

– Дякую, кумо, хіба попробую.

Доїв кум останнього пирога та й каже:

– Дякую, кумо, смачні пироги, а ніби й не їв.

– На здоров’я, куме, а я ніби й не пекла.

– Куме, навіщо ви сина одружуєте? Він же ще молодий, дурний.

– У тому-то й справа, куме, поки ще дурний – то й добре одружувати, а як порозумнішає – то сам захоче.

– Куме, а ти б не зміг сфотографувати мене героєм?

– Як це, куме?

– А ти поставиш на стіл пляшку горілки, а я сяду за стіл і відвернусь.

Чоловік п’яний приходить додому, а жінка:

– Знову пив?!

– З кумом у шашки грав!

– А чому від тебе горілкою тхне?!

– А по-твоєму що, від мене має шашками тхнути?

– Куме, за що ти у в’язниці п’ять років відсидів?

– Та йду я увечері додому, а в темному місці перестріли двоє, один каже: «Знімай кожух», а другий: «Знімай шапку».

– І що ти зробив?

– З першого зняв кожух, а з другого – шапку.

– Куме, ви вчора ходили в театр… Що вам там найбільше сподобалось?

– Як в гардеробі пальта видавали – я аж три взяв.

– Куме, маю таку роботу, що не знаю, що буде завтра…

– А ким ви працюєте?

– Синоптиком.

– Куме, ви вночі хропите?

– Чому вночі, я і вдень хроплю.

Іван вибиває килим, а кум запитує:

– Чому так легенько б’єш?

– Бо як сильніше – то дуже порох летить.

Куми пасуть череду.

Кум Іван:

– От якби побудувати у нас в селі консерваторію!..

Кум Петро:

– Навіщо?

– А що, тобі консерви не подобаються?

– Подобаються. Але ж тоді треба і обсерваторію поруч збудувати.

– А це навіщо?

– А раптом консерви зіпсуються?!

– Куме, купи у мене машину. Їде на воді, у бак лиш ложку бензину треба додавати.

– А яку ложку, чайну чи столову?

Два куми поїхали до Америки. Трохи заробили грошей. П’ють пиво, розмовляють.

– Що, куме, купите на долари?

– Жінці хутро. А ви, куме?

– А я пограю в казино.

– Ой, куме, програєшся!

Але той не послухав. Пішов у казино. Ставить увесь час на 22 і виграє. Добру суму підняв. З’явився власник казино, запросив на розмову, запитує:

– Як ви граєте, секрет який?

– Я трохи забобонний. Коли їхав у казино, потяг відходив о сьомій, вагон – № 7, квиток – № 7…

– Ну?

– А 7 помножити на 3 – буде 22.

Дві куми пішли на іподром і вирішили зіграти на бігах.

– Кумо, на якого коня будемо робити ставки?

– А ти який номер бюстгальтера носиш?

– Я – третій.

– А я – четвертий.

– Разом буде 7, значить ставимо на коня під номером 7.

Закінчився заїзд. Першим прийшов кінь під номером 7, куми виграли пристойну суму грошей.

Прийшли додому, пригостили чоловіків, розповіли, як робили ставку. Наступного дня чоловіки вирішили самі спробувати.

– Куме, на якого коня ставку робитимемо?

– Куме, а скільки разів ви за ніч жінку любите?

– Три. А ви, куме?

– Чотири. Значить, сім. На коня під номером сім ставимо.

На фініші першим був кінь під номером два.

– Бачиш, куме, якби ми не брехали, були б і ми виграли.

– Куме, звідки йдете?

– Та послала жінка за хлібом. Зайшов у магазин, а там ні білого, ні чорного…

– І що?

– Та взяв червоного…

Кум Петро до адвоката:

– Не знаю, як вам дякувати… Ви мене від в’язниці врятували.

– З того часу, як люди придумали гроші, це не проблема…

Кум Іван до жінки:

– Галю, не нарубала дров? Рубай, поки я живий, бо як умру, то сама рубатимеш!

– Куме, ти працюєш в зоопарку, а як от яка тварина захворіє, чим ти її лікуєш?

– Ось недавно один слон кашляти почав, то я йому у відро води налив пляшку гарячого вина.

– Ну й що, куме?

– Вичуняв. Правда два інших слони почали кашляти.

– Куме, а за що ви у в’язниці сиділи?

– На роботі вікно розбив.

– І скільки за це дали?

– П’ятнадцять років.

– А де ти працював куме, що за робота у тебе була?

– Та механіком на підводному човні…

Два куми сиділи на лавочці біля парадного.

– Куме Петре, що таке критика зверху і критика знизу?

Кум Петро вийшов на балкон і плюнув кумові на голову. Гукає:

– Оце, куме, критика зверху! А тепер ти плюй на мене!

Той плюнув і попав… собі на голову.

– А це, куме, критика знизу.

Кум Микола:

– Куме Йване, подайте мені той дріт.

Кум Іван взяв дріт у руку.

Кум Микола про себе:

– Значить, під напругою інший дріт.

– Куме, ви так повільно працюєте! Ви хоч що-небудь робите швидко?

– Я, куме, швидко засинаю.

– Дивись, куме, як цікаво буває в житті. Візьми нашого сусіда Степана. За ту саму роботу один його син отримав великі гроші, а другий – потрапив до в’язниці.

– Яким чином, куме?

– Той, що маляр, отримав 30 тисяч гривень, а той, що бухгалтер, – три роки тюрми за те ж саме будівництво.

Кума Дарина прийшла до кравця, той робить заміри.

– Бюст – метр двадцять, живіт – метр двадцять, плечі – метр двадцять… Так, де будемо робити талію?

– Куме, а хто такий економіст?

– Це той, куме, хто про гроші знає більше, ніж той, хто їх має…

– Куме, я сьогодні поставив своєму шефу ультиматум: «Або ви мені збільшуєте зарплату, або я йду з фірми».

– Ну і чим все закінчилось?

– Ми знайшли компроміс. Він не збільшує мені зарплату, а я не йду з фірми.

– Куме, а чому тебе майстер звільнив з роботи?

– Розумієш, куме, майстер – це людина, яка ходить і спостерігає за тим, як працюють інші.

– Ну, це, куме, зрозуміло. А ось чому він тебе звільнив?

– Через заздрість, куме. Більшість робітників почали думати, що майстер – це я…

– Куме, знову наша пошта все переплутала! Наш зоотехнік пише, як він досвід у сусідній області переймає, а штемпель поставили – Сочі.

Кум Петро і кум Іван сходять на Говерлу. Хочуть стати на вершину першими, дуже поспішають, всіх випередили. Кум Іван став на хиткий камінь, ледве не посунувся вниз.

– Ой, куме Петре, якби я ногу зламав, що б ви зі мною робили? Чи винесли б?

– Та що там ви, куме! Недавно я кабана на полюванні завалив. Майже два центнери! А до машини було з півкілометра. Так я його доніс. Правда, п’ять разів довелося ходити.

– Куме, вчора шеф на мене накричав, але я йому дав відсіч.

– Як?

– Я йому сказав, що працюю на півставки, отож, хай кричить на мене на півтону нижче.

– Влітку, куме, я не можу працювати через спеку, а взимку через холод.

– Але ж, куме, надворі осінь. Чому тепер не працюєш?

– Думаю про те, яка була спека і який буде холод…

– Куме, вночі як спите?

– Добре.

– А ким ви працюєте.

– Сторожем.

– Куме, куди ви з котом ідете?

Сторожувати, куме.

А чому не з собакою?

Клятий пес всю ніч гавкає, спати не дає.

– Куме, скільки я отримаю по страхуванню, якщо чоловік помре?

– Якщо ваш чоловік, кумо, помре від старості, ви отримаєте 10 тисяч, якщо загине в катастрофі – 20 тисяч. А якщо він помре ні від старості, ні від хвороби і не загине в катастрофі, а ви краще будете знати причину – можете отримати 15 років.

– Куме, що за костюм ви мені пошили? Всі ж сміються.

– О, куме, це моя перша удача. І вам пощастило: раніше ті, кому я шив, плакали.

Кум Петро повертається додому – пізно і добряче п’яний.

Відкриває двері. На порозі зустрічає Наталка зі сковородою в руках.

Петро:

– Йди спати, я не голодний.

Кум на базарі продає шапку і увесь час неголосно промовляє:

– Ондатра. Недорого. Ондатра. Недорого.

Підходить кум.

– Яка ж то, куме, ондатра. Це ж собака.

– Куме, то ж мого собаку звали Ондатрою.

Куми купують на базарі тютюн. Продавець дуже розхвалює свій товар:

– Купують тютюн, прекрасний тютюн. Від цього тютюну старим не будеш, собака не вкусить і злодій до хати не залізе.

Куми купили тютюн, а потім запитують продавця:

– А чому старим не будеш?

– Бо до старості не доживете.

– А чому собака не вкусить?

– Бо ходитимете з палицею.

– А чому злодій до хати не залізе?

– А тому, що цілу ніч кахикатимете.

– Куме, скільки літрів пива продаєте за день у своєму генделику?

– Двісті.

– А підказати вам спосіб, як продавати триста?

– Атож!

– Наливайте повні кухлі, куме!

Зустріч з похмілля:

– Куме, учора ви були праві. Те, що ми їли після третьої пляшки, було не суп, а таки помиї…

Приїхали куми до однієї екзотичної країни. Зайшли вранці перекусити у відповідний заклад. Замовили молоко. Прийшла молода аборигенка, зцідила з грудей кожному в піалу. Сидять, п’ють, одноголосно:

– А якщо б ми замовили пиво по-їхньому?!

– Ой, кумо, те піаніно, яке ви нам продали, не таке вже й гарне, як ви нахвалювали.

– То ж чому?

– Усі клавіші жовті.

– Певно той слон, із бивнів якого зробили клавіші, трохи курив…

– А що, куме, у вашого пуделя такий високий родовід?

– Якби він міг говорити, не розмовляв би, куме, ні з вами, ні зі мною…

– В Єгипті стріляють, в Іспанію дорого, в Криму людно… Куди, кумонько, збираєтесь махнути на курорт?

– Е-е-е, махнути на курорт краще всього рукою.

– Продаю, куме, у своєму генделику і горілку, і вино. Коли добре понапиваються, можу пару чарчин і приписати. Чому ж я так мало заробляю?

– А це тому, куме, що в ті чарчини, які ви приписуєте, ви воду не доливаєте.

Кум Іван виходить від кума Петра з гостей.

– Зачекайте, ліхтариком присвічу, там сходи круті, – кричить кум Петро.

– Не треба, – кричить кум Іван, – я вже внизу лежу.

– Знаєте, куме, якби не вуса, ви були б схожі на мою тітку.

– Але у мене немає вусів!

– Та в моєї тітки ж є!

На вулиці чути сильний гуркіт. З вікна виглядає кум Петро і запитує у закривавленого кума Івана:

– Що сталося?

– Та хотів у провулок заїхати!

– А чому з таким гуркотом?

– Та немає там провулка!

Кум Степан прийшов з гостей, кричить:

– Жінко, давай їсти!

– Ти ж у гостях був!

– Я ж там тільки пив.

– Кумо, 1 % населення вважає, що ярлик на одязі слугує для того, щоб знати, як цю річ прати і прасувати.

– Ага, а 99 % відсотків визначають за ярликом зад і перед.

– Куме, бачив, твоя біля машини крутилася. А що, вона водить?

– Та водить…

– А як?

– Як блискавка – її притягує кожен стовп.

Кум Іван до жінки:

– Пішла б у магазин, купила б пляшку горілки. – Давай 50 гривень.

– За гроші й дурень купить, ти так візьми. За кілька хвилин жінка заходить і ставить на стіл пляшку.

– Пий!

– Так вона ж порожня!

– З повної і дурень вип’є, ти випий з порожньої.

Поїхав Петро на базар поросят купувати. Випив добре, гроші у нього й поцупили. Приплентався додому. Жінка питає:

– Чому поросят не купив?

– Та я гроші позичив товаришеві.

– То піди забери!

– Якби ж то я знав, кому позичив…

Їдуть Василь з Петром. Петро за кермом. Зупинились, взяли пасажира. Помчали далі, швидкість неймовірна. Пасажир просить Василя:

– Скажіть, щоб їхав тихіше!

– Е-е, якщо кума розбудити, він ще швидше поїде.

– Куме, про що задумались?

– Та от проблема: вечеряти пізно, снідати рано…

Їдуть куми у потязі до Львова. Звісив кум Іван ноги з верхньої полиці прямо перед носом у кума Миколи. Той питає:

– Куме, ви шкарпетки міняєте?

– Виключно на горілку!

Доїхали куми у потязі до Чопа. Заходить митник.

– Горілка? Тютюн? Наркотики?

– Нам би, пане, дві кави…

– Оце, куме, їхав учора в електричці. Заходить контролер і дивиться на мене так, ніби я без квитка.

– А ви, куме?

– А я подивився на нього так, ніби у мене квиток є!

Пливуть куми на пароплаві. Милуються красою.

– Куме, гарно!.. А як, не дай Боже, почне тонути цей пароплав, ви плавати вмієте?

– Не вмію, куме, але вмію голосно кликати на допомогу на шести мовах.

– Куме Іване, у тебе сарай горить! – кричить кум Петро.

– Галю! Давай вечерю, бо треба швидше йти гасити! – волає Іван.

– Кумо, ви не боялися летіти літаком?

– Перший раз, кумо, боялася.

– А потім звикла?

– Ні, потім вже не літала.

– Мені, куме, сьогодні приснилося, що я кінь і з’їв цілий віз трави!

– Заспокойтеся куме, то ж був сон.

– А де ж подівся мій солом’яний матрац?

– Кумо, ви сьогодні у район їздили?

– Ага. До окуліста.

– І що?

– Він мені букви показував. Дивилася і не вгадала жодної.

– Куме, як по-вашому, що таке здоров’я?

– Це, куме, коли кожного дня болить в іншому місці.

– Куме, у мене сьогодні голова крутиться!

– Бачу, куме, бачу.

– Куме, скільки цигарок ви викурюєте за день?

– Як коли, куме. Це залежить від того, скількох знайомих за день я зустріну.

– Куме, як вам новий слуховий апарат?

– Та, куме, я вже тричі заповіт змінював!

Кум Іван зустрічає кума Петра, у того рука в гіпсі.

– Що сталося?

– Врізався в гараж.

– Машину розбив сильно?

– Та я пішки йшов…

– Кумо, дієта не допомагає, не худну.

– Більше рухайтесь.

– Я ж і так на роботу пішки ходжу.

– А ви не пробували на маршрутці їздити?

– Куме, що треба робити, щоб шлунок не болів?

– Я, куме, читав у газеті, що треба кожного ранку випивати склянку окропу.

– Куме, вже двадцять років я п’ю те, що ви кажете, правда, жінка називає це чаєм.

– Куме, завтра 1 квітня – день дурня! Давай наших жінок якось обдуримо.

Кума, яка несподівано підійшла ззаду:

– День дурня, телепні, а не дурепи!

– Кумо, чому такі засмучені?

– Погано сплю.

– Пийте снодійне.

– Вип’ю. Посплю 8-10 годин. А потім все-таки погано сплю.

У магазині:

– Кумо, пробачте, але ви мені не дали здачу…

– Пробачаю.

– Знаєте, куме, підкосило мене життя. Вже п’ять років не курю, не п’ю, не їм смаженого, гострого…

– Погані ваші справи!

– А ви, куме, як?

– У мене набагато краще. Те, що у вас п’ять років, у мене тільки два.

– Куди, кумо, путівку купуєте?

– До моря, в санаторій!

– А чим хворієте?

– Морська хвороба у мене. Тільки літо – мене до моря тягне.

Заходить кума до куми в гості, а та – пригорщу таблеток до рота і водою запиває.

– Від чого таблетки, кумо?

– Від печінки.

– Що, так болить?

– Ні, термін у них закінчується.

– Куме, у мене народився внук. Дуже хочу дізнатися на кого він схожий, а нездужаю. Сходи, подивися.

Кум приходить і радісно сповіщає:

– На вас, куме!

– Оце добре! Розкажи детальніше.

– Ну, такий же лисий, череватий, нічого не петрає і увесь час репетує.

– Читав, куме, що алкоголь розбиває сімейне життя…

– А там не написано, скільки для цього треба випити?

– Куме, кидайте курити, бо осліпнете!

– Пропали мої очі…

– Іване, а хто вам порадив приймати касторку від кашлю?

– Кум Степан. Він сказав, щоб я пив уранці по дві ложки касторки, тоді я забуду, що таке кашель.

– Куме, а чому це ти у всіх питаєш, що вони їдять, які цигарки курять?

– Прицінююсь, у кого можу сотню-дві позичити.

Ліг кум Петро відпочити. Приходить жінка і починає його «пиляти»:

– Ти все лежиш! Он кум Іван крутиться, і те, і те в дім приносить!

Кум Петро мовчить.

– Он сьогодні телевізор новий приніс, величезний. І знову побіг гроші заробляти.

Кум Петро встає і йде з хати. Жінка:

– Ти куди?

– До куми телевізор дивитися.

Галя питає у Петра:

– Що подарувати тобі на день народження?

– Хвилину мовчання.

Галя:

– Петре, у тебе на сорочці два ґудзики відірвані!

– Я тобі про це місяць тому казав!

– Господи, який ти злопам’ятний!

– Куме Петре, через два тижні ти забудеш, що Галя від тебе пішла.

– Не забуду!

– Невже?

– Я їй хутро в кредит на рік купив!

– Все! Розлучився!

– Як? Куме, ти ж залишив двійко діточок і змушений будеш платити аліменти – п’ятдесят відсотків від зарплати!

– То вона у мене відбирала всю зарплату, а тепер я матиму свою законну половину!

– Куме, чому ви просите, щоб вам зменшили зарплату?

– Жінка каже, що якби я стільки не заробляв, вона вже давно пішла б від мене.

– Куме, ви такий незграбний; до речі, штовхнули мою Галю!

– Які проблеми, заспокойтеся, куме: он моя Наталка стоїть, ідіть штовхніть.

– Куме, чому сумуєш?

– Та моя Галя з драбини впала.

– Розбилася?

– Хіба вона вміє по-людськи розбитися? З першого щабля впала.

– Куме, ви вірите у віщі сни?

– Атож. Якщо у ніч з п’ятниці на суботу мені присниться Софі Лорен, у суботу вранці жінка точно пошле мене на базар за квашеною капустою.

– Кумо, цікаво, а що було до того, як винайшли телевізор?

– Думаю, тиша і спокій.

– Куме, навіщо вам три пари окулярів?

– В одних я читаю, другі для повсякденного життя.

– А треті?

– А в третіх я шукаю перші і другі.

– Куме, не розумію вас. Десять хвилин тому ви кидали у цього співака помідорами, а зараз аплодуєте йому, викликаєте на сцену.

– Та у мене ще кілька помідорів залишилось.

– Куме, а чому ви цей хор називаєте змішаним, у ньому ж одні чоловіки…

– Правильно. Але одні уміють співати, інші – ні.

– Куме, я чув – ви сімейний кооператив відкрили?

– Атож. Жінка пиріжки пече, донька продає, а я стою поруч і облизуюсь.

– Для чого?

– Для реклами.

– Кумо, чому ваш син так довго плаче?

– Не знаю, вже п’ятий раз його за це віддубасила, а він все одно реве.

– Кумо, ваша Настя того хлопця цілувала.

– У нього помер дядько і вона його заспокоювала.

– А мені здалося, що у нього вся рідня померла.

– Петрику, ким ти будеш, коли виростеш?

– Кумом, його завжди наша мама хвалить.

– Куме, правда що ти віддав доньку за свого бухгалтера?

– Правда.

– Ти ж казав, що він у тебе краде гроші!

– Так. Але тепер він відноситиме їх моїй доні.

– Кумо, ти бачила Наталчину невістку?

– Ще ні. А ти?

– Бачила.

– Яка ж вона?

– Така погана… Ще гірша, ніж я… Як он оце ти.

– Куме, ваші близнюки такі схожі, як ви їх пізнаєте?

– Микольцю ще можна пізнати, а Дмитрика трудніше.

– Кумо, мій чоловік кинув пити завдяки спорту.

– Якому?

– Боксу!

– Він почав займатися боксом?

– Не він, а я!

– Кумо, ти вірна своєму Іванові?

– Як можна бути вірною, коли в домі постійно щось псується: то водопровід, то телевізор, то пральна машина…

До Івана приїхала теща. Якраз в Іванової Марічки день народження. Запросив він у гості кума Петра з жінкою. Випили вже добре. Встає Іван, каже тост:

– У своєму житті люблю я трьох жінок. Звичайно, перша – моя кохана Марічка, друга…

Раптом теща:

– Любий зятю, а хто ж третя?

– Куме Іване, а чому ви в робочий час із коханкою на дачу їздите?

– Бо жінка з роботи не може звільнитись.

Кум Петро лає сина, який пізно прийшов додому:

– Ти думаєш, як випив горілки і пива, то я вже не чую, що ти курив?!

– Куме, кажуть ти взяв собі нову жінку?

– Не така вона вже й нова, куме…

– Кумо, вчора з Василем у сауну ходила.

– А результат?

– Знатиму пізніше.

– Кумо, чи вірна ти своєму Степанові?

– Так, досить часто.

– Куме, чув, що ти зустрічаєшся з Оксаною.

– Ні. Лікар заборонив.

– А лікар тут при чому?

– Він – її чоловік.

– Куме, та риба, яку я вчора наловив, зіпсувалася!

– А ти поклич гостей, то й поїдять.

– Ну, то приходьте, куме, на рибу!

– Кумо, чула, що твій Петро казав, що застрелить кожного твого залицяльника.

– Хай кулемет купує!

– Куме, минулого року я гроші вам позичав. Коли віддасте?

– У вас совість є, куме?

– Ну, є…

– То навіщо вам ще й гроші?

– Кумо, як не соромно, вчора ти в кіно ходила з пекарем, а сьогодні на базарі цілувалася з м’ясником!

– Ой, кумо, не хлібом єдиним…

– Не зліться, куме, але ви – осел!

– Прекрасно. Тільки поясніть мені: я осел тому, що ваш кум, чи я ваш кум тому, що осел?

– Куме, кажуть ви до Тетяни ходите.

– От же люди! Що тільки не вигадають! Ви ж знаєте, куме, що я маю машину.

– Кумо, я дуже хвилююся за чоловіка. Він пішов на річку кота топити.

– Ну і чому хвилюєшся?

– Та кіт вже годину тому повернувся.

– Куме, навіщо ти купив такий дорогий сервіз?

– А щоб жінка не довіряла мені мити посуд!

– Як ви потрапили в головний офіс ЦРУ?

– Я агент!

– СБУ?

– Ні – «Оріфлейм»!

– Куме, чому у вас такий втомлений вигляд?

– Та вчора був на іподромі. Людей повно. Шнурок розв’язався. Нахилився зав’язати – а мені на спину хтось поклав сідло.

– І що?

– Третім прийшов.

– Іване, до нас кум з кумою в гості!

– Заходьте, дорогенькі, до хати, недаремно мені вночі свині снилися…

– Куме, чому дрова навсидячки рубаєте? Незручно ж…

– Пробував лежачи – ще гірше.

Кума журиться і жаліється кумі, що розвелася з черговим чоловіком.

– Кумо, а знаєш, чому твоє особисте життя не складається?

– І чому?

– А пригадуєш, як ти колись не відправила ті листи щастя десяти людям?

– Як живеш, куме?

– Сам дивуюсь!

– Куме, хто такий масажист?

– Це, куме, такий чоловік, який отримує гроші від жінки за те, за що інший чоловік отримує ляпас.

– Куме, я вас запросила, щоб ви випили чарчину за моє здоров’я, а ви вихилили вже п’яту!

– Вибачте, кумо, але ви так погано виглядаєте.

– Куме, дайте закурити.

– У мене немає.

– Дайте сірника.

– Немає.

– То хоч скажіть, котра година?!

– Кумо, чим Ви своїх свиней годуєте?

– А хіба що?

– Та я теж хочу схуднути.

– Куме, запитайте в мене, як я живу.

– Куме, як ви живете?

– Ой, куме, і не питайте.

Стоїть кум Петро на базарі, продає півня за тисячу гривень. Підходить кум Іван.

– Куме, чому так дорого?

– Дуже грошей треба.

– Куме, що найцінніше у жіночому молоці?

– Думаю, тара.

– Куме, от у вас суди, а чому ви не найняли адвоката?

– Усі адвокати відмовляють мені, як тільки дізнаються, що не крав я тих мільйонів…

– Куме, який у вас номер телефону?

– Телефон простий: 29–08. Дуже легко запам’ятати – 29 зубів і 8 пальців.

Кум Петро:

– Щось пиво якесь каламутне…

Кум Іван:

– У цьому пивному барі не може бути каламутного пиво. Це просто бокал брудний…

Їдуть два куми в місто на базар, у кожного на підводі по діжці вина. У одного біле, у другого червоне. Кум Іван каже:

– Куме Петре, щось сьогодні холодно, може вип’ємо по склянці. Склянку маю.

– Ні, куме, жінка сказала, щоб усе вино продав і гроші привіз.

– А по якій ціні будеш, куме, продавати?

– П’ять гривень за склянку.

– Так продай мені за п’ять гривень свого червоного.

Випив. Веселіше стало. Бачить те кум Петро. Дістає назад п’ять гривень.

– Налийте, куме, свого білого.

І так доїхали куми до міста, купуючи один у одного по склянці вина за п’ять гривень.

Підсумки підвів кум Іван, ховаючи зім’яті п’ять гривень у кишеню:

– Кому, куме, розкажеш – не повірять. І напилися вволю, і всього за п’ять гривень.

Прийшли кум з кумою до кума Петра на обід. Вже вечір, а додому не збираються. Тоді кум Петро каже до жінки:

– Дай мені, Галю, таблетки.

– Які?

– А ті, які я приймаю за 10 хвилин до сну.

Приїхали куми до кумів у гості. Три дні гостювали. Четвертого дня домашній кум вранці гукає дітям:

– Прокидайтеся, дітки, цілуйте хресних батьків, вже вони додому збираються.

А кум, позіхаючи:

– Спіть, хрещеники, спіть…

Давно це було. Приїхав кум Степан до кума Михайла здалеку возом. Воза у дворі поставив голоблями до дверей хати. Та й загостювався. Одного ранку вийшов кум Михайло, переставив воза голоблями до воріт, думає, що кум побачить і зрозуміє, поїде додому.

Вийшов кум Михайло, побачив те, обняв кума Степана та й каже:

– У нашому краї теж так роблять. Як хочуть, щоб гість ще на місяць залишився, воза голоблями до воріт повертають.

– Їжте, куме вареники, – примовляє кума. – Дякую, кумо, я вже десять з’їв – дуже смачно.

– Не десять, а п’ятнадцять, та хто ж їх рахує.

– Куме, порадь, що робити, так часто приїздять родичі в гості, що вже сил ніяких немає.

– Куме, все просто. Бідним позич по двісті гривень. А у багатих проси позичити по п’ять тисяч…

– Куме, твій син курить?

– Ні.

– А корова?

– Куме, ти здурів?

– Значить, у тебе, куме, сарай горить.

Зібралися кум Іван і кум Петро в дорогу. Один взяв гроші, інший – харчі. Йдуть. Проголодалися. Сіли відпочити. Кум Петро розв’язав торбину, дістав окраєць хліба і шматок сала. Кум Іван на те подивився і каже:

– Давайте, куме, уявимо, що ми на базарі. Ви продаєте, а я купую.

Кум Петро виклав на полотно хліб, сало, цибулину. Кум Іван підходить, питає:

– Скільки сало коштує?

– Сто гривень!

– Ого! А хліб?

– П’ятдесят!

– Куме, ви з глузду з’їхали?! Такі ціни загнули?!

– А ви, куме, не кричіть, походіть по базару, прицініться, поторгуйтеся…

– Куме, позичте тисячу гривень.

– Не маю при собі таких грошей.

– А вдома?

– Вдома, слава Богу, все в порядку, всі здорові.

– Оце, кумо, чекала чоловіка, який прийде і вирішить усі мої проблеми.

– Дочекалася?

– Ага! До його появи у моєму житті взагалі не було проблем!

Вирішили куми забити бичка. Встали раненько, ще потемки. Один тримає за роги, другий б’є кувалдою. Удар! Ще удар! Бичок стоїть. Кум, що тримає за роги, озивається:

– Куме, якщо ще раз влупите мене, а не бичка, я його відпущу.

– Куме, а що було б, якби не було води?

– Ну, тоді б ніхто не вмів плавати, і скільки б людей через те потонуло!

– Куме, чому такий сумний?

– Та мої таргани оголосили війну сусідським.

– Ну то й що, переб’ються всі.

– Ага, переб’ються… Мої вчора перемогли і силу-силенну полонених привели!

Кум Петро дзвонить своєму племінникові Дмитрові в РУВС:

– Пришли наряд, бо гості не хочуть іти додому!

Вирішив Іван відремонтувати двері, послав сина до кума Івана за рубанком. Хлопець приходить з порожніми руками.

– Сказали дядько Іван, що у них немає рубанка.

– От скупердяй клятий! Піди, синку, в сарай, принеси наш.

Кум Іван до кума Петра на поріг, а той вечеряє.

– Сідайте, куме до столу, повечеряємо.

– Не хочу, дома вечеряв, хіба сяду трохи перехоплю.

Як присів – добряче поїв. Кум Петро:

– Ви, куме, наступного разу краще дома перехоплюйте, а до мене приходьте вечеряти.

– Куме Юрку, як вас побачу, відразу ж пригадую сусіда Степана.

– Чому, куме?

– Та він теж мені гроші винен.

Кум зайшов до куми. Посидів, випив чарку, питає:

– Кумо, можна закурити?

– Ой, куме, почувайтеся, як вдома.

Кум важко зітхнув і заховав цигарки в кишеню.

– Кумо, ваш пес з’їв мого півня!

– Добре, що попередили, сьогодні не буду його годувати.

– Куди йдете, Марічко?

– До куми Наталки пити варення з чаєм.

– Може, чай з варенням?

– Це вдома чай з варенням, а в куми варення з чаєм!

– Ви ж, кумо, нікому ні слова! Це – секрет! Ось вам двадцять гривень, щоб я була впевнена.

Через три дні приходить кума.

– Ось вам ваші двадцять гривень! Не втримаю я той секрет!

– Куме, вчора знов у космос полетіли.

– Тепер часто літають.

– А ще, куме, винайшли вічне серце.

– Що ж ви хочете – наука.

– А в Африці жінка сімох народила.

– Хіба тільки в Африці.

– А вчора в Миколи самогонний апарат знайшли.

– Що ж ви, куме, дурницями голову забиваєте?! Так би зразу й казали. Треба свій заховати!

(Із часів антиалкогольної кампанії 1980-х).

– Кумо, чому це ваші кури у моєму городі гребуться?

– Ви самі, кумо, казали, що любите, коли до вас гості приходять…

– Куме, не сідайте на диван, він кишить клопами!

– Та ж винесіть його, викиньте!

– Пробував, а вони його назад приносять!

Прийшов кум Петро до кума Івана по борг, а той:

– Ну й погода сьогодні – носа не висунеш!

– І правда, куме, а пам’ятаєте, який чудовий день був, коли я вам гроші позичив?

Кума підійшла до кумового паркану і лається:

– І кури ваші у моєму городі гребуться, і дим від вас завжди в мій бік, і сливи мої на межі ви обриваєте, і…

В ту хвилину пес кума загавкав. Кум йому:

– Рябко, будь розумнішим – не зв’язуйся.

Їхали куми продавати на базар яблука. У кожного до авто причеп. Зачепилися причепами, ті перевернулися, яблука розсипались.

– Ось тепер і розбери, де чиї яблука? – чешуть потилиці куми.

Вийшов уранці кум Степан з хати, а в кума Миколи у дворі новеньке авто стоїть. Плюнув кум Степан:

– Ну й часи настали! На роботі – догана, жінка – ногу підвернула, син – п’ять двійок за тиждень!.. Своїх неприємностей – не порахуєш, а тут ще й кум машину купив!

Прийшов кум Іван до кума Петра з днем народження привітати. Випив, закусив, збирається йти. Але кум Петро ображається:

– Раз, куме, прийшов у гості – пий! А то вийдеш тверезим з хати, а там люди дивляться – скажуть погано пригощав. А я своїм авторитетом, куме, дорожу!

– Куме, ви що, крадене ховаєте за таким високим парканом?

– Господь з вами, куме, не обмовляйте: там і чесно зароблене є!

Зайшов кум до кума вранці, той:

– Снідати будеш?

– Буду.

– Жінко, гуляти так гуляти! Бий і друге яйце!

– Який, кумо, сьогодні поганий день!

– А що таке?

– У мене гроші вкрали!

– Не для всіх поганий, кумо, не для всіх…

– Кумо, музична освіта вашої доні обійшлася вам не дешево. Як вона тепер, хоч непогано заробляє?

– Звичайно, кумасю. Наш сусід, професор, кожного дня платить її по п’ятдесят гривень, коли хоче спокою.

– Куме, йди щось покажу!

– Що там, куме?

– А дивись, яку морду наїв на наших мишах сусідський кіт!

– Ой, куме, і чому оті рибалки весною ідуть на лід? Він же зараз такий крихкий. Це ж дуже небезпечно! Невже вони не бояться?!

– Так, не бояться, куме! Бо вважають, що рибаки – не люди, тому й не потонуть.

– Куме, от у мене пес був! Не пес – справжній лев. З таким псом не те що злодій – миша за паркан не заскочить!

– А чому ж був, куме? Що з ним?

– Та вчора вночі хтось украв…

– Куме, ви сидите на моєму кашкеті.

– Знаю. А ви що, вже йдете?

– Читала, кумо, статтю одного психолога. Виявляється, що у світі як мінімум п’ятьом людям ти симпатична, трьом подобаєшся й один у тебе закоханий…

– Ну?

– Ну і де ці дев'ять дебілів?

Ідуть куми пізно увечері темним провулком. Аж тут – грабіжники:

– Гроші давайте!

Кум Іван дістає 100 гривень:

– Пам’ятаєте, куме Петре, я у вас позичав, візьміть, ми – квити.

– Куме, скільки ложечок цукру ви кидаєте до склянки чаю?

– Вдома – одну, в гостях – три.

– Почувайтеся, куме, як вдома…

– А комарі, куме, набагато гуманніші від жінок. – Чому, куме?

– Якщо вже комар п’є твою кров, він принаймні перестає дзижчати.

– Пам’ятаєте, куме, як я в молодості віз із снопами піднімав?

– Брешете, куме, не було такого!

– А давай на спір, що було?

Вдарили по руках.

– Програли ви, куме. Я ж піднімав той віз. Піднімав, піднімав, але так і не підняв…

Кум Петро, чекаючи в гості кума Івана, знімає з полиці книги і ховає їх.

– Ти що, боїшся, що кум їх вкраде? – питає жінка.

– Боюсь, що кум їх впізнає…

– Я чув, куме, що ваша жінка вчора дуже сварилася.

– То вона на пса розізлилася.

– Бідний пес. То вона в нього відбере ключ?

Кум Степан виграв у лотерею сто тисяч гривень.

– Що будете робити з грошима, куме?

– Віддам борги.

– А решта?

– А решта зачекає.

Заводить кум кума в нову хату, показує:

– Ось тут вітальня для гостей. Одночасно за стіл може сісти, не дай Боже, двадцять чоловік…

– Куме, ви вчора були на зборах?

– Ні, я вдома спав.

– Кумо, ваші два синочки знову залізли на мою яблуню! Коли це вже нарешті закінчиться?!

– От біда! А де ж мій третій? Грицю, ти чому не з братами? Де тебе носило?!

– Куме, позичте магнітофон.

– Хочете потанцювати?

– Ні, хочу трохи поспати.

Іван прийшов додому п’яний. Жінка до нього:

– Знову всі гроші пропив?

– Я пив за чужі!

– За чиї?

– Кума Миколи!

– А де твої?

– Кум Микола пропив.

Зайшов кум Петро до кума Івана в гості. Вечір. Трохи випивають, закусюють. Кум Іван вимкнув світло.

– Чому це ти? – питає кум Іван.

– Щоб електрику не палити.

Чує кум Іван – щось шарудить.

– Що ви там робите, куме?

– Штани скидаю, щоб не протирати.

– Куме, а коли почалися непорозуміння між вами і вашою Наталкою?

– 20 липня 1980 року.

– Звідки така точність?

– А це день нашого одруження.

– Кумо, що було причиною смерті вашого чоловіка?

– Лікарі, кумо.

П’яні куми вночі ледве зайшли до хати одного з них. Рухаються помаленьку далі.

– Оце, куме, сіни. Оце – вітальня. Оце – спальня. Он – ліжко, моя жінка спить, поруч з нею я…

Орав кум Іван город. Кобила раптом впала посеред борозни. Покинув її Іван і побіг до кума Петра.

– Петре, – гукає, – давай свого гнідого поміняєш на мою кобилу.

– Згоден, – киває Петро.

Вдарили по руках.

– Моя кобила лежить в борозні. А де твій Гнідко?

– А мій гнідий здох у вівторок, шкіру можеш забрати в коморі.

Кум за доброю чаркою розповідає, як замолоду вони з кумом в Афганістані примусили побігти 50 душманів.

– Не може бути! – дивуються приятелі.

– Та може їх було й більше… Та ще й як бігли! Ледве-ледве нас не догнали…

Кум Петро і кум Іван їдуть в автобусі після гарних посиденьок у пивному барі.

– Я доїду до вокзалу? – питає кум Петро в кондуктора.

– Доїдете.

– А я? – питає кум Іван.

– А чому ви, куме, коли п’єте горілку, очі закриваєте?

– Я поклявся жінці, що на горілку й дивитися не буду.

– Куме, ходімо вип’ємо.

– Не можу.

– Чому?

– По-перше, горілка шкідлива для здоров’я, по-друге, лікар мені суворо заборонив пити, а по-третє, куме, я вже п’яний.

– Куме, куди йдеш?

– Повертаюсь з гостей додому. Новий рік зустрічав.

– Куме, та вже ж березень!

– Тому й поспішаю, не маю часу для розмов, жінка ж, мабуть, переживає…

Кум Іван іде від кума Петра, п’яний-п’янючий. Упав у калюжу. Підійшов до нього пес, лиже пику.

– Ой, куме Петре, і не просіть, і не цілуйте, більше за стіл не сяду.

– Тільки прийду додому, а бісова жінка відразу до мене: «Ану дихни!» Вже відвертаюся, відвертаюся, а вона все одно чує!

– А ви, куме, не відвертайтеся, дихніть на всі груди, як я!

– І що?

– Моя падає.

Кум Петро до хворого кума Івана завітав. Той лежить у ліжку, поруч на тумбочці пляшка, в ній горілки – на дні.

– Куме, невже це ваша остання втіха?

– Не переживайте, куме, в холодильнику ще одна є.

– Ніяк, куме, не розумію, по статистиці стали пити менше, а розлучень стало більше. Чому так?

– Все просто, куме, багато чоловіків уперше подивились на своїх жінок тверезими очима.

– Біда з моїм чоловіком, кумо, все ще сидить у пивному барі.

– Ой, кумо, краще би брав приклад з мого, його вже давно принесли.

– Куме, куди йдете?

– На репетицію хору.

– А що там на репетиції ви робите?

– Граємо в карти, в доміно, п’ємо горілочку.

– А співаєте коли?

– А коли вже додому йдемо.

Куми в магазині. Кум Петро:

– Дівчино, дайте, будь ласка, двісті грамів сиру… Ну цього… Ну, як його…

– Якого? – перепитує продавець.

– Куме, – кричить Петро через увесь магазин, – яким ти мене хріном обізвав учора?

– Голландським!

– От-от! Голландського!

Куми йдуть з гуляння. Ніч місячна, поперек дороги – тіні від телеграфних стовпів. Куми обережно через них переступають. Кум Іван:

– Куме, яка ж була буря, що всі стовпи повалила!

– Як ваше здоров’я, куме? Неважно виглядаєте…

– Що й казати, нема правди на світі! Все віддав людям, пив за їхнє здоров’я, а своє на тому втратив!

Куми знову йдуть з гуляння, як завжди, «гарненькі». Дійшли до кладки через річечку. Один пішов обережно по кладці, а другий махнув рукою і пішов убрід.

– Куме, ви що, здуріли?

– Все одно, куме, впаду і увесь буду мокрий. А так – тільки по пояс.

– Техніка, куме, прогресує. Пишуть он, що японці придумали такий телефонний апарат, який передає запах.

– Не знаю, як там у японців, я он по дротах дзвоню, а моя Марічка зразу ж: «Де ти, скотино, нализався!?»

– Кумо, ваш п’є?

– П’є.

– Що п’є?

– Ліки.

– Боже, коли вже я дочекаюсь, що мій питиме тільки ліки!

– Куме, ви мене поважаєте?

– Поважаю.

– Як помру, вінок купите?

– Куплю.

– Не треба, куме, вінок, давайте ті гроші краще зараз проп’ємо.

– От, куме, у мене проблема: скільки був на святах, на іменинах – жодного разу торт не попробував.

– Що, куме, не любите солодкого? – Люблю! Але ж подають тоді, коли я вже під столом.

Ідуть куми до магазину – старий Федір з паличкою і Степан, аж перед ними рівчак. Обходити далеко.

– Давай перескочимо, – каже Степан.

Стрибнули і впали на дно.

– Ох, старість, старість, – бідкається Федір.

– Та я й змолоду такий був, – піддакує Степан.

П’яний Петро повертається від кума пізно вночі.

– Де був? – прискіпується жінка.

– У кума, я ще засвітла вийшов.

– Що ти плетеш? Від кума до нас три короткі вулички!

– Короткі, але ж які широкі!

– Куме, коли починаєте пити, подумайте про жінку, про тещу…

– Е-е-е, куме, я коли починаю пити – страх щезає.

– Куме, чому ви так багато п’єте?

– То так стається: вип’ю – закушу часником, щоб перебити запах горілки, а потім п’ю горілку, щоб заглушити запах часнику…

Кум з кумою із сусіднього села приїхали до кумів у гості.

– А як же ви маму одну залишили, вона ж у вас така стара та хвора?

– Та чого ж одну? З нею там троє поросят, зо три десятки курей, індики, качки…

Після перепою зайшов кум до кума похмелитися, а той якраз забиває цвях у стіну – картину почепити. Дивиться, як кум б’є цвях молотком по вістрю, чухає потилицю, каже:

– Куме, це цвях від протилежної стіни!

– Куме, яку ковбасу брати на закуску, дорогу чи дешеву?

– Беріть, куме, дешеву, все одно блюватимемо!

– Куме, як вип’ю зайві сто грамів – трактор не можу завести!

– А я, куме, після зайвого не можу той трактор вимкнути!

П’яні куми заходять в автобус. Один:

– Д-д-два квитки!

Другий:

– І два пива!

– Куме, найкраща мова – українська.

– Чому?

– Бо розумію кожне слово.

– Як життя, куме?

– Неважно. Як погано почуваюсь – жінка викликає швидку, як добре – міліцейський наряд.

Заходить чоловік у генделик, бачить під столом п’яного кума.

– Що вам налити? – питають у нього.

– Те, що і йому наливали! – показує на кума.

– Куме, чому ви так пізно з роботи йдете?

– Бо я заснув…

– Куме, вчора я купив 3 пляшки горілки!

– Добре! Ну?

– А сьогодні прокинувся – їх 5!

– Ще краще!

– Може я чогось не розумію, але вони всі порожні!

– Куме, якщо ціну пляшки горілки збільшити до ціни костюма, що б ви купили: горілку чи костюм?

– А навіщо мені такий дорогий костюм?!

Куми після гулянки зустрічаються наступного дня. Кума Петра не впізнати: увесь в синцях, губи запухли.

Кум Іван:

– Куме, що з вами? Я ж вас вчора цілісінького до самих дверей довів!

– А жінка каже, що я такий прийшов…

Лупцює Марічка Петра, примовляє:

– Пияк нещасний! Кума своїми очима бачила, як ти п’яний вештався по селу!

– Бреше твоя кума, не міг я вештатися, я під парканом лежав.

– Куме, а ви знаєте, що українці за працелюбністю на другому місці в світі?

– А хто ж на першому?

– Кінь.

– Ох, куме, якби повернути всі гроші, що я пропив за життя!

– І щоб ти з ними зробив?

– Пропив би тепер!

– Що б ви, куме, не казали, а чесність себе виправдовує!

– І з чого, куме, такий висновок?

– Днями я приманив чужого пса і хотів його продати, але ніхто не дав мені за нього й 10 гривень. Тоді я повернув собаку господарю, і він дав мені 500 гривень!

– Куме, у вас така гарна дача! А машина! Тепер вам, напевне, вже нічого й не потрібно?

– Потрібно, куме!

– Що?

– Протекція в прокуратурі.

– Ви чули куме, що від Івана втекла дружина?

– І як він це пережив?

– Тепер вже заспокоївся, а спочатку місця не знаходив від радості.

– Моя, жінка, куме, так любить кішок і собачок!

– А моя – вегетаріанка.

– Куме, а якщо не пити, не курити, за жінками не бігати, можна дожити до глибокої старості?

– Можна. А чи треба?

– Гроші – велика цінність, куме!

– Відносно. Сотка, про яку не знають дружина і податкова, набагато дорожча, ніж тисяча, про яку вони знають.

Дві куми багато років працюють у сільському магазині. Розуміють одна одну з півслова. Наприклад: «Галю, пробий чоловікові печінку!»

– Куме, а що таке цирк?

– Це місце, де тварини поводяться, як люди, а люди – як мавпи.

– Куме, на вашу думку, яка різниця між «мерседесом» і «Запорожцем»?

– Ну, куме, «мерседес» – потужний автомобіль, а запорожець – вусатий чоловік із шаблею.

– Куме, чи знаєте, яка різниця між вашою жінкою і моєю?

– Не знаю.

– А я знаю.

– Куме, не йдіть туди, там міни!

– Що?

– Міни!

– Що?

– Міни там, кажу…

– Ба-бах!!!

– Ох, куме, куме!

– Що?

– А мені, куме, з тещею пощастило!

– Де ви, куме, відкопали такий скарб?

– Закопав, куме, закопав!

– Привіт, куме. Сьогодні ви виглядаєте на всі сто.

– Дивно… А випив двісті п’ятдесят.

– Кумо, у мене такий бережливий чоловік: не доїдає, не допиває, не досипає…

– Тепер я розумію, чому у вас немає дітей.

– Куме, пам’ятаєте, минулого року я загубив свого кишенькового годинника?

– Того, що я вам подарував на день народження?

– Атож. Сьогодні дістав із шафи старий піджак, і що ви думаєте знаходжу в кишені?

– Невже годинник?

– Я знаходжу там дірку, через яку він випав!

– Знаєте, куме, я навчу свого кота говорити і матиму купу грошей!

– Тю, придумав!

– Ну, куме, він же буде говорити!

– Ну і що? Кому він потрібний?

– Може, куме, і нікому. Зате фірма, яка випускає «Віскас», заплатить мені будь-які гроші, лиш би кіт мовчав.

Чом ти, друже, зажурився? Чом голівоньку повісив?

– Куме, як ви думаєте, коли було винайдене пиво?

– Вранці.

– Куме, однієї чарки горілки досить, щоб звалити мене з ніг!

– Знаю, куме! Тільки ця чарка буває п’ятнадцятою чи сімнадцятою!

– Кумо, як вирішилося твоє питання з квартирою?

– Поки що ніяк! Але я свого доб’юся. Кістьми ляжу! І знаю під кого.

– Куме, вмієте плавати?

– Вмію.

– А де навчились?

– У воді.

– Розлучився я, куме, з дружиною, майно поділили.

– Як вам, куме, вдалося? У вас не квартира, а ріг достатку.

– Так і поділили: їй – достаток, а мені – ріг.

– Куме, ви все життя мали скромну зарплату. Як же ви спромогалися побудувати такий шикарний будинок?

– Я за нього чесно відсидів три роки.

– Куме, пам’ятаєте, у минулому році ви позичили у мене тисячу гривень?

– Пам’ятаю.

– А раз пам’ятаєте, то коли віддасте?

– Пам’ять, куме у мене добра, але я ж не пророк.

Галя:

– Валю, що тебе може довести до сліз?

Валя:

– Сміх.

– Куме, то правда, що Степан виграв у лотерею машину?

– Правда, куме. Тільки не машину, а тисячу гривень. І не в лотерею, а в преферанс. І не виграв, а програв.

– Куме, а у вашому селі злодії є?

– Ні, куме, у нас люди самі крадуть.

– Куме, уявити собі не можете, скільки з мене взяли в ресторані за горнятко кави!

– Такі часи, куме!

– Але є на світі справедливість! Прийшов додому з того ресторану і знайшов у кишені три срібні ложечки.

– Що, куме, у світі робиться!

– Що?

– Виявляється, наш нічний сторож крав зі складу і вдень.

– Хочеться, куме, дожити до ста років.

– Не пийте, куме, не їжте гострого, копченого, солоного, не куріть, не нервуйте…

– І доживу?

– Не знаю, але життя вам буде здаватися довгим.

Весілля. П’янючий жених спить за столом. До нього підходять дружки і будять:

– Миколо, прокинься, ти на весіллі.

Жених:

– На чиєму весіллі?

– На своєму! Ти сьогодні одружився!

– Я одружився?! А хто вона?

– Та ми її хіба бачили? Ти з нею позавчора познайомився, а сьогодні женишся.

– Як хоч її звати?

– Чи Галя, чи Поліна…

Жених ухопився за голову:

– Чиполіно?!

– Як добре, куме, що винайшли електричну лампочку!

– Чому це тебе так тішить?

– А як би я дивився телевізор у повній темряві?

– Навіщо ви, куме, папугу купили?

– Цікаво. Хочу переконатися, чи справді папуги живуть до 200 років.

– Куме, в місті електрички так швидко їздять!

– Невже?

– А то! Поки я квиток купив, вона вже поїхала!

Горить хата. Догорає. Кум Петро чухає потилицю:

– Ну, якщо ще й після цього таргани залишаться, тоді вже не знаю, що й робити…

– Куме, мій пес такий розумний, коли повертається додому, сам натискає на кнопку дзвінка.

– А мій тим не переймається, він має свого ключа.

Кум Петро вперше стрибає з парашутом. На це дивляться його дружина і син. Петро приземляється і лежить нерухомо. Дружина:

– Синку, сходи, подивись – дихає тато чи ні?

Син сходив, повертається, доповідає:

– Тато дихає, але біля нього дихати неможливо!

– Куме, як живете?

– Нерівномірно.

– А то як?

– Якщо є хліб, то немає солі, якщо є сіль, то немає хліба. А ви як живете, куме?

– А я рівномірно: немає ні хліба, ні солі.

– Куме, ви мудрий чоловік, скажіть, як до мене в хату ластівка залетіла, що то означає?

– То, куме, у вас або двері були відчинені, або вікно.

Кум прийшов до кума. Той сидить і грає на гармошці.

– А де кума, куме?

– В сараї дрова рубає.

– Хіба це по-людськи, ти сидиш в теплі, граєш на гармошці, а жінка дрова рубає?

– А я що, винен, що вона не вміє грати на гармошці?

– А як ходив я, куме, матросом у плавання, то якось на наш корабель налетіла хвиля висотою з десятиповерховий будинок! Жодна душа не врятувалася!

– А ви, куме?

– А мене на той час вже на берег списали.

– А хто у вашому селі, куме, найстарший чоловік?

– Ніхто. Найстарший помер на днях.

Куми сім’ями відпочивають на природі.

– Кумо, трава мокра.

– Зовсім ні, то ви на олів’є сіли.

– На цьому фото, куме, мені п’ять років.

– Виходить, лисина у вас була вже тоді?

– Куме, ви фото догори ногами тримаєте.

– Зима люта буде, куме!

– Невже?

– Страшні морози!

– Та ну?

– Так буде холодно, що аж-аж!

– Та звідки ви знаєте?

– Бо у мене кожуха немає!

– Куме, вік у нас вже ого-го, а як здоров’ячко?

– Спасибі, нічого, як і було. Он, бачите, біля колодязя каменюка лежить. Піввіку тому пробував підняти – не підняв, і зараз не можу.

Кум Петро бовтається у воді недалеко від берега.

– Що, куме, шукаєте? – кричить кум Іван.

– Вершу вчора поставив.

– А позначку якусь пам’ятаєте?

– Та коза баби Насті навпроти паслася.

– Ну як ваш син, куме, вивчився?

– Нині, куме, легше купити готового вченого, аніж вивчити нового.

– Куме, що твої дівчата роблять?

– Шиють та співають.

– А жінка?

– Поре та плаче.

– Куме, чому жінці по господарці не допомагаєш?

– А мене батько ще в дитинстві попереджав, щоб до криниці близько не підходив, а сокиру до рук не брав!

– Кумо, вибачте, я вам на ногу наступила. Болить?

– Пусте! Мені корова, бувало, не так наступала.

– Куме, скільки років цьому бичкові?

– Два роки.

– А по чому ви знаєте?

– По рогах.

– І справді. Я й не помітив, що у нього два роги.

Кум Петро і кум Іван пасуть корів. Кум Петро:

– Якось, куме, я виростив таку капусту, що треба було три пари коней, щоб її вивезти.

– А я, куме, якось вилив казана, більшого, ніж баня на церкві!

– І для чого такий великий казан?

– А щоб твою капусту варити.

– Куме, я хочу з вами поділитися…

– Якщо своїми проблемами, то не треба.

– Куме, плюньте на все! І на партії, і на велосипедистів.

– А на велосипедистів за що?

– Куме, навіщо ви той годинник вкрали?

– Та… Ішов я і годинник ішов, думаю собі, підемо разом…

– Куме, не можу зрозуміти, як можна одним ударом вибити п’ять зубів?

– Дуже просто. Хочете, покажу?

Куми сидять у в’язниці.

– Куме, а ви не боїтеся, що жінка, поки ви у в’язниці, покине вас?

– Дурниці! Ви, куме, не знаєте мою жінку. По-перше, вона порядна, по-друге, вона мене любить, а по-третє, вона теж сидить у в’язниці.

– Куме, здається, я вчора вас бачив із дружиною в кіно.

– Бачив, бачив… Дружині тільки не кажи.

– Зустрів учителя, куме, а він каже, щоб я купив синові енциклопедію.

– Енциклопедію? Що за панство? Хай ходить до школи пішки, як ми ходили!

– Ви вчора були на концерті, кумо, і як?

– О! Петра вигнали з роботи, сам Петро вигнав зятя, а Софія вже стала бабусею. У Мироненків дача згоріла, а у Савчуків пудель здох…

Куми сім’ями на виставі в цирку. Кум Петро:

– Куме Іване, а той підліток, який крутиться біля левів, що – приборкувач?

– Та що ви! Така небезпечна робота не для нього. Він лише розчісує левам гриви і чистить їм зуби.

– Куме, як тигри не з’їдять того приборкувача, що їм у пащеки голову пхає?

– Дивіться, який він миршавий, хіба такий може бути їм до смаку.

– Куме, чи не можете ви позичити мені тисячу гривень?

– Можу, але не хочу.

– Думаєте, що я не захочу їх вам віддати?

– Захотіти – захочете, але не зможете.

– Кумо, як ти змінилася, постаріла, посивіла, зуби втратила…

– А ти, кумо, геть не змінилася, як була пащекуватою – такою і залишилась.

– Куме, дивіться, які котеджі! Живуть же люди! І за які тільки гроші вони будуються?

– За наші, куме, кровні.

– Тоді дулю їм під носа! Ходімо до Марії, проп’ємо останні, щоб їм не дісталися.

– Куме, винайшли новий препарат проти облисіння!

– Який?

– Випив три краплі – і на одного лисого менше.

– Куме, вийшов дуже строгий новий указ про боротьбу з розкрадачами державного майна!

– Колись мій дід, коли виносив останній пуд пшениці з комори, кричав жінці: «Маріє, замкни комору, щоб ніхто нічого не вкрав!»

– Куме, читав, що в якійсь країні невірну жінку запихали у мішок з котом і кидали в річку. Я б таке і в нас запровадив.

– А де ж, куме, скільки котів набрати?

Сидять Іван і Петро біля двору:

– Ой, куме, не в моїх правилах сидіти без діла!..

– І що, куме?

– Піду, ляжу.

– Заходьте, куме, по чарці вип’ємо, бо щось ви сумний дуже.

– Та, куме, біда у мене, не п’ю вже. Лікарі якісь еритроцити у мене найшли.

– А ця зараза не передається?

– Не знаю, куме. Але вчора пса погладив, так він під машину попав.

– Як ви, куме, витримуєте, – ваша жінка увесь час свариться, кричить.

– То ще нічого. Гірше, коли вона в гарному настрої починає співати.

– Куме, дивився нову хату, мені подобається, але боюся, що скаже жінка.

– Ти, куме, сам вирішуй, сьогодні швидше нову добру жінку можна знайти, аніж нову добру хату.

– Куме, пішли вип’ємо.

– Грошей не маю.

– Я вам дам.

– А навіщо мені? Дайте зразу продавщиці.

– Куме, їду у відрядження.

– А що жінка каже?

– Каже, щоб тільки не тратив гроші на те, що маю вдома безкоштовно.

– Куме, підвезете в місто?

– Сідайте, кумо.

– А скільки візьмете?

– Домовимось.

– А як не домовимось?

– То заплатите гроші.

– Куме, чому йдеш від жінки?

– Хіба з нею можна жити? В хаті й чарки горілки немає, а вона на останні гроші молоко купує!

Кум Петро іде на нічну сторожу. Зустрічає кума Івана, той:

– І не страшно вам сторожувати темної ночі? – Страшно. Але то поки засну.

– Питаю вчора у сина: «Навіщо клеїш моє фото на щоденник?»

– Ну?

– Каже, щоб учитель більше не питав, який йолоп мені задачки розв’язує!

– Куме, чого ти втупився в той альбом?

– Та оце дивлюся на своє весільне фото і ніяк не можу збагнути, чому я посміхаюсь.

– Куме, що робити? В газеті – приватизація, в телевізорі – інтеграція, по радіо – оптимізація, відчиняю двері – теща суне!

– Шукай еміграцію, куме!

– Про що думаєш, куме?

– Вгадай.

– Про Верховну Раду?

– Ні.

– Про Президента?

– Ні.

– Про економіку та фінанси?

– Вгадав, куме. Позич на пляшку.

Кум Степан приїхав у гості до кума Івана в Снятин. Гуляють, дійшли до ратуші. Кум Степан поглянув угору на годинник і каже:

– Куме Йване, вашого годинника треба відрегулювати.

– Навіщо? Місто маленьке, кожен знає, що як на ратуші годинник показує четверту, а віддзвонює шосту, то в дійсності є п’ята.

– Куме, ти так швидко й гарно все робиш, що тобі жінка каже, як дякує?

– А то їй на зло. І словом не прохопиться! Бачив би ти, як вона від гніву зеленіє, коли немає до чого прискіпатись.

Директор школи викликав Петра і з порога:

– Ваш син погано вчиться!

– А в якому він класі?

– Куме, ти колись до церкви не ходив, бо парторг не пускав. А тепер чому не ходиш?

– Та парторга соромно! Бо не вмію так гарно хреститися, як він.

– Як живеш, куме?

– Якщо завтра буде гірше, ніж сьогодні, – то нормально, якщо краще – то погано.

– Куме, ваш син кинув каменюку в мою машину!

– Влучив?

– Слава Богу, ні.

– То не мій син!

– Куме, коли моя жінка починає співати, я мерщій біжу з хати!

– Чому?

– Щоб люди не подумали, що я її б’ю!

– Як би я хотіла, кумо, щоб моя донька співала.

– Так у неї ж немає слуху.

– Вона ж співатиме, а не слухатиме!

– Ой, кумо, і у мене колись був ідеал.

– І куди ж він подівся?

– Я за нього заміж вийшла.

Куми в гостях. На стіл подали виноград. Кум Петро відразу ж забрав увесь виноград на свою тарілку. Кум Іван:

– Куме, але ж ми теж любимо виноград.

– Та не так, як я! – відповів Петро з повним ротом винограду.

– Здається, кумо, мій чоловік любить мене менше, ніж раніше.

– Чому?

– Та за останні два роки він жодного разу не ночував удома.

– Куме, а природа справедлива. Наприклад, якщо сліпий не бачить, то добре чує.

– Ага, куме. Це те ж саме, що я не маю грошей, але маю гарний апетит!

– Де був, куме?

– На весіллі.

– І як?

– Нікудишнє!

– Що так?

– Навіть не побилися.

– Оце, кумо, була на весіллі. Ой погуляла! Аж тільки на третій день розійшлися.

– Усі гості?

– Та ні! Молодий і молода!

– Кумо, позичте макогін.

– Не можу, мій чоловік ще теж не повернувся.

– Куме, хто у тебе голова в сім’ї?

– Якщо гроші заробляти – я, якщо витрачати – жінка.

– Яка злива! Стіною вода падає! А моя пішла до куми без парасоля!

– Не хвилюйтесь, куме, сховається в крамниці.

– Цього я, куме, й боюся!

– Куме, а чи здійснилася якась мрія твого дитинства?

– Ага. Коли мати тягала мене за чуба, мріяв стати лисим…

Розмова в учительській:

– Кумо, знаєш, яка тема твору цього року на екзаменах?

– Яка?

– «Образ матері в SМS-повідомленнях!»

Зустрілися дві куми.

– Я чула, що ти вдруге заміж вийшла? І як ти з ним познайомилася?

– О, то було дуже романтично. Він наїхав машиною на мого першого чоловіка.

– Кумо, коли помер ваш чоловік?

– Через два місяці після шлюбу.

– Добре, що хоч довго не мучився.

– Куме, чи можна в тебе сьогодні переночувати?

– Мабуть, з жінкою посварився?

– Ні, цього разу навіть не встиг, як вона мене з хати вигнала…

– Куме, напевне, Ганна щаслива – чоловік її на руках носить.

– Ну і що? Мене моя Одарка теж часом носить. – Бачив, бачив, куме, – з пивного бару…

– Куме, я лягаю спати з курми. А ви?

– А я зі своєю Тетяною.

Розглядає кум уважно шлюбне свідоцтво. Кума до нього насмішливо:

– І що ти там шукаєш? 20 років лежало…

– Не можу знайти, а де тут строк гарантії?

В надвечір’я дві куми сперлися на тини і бесідують:

– Ані шелесне, – каже одна. – Гарний вечір, і ніч, мабуть, буде тиха.

– Буде тиха. Мій вже прийшов додому, і тверезий.

– У мене, куме, жінка непогана. Я можу навіть уві сні говорити і не лається.

– Ой, куме! А моя навіть коли я сплю не дає мені слова сказати!

– Я, куме, тільки заходжу в дім, моя дивиться на годинник…

– А моя – на календар.

– Здоровий будь, куме! Ходімо пива поп’ємо. – Не маю часу, поспішаю додому, бо маю борщ варити.

– А що, дружина у відрядженні? Чи хвора?

– Ні, голодна!

– Я цієї ночі куме не міг заснути через жахливий сон. Приснилося, що моя дружина і молода гарна мільйонерка через мене побилися.

– А ти чому не спав?

– Так жінка перемогла!

– Куме, от жінки балакучі! Мою не переслухаю!

– Так то воно так… Але я чув по радіо, що вчені доказали, що у світі найбалакучіші баби – це п’яні мужики.

– Кумо, а що ви робите, що чоловік у вас такий хороший?

– Добре годую, не дратую, а увечері відпускаю на прогулянку.

– Кумо, чому ти розлучаєшся з чоловіком?

– Бо він дурний!

– Так ви ж десять років прожили!

– Бо я дурна!

– Так навіщо ж вам розлучатися?!

– Куме, так хочу чорної ікри!

– Ой, куме, купіть банку кабачкової – зверху вона завжди чорна.

– Чому це ваш пес, куме, усеньку ніч гавкав?

– То він мене від дружини захищав…

– А що це у вас, куме, усю ніч світло горіло?

– Та сьогодні жінка з курорту повертається, обов’язково запитає, чому так мало на лічильнику за електрику…

– Куме, а як закінчилася ваша вчорашня голосна суперечка з дружиною?

– Ой, та приповзла моя Галя до мене на колінах.

– Вибачилась?

– Сказала: «Вилазь із-під ліжка, боягузе!»

– Боже, скільки років ми не бачились! Як справи? Як живеш із чоловіком, кумо?

– Все добре, тільки він дальтонік.

– Ой, кумо, ніколи б не жила з іноземцем!

– Учора син приносить зошит, а там: «скро-рабро пентіхус»… І запитує у мене, що це означає?

– Ну?

– Питаю, хто йому таке сказав.

– А він?

– А він каже: сам написав…

– Куме, хочу розлучитися з дружиною!

– Чому?

– Вештається по барах!

– Так п’є?!

– Ні, мене шукає.

Чоловік іде від дружини, та голосить:

– На кого ж ти мене, Петре, покидаєш?!

– На кума Івана, з ким злигалася!

– Куме, жінка чистить тобі одяг?

– Місцями…

– Як це?

– Тільки кишені.

– Куме, постав у городі опудало, горобці ж соняхи виклюють!

– А навіщо, он жінка цілими днями в городі стирчить!

– Ой, кумо, не прийшов мій сьогодні на ніч додому.

– Може, з ним що сталося?

– Станеться! Коли прийде…

Чоловік до дружини:

– Я бачив – кума гусака патрає, може, в гості сходимо…

– Здурів, чи що?! Ми у неділю порося різати будемо.

П’яний кум Іван до перехожого:

– Де я?

– На майдані Незалежності.

– Не треба так детально… Місто яке?

Купив кум у кума корову.

– А скільки вона молока дає? – запитує.

– Багато. Але б’ється.

– Та то не біда, не я ж доїтиму – жінка.

– Що ж ви, кумо, після смерті чоловіка так швидко заміж вийшли?

– Так нудно ж, кумо, немає з ким і посперечатися…

– Добре тобі, кумо. Лежиш, телевізор дивишся, книжки читаєш. Хороший чоловік у тебе.

– Та де там! Учора прийшов з роботи, вечерю приготував, білизну виправ, а хату не підмів. Ще й лаятися довелось.

Оголошення в газеті:

«Міняю двокімнатну квартиру в центрі міста на сарай мера міста».

Кум Петро.

– Ой, куме, дивись, скажу твоїй, що ти мене цілував…

– Так я ж тільки раз…

– А що, більше не хочеш?

– Куме, розлучаюсь! Десять років кидає в мене всім, що тільки потрапить під руку. Подаю на розлучення.

– І чого ви, куме, не розлучилися одразу, а спохопилися аж через 10 років?

Тільки-но чоловік, повертаючись після роботи, повернув у двір куми, як – звідки не візьмись – його дружина.

– Грицьку, а зарплату давали?

– Давали, – мов обпечений, крутнувся чоловік.

– Так чого ти її до куми несеш?

– Ти ба! – ніби він тут і справді вперше, озирається чоловік. – Хто б міг подумати, що на роботі так затуркають?

– Куме, хто це тобі «ліхтаря» під оком причепив?

– Та то Одарці хвіртку робив та й затримався, а жінка вдома саме мак товкла.

– Кумо, чого ти така сварлива? – запитав кум.

– А що ти думав? Дрова рубати – наймаю, січку різати – наймаю, то ще буду наймати, щоб сварилися за мене?

– Куме, я вчора бачив вашу колишню дружину.

– І що вона казала?

– Сказала, що коли ви не платитимете вчасно аліменти, вона повернеться до вас.

– От кум уміє тримати язика за зубами.

– Звідки ти взяла?

– А йому рік тому підвищили зарплату, а дружина ще й досі не знає.

Кум ходить по двору з перев’язаною головою. Кума і запитує:

– Що, куме, вже повернулася ваша дружина з курсів?

Сваряться чоловік і дружина. Вона йому каже:

– Ти менше балакай і рукам волі не давай, бо он нашого кума за те, що образив свою дружину, засудили до двох років.

– Ти дивися, як йому пощастило! Тепер хоч трохи від неї відпочине.

– Куме, я подаю на розлучення. Моя жінка не розмовляє зі мною вже шість місяців.

– Схаменіться, куме, де ви ще знайдете таку жінку?

Каже жінка до чоловіка:

– Ти чув, що кум Петро потрапив у лікарню?

– Дивно! Адже тільки вчора увечері я бачив його з чарівною блондинкою.

– Його жінка теж бачила…

– Кумо, чоловікам подобається не натуральна краса…

– А що?

– А макіяж у стилі «натуральна краса»!

– Що це, чоловіче, все куди ходиш, то це «ситуація» та «ситуація»?! Що це воно таке – ситуація?

– От, жінко, наприклад, ти приходиш з роботи, а я з кумою на дивані – ситуація! Зрозуміла?

– Зрозуміла. Це коли ти приходиш з роботи, а я з кумом на дивані, – ситуація?!

– Е-е, жінко, ти не плутай ситуацію з проституцією.

Галя з Іваном у барі. Галя помічає кума Петра біля барної стійки і показує на нього чоловікові.

– Дивись, Петро розлучився з Марією сім років тому, і з тих пір він усе п’є!

– Та ну! Ніхто стільки не святкує!

– Куме, одразу видно, що ви гарно відпочивали: ач, як щоки поповнішали і почервоніли.

– Про який відпочинок ви говорите?! Я тільки там і займався, що надував гумові матраци для дружини і для тещі.

– Кумо, вчора біля магазину мені твій чоловік такий анекдот розповів, що я мало з ліжка не впала.

– Мене, Грицю, дуже непокоїть те, що моя дружина останнім часом вигукує уві сні: «Не щипайте, куме, бо зіпхну з ліжка!»

– Тю-у-у! Яка ж у тебе може бути підстава для занепокоєння?! Адже вона погрожує кумові, а не тобі.

Зустрілися на тому світі два куми й питають один одного:

– Ти, куме, від чого помер?

– Я – від холоду. А ти від чого?

– А я, куме, від здивування.

– Як це?

– Та приїхав я з відрядження, відкриваю своїм ключем квартиру – дивлюся, а в коридорі чужі черевики, піджак. Усі ознаки, що до жінки прийшов коханець. Я, куме, усю хату перерив, а його так і не знайшов.

– Куме, а ти в холодильнику дивився?

– Ні, в холодильнику не дивився!

– От який ти недогадливий! Подивився б у холодильник – були б ми обидва живі…

– Чому ти, куме, такий зажурений?

– Я переживаю духовну кризу: покохав чудову дівчину, вона мене теж. Її батьки хочуть, щоб ми побралися, мої теж…

– То в чому, куме, причина кризи?

– Не знаю, що скаже моя жінка.

Розмовляють дві куми:

– Ти хоч би фіранки затягла, щоб не було видно, що ти витворяєш зі своїм чоловіком.

– А ти, кумо, купи собі бінокль, щоб переконатися, що то був не мій чоловік.

– Ой, кумо, як гарно росте ваш хлопчик. Чи схожий він на свого батька?

– На жаль, схожий.

– А чому – на жаль?

– Бо мені, кумо, було б приємніше, якби він був схожий на мого чоловіка.

– Куме, а який я, коли п’яний?

– А чого це тебе так цікавить?

– Та жінка каже, що тоді я – парнокопитне.

– Це, куме, вона по-науковому. А по-людськи – свиня.

– Куме, а чому ти не стріляв у ведмедя, який пробіг поруч?

– Та, осічка, куме.

– А чому з другого ствола не пальнув?

– А тоді б не встиг на дуба залізти.

Повертається чоловік з полювання. Жінка в крик:

– І хто ж тебе так? І де ж тебе так? Весь у синцях!

– Не лякайся! Це ми з кумом зайця ділили.

– Куме, приходить до мене сусідський Микола і каже: «Отже, меблі та інші домашні речі ми з вашою донькою розділимо порівно?»

– А ви?

– Я погодився. А ще він сказав, що готовий зберегти нормальні людські стосунки, вітатися, розмовляти і таке інше.

– Ну?

– Пообіцяв під час розлучення не попрікати, не скандалити…

– І ще що?

– Залишилось лише домовитися, на який день призначити весілля.

– А ти знаєш, куме, є собаки розумніші за господарів!

– Ото здивував! Та я сам такого мав!

– Скажіть, куме, як, на вашу думку, справляється зі своїми обов’язками президент?

– Правду кажучи, я його ще тверезим не бачив.

– Що – так випиває?

– Він – ні, куме, але я…

Два куми вирішили кинути пити. Залишилась у них одна пляшка. Що робити? Один і каже:

– Ти, куме, заховай її за спину, якщо вгадаю, в якій руці, будемо далі пити. А якщо ні – викинемо і більше не п’ємо.

Той заховав і питає:

– В якій руці?

– В лівій!

– Ти, куме, подумай, не поспішай!

Стомлений чоловік повертається додому і каже жінці:

– Хто б не дзвонив – мене немає вдома.

Ось дзвінок. Жінка бере трубку.

– Чоловік вдома!

– Я ж прохав! – схоплюється чоловік.

– Чого ти хочеш? Дзвонив кум, але не до тебе.

– Що з вами, куме? Ви чимось так стурбовані.

– Нічого дивного: у мене п’ять доньок і жодного зятя.

– Хе! А щоб ви, куме, сказали на моєму місці? У мене тільки одна дочка і вже п’ятий зять.

– Куме, що мені робити? Жінці все гірше і гірше.

– А ті п’явки не допомогли, що я вам дав?

– Ні. Три з’їла через силу, а більше не хоче.

– Уявляєш, куме, приходжу я додому, а жінка з якимось чоловіком у ліжку лежить, і в обох очі хитрі-хитрі! Я одразу щось запідозрив. Швиденько відчиняю холодильник, а пляшки нема.

– За що б’єте свого сина, куме?

– Та завтра кінець чверті і він має принести табель про успішність.

– Ну і що?

– А завтра мене не буде вдома.

– Куме, я вчора впав з тридцятиметрової драбини.

– І залишився живим?

– Так. Правда, я зірвався з третього щабля.

– Куме, то не ваш хлопчик закопує в пісок мій одяг?

– Ні, куме, то сестрин. Мій – он той, що набирає воду вашим капелюхом.

– А що з вами, куме? Обличчя в синцях і зуби вибиті.

– Та знаєте, вчора ми ділили спадок, і я одержав свою частку.

Дівчина дорікає знайомій молодиці:

– Я ж просила, щоб ви нікому не говорили, що я засватана.

– Я й не казала. Я тільки спитала куму, чи вона знає про це.

– Куме, перегорнув оце днями синів щоденник і ледь не знепритомнів.

– Що – багато двійок нахапав?

– Та ні! Виявляється, він уже в четвертому класі.

– Більше я нізащо до кума в гості не піду. Від його слів і досі голова тріщить.

– Цікаво, що ж він базікав?

– Раз за разом повторював: «Вип’ємо ще по одній!».

– Куме, а чому ти щоденно на роботі? Ти ж вже на пенсії, міг би хоч трохи вдома посидіти біля дружини.

– Іди сам біля неї посидь, куме. Побачу, чи ти висидиш.

– Куме, у мене було все: гроші, чудовий будинок, розкішна машина і красива жінка, яка мене любила. А потім – бац! Усе зникло.

– Що ж трапилося? – запитує кум.

– Дружина дізналася.

– Учора мого причмеленого звільнили з роботи!

– За що?

– Начальник їхній пішов на підвищення. Святкували. Він і каже: «Дякую всім. Як ви без мене будете? Пришлють замість мене якогось дурня…» А мій і ляпнув: «Ну ось, знову дурня пришлють…»

– Куме, чи знаєш ти, що таке «повний кайф»? Ні? Тягни три ящики пива – це треба випробувать. Словами не розкажеш!

…Допивають куми вже останній ящик пива. Проситься другий відійти по нужді, а перший все – «почекай». Взмолився той:

– Не можу більше!!!

Побіг, вертається такий радісний. А кум йому:

– Ну, куме, зрозумів, що таке повний кайф?!

– Куме, ви де?

– На роботі.

– Дзвонив на роботу – вас там немає.

– Значить, я вже пішов.

Кум навідався до кума з жінкою в гості. Кума вже все подала на стіл.

– Куме, а що п’є ваша дружина?

– Зазвичай мою кров.

Автобус з туристами під’їжджає гірського до села. Гід оголошує:

– Всього за сто євро ви зможете побувати на єдиному в Європі озері, де водяться літаючі риби, і порибалити.

Туристи ідуть до озера, над яким дійсно злітають риби. Риболовля триває кілька годин.

Щасливі туристи повертаються в автобус.

Гід трохи затримується і кричить в кущі:

– Куме, ми поїхали! Виключай кип’ятильник!

– Куме, хто буде з доброго студента-медика?

– Добрий хірург.

– А з поганого студента-медика?

– Я думаю, куме, що головний лікар.

– Куме, як ви думаєте, що буде, якщо вашу тещу і мою замкнути в одній кімнаті?

– Тераріум, куме!

– Куме, а ви розмовляєте англійською?

– Тільки зі словником. З людьми іще соромлюсь.

– Куме, а що вам запам’яталося зі школи?

– Я пам’ятаю, як мене в першому класі мама в школу привела і як з випускного тато виніс…

Кум Іван з жінкою Галею на курорті. Іван повільно заходить у воду. Галя:

– Як там вода – тепла?

– Градусів двадцять.

– Я тебе не питаю, скільки градусів! Тепла вода чи холодна?

– Тепла!

– А скільки градусів?

– Куме, у мене з жінкою в ліжку просто «Плейбой»!

– Це як?

– Виходить раз на місяць…

– Кумо, де зараз працює ваш чоловік?

– Уже третій місяць на лікеро-горілчаному заводі.

– І йому там подобається?

– Не знаю. Він ще не приходив додому.

– Куме, от невдача! Учора ненавмисно дзеркало зачепив – воно й розбилося. Тепер сім років невдачі переслідуватимуть.

– Та нічого подібного, куме! От у мене сусід дзеркало розбив – так його лише через рік трамвай переїхав.

– І де це можна так довго пропадати? – налетіла жінка на чоловіка, коли той пізно повернувся додому.

– Та от у кума в «підкидного» грали…

– Фу-у-у! Від тебе ж горілкою тхне!

– Таж кум і підкинув випивку.

– Ой, кумо, а чому у вас такі синці під очима?

– Це після того, як я сказала чоловікові: «Очі б мої тебе не бачили!».

– Я, куме, вірю, що чоловік кілька разів народжується, а буває його душа мандрує собі в тілах різних звірів. Наприклад, я вірю, що перед тим був ослом.

– Коли то, куме, могло бути?

– Тоді, коли я вам позичив сто гривень.

– Куме, мене дивує, що ви берете пса до ресторану.

– А чому вас це дивує?

– А як псові та їжа зашкодить?

– Куме, мій внук має півроку, а вже сидить.

– Що ви кажете, куме?! За що?

– Куме, це твоя жінка?

– Так!

– (Пошепки) Але ж вона сліпа і крива.

– Куме, можеш говорити голосно, вона не чує.

– Куме, а чому не жените свого сина?

– Бо він – студент!

– А чому студентові не можна женитися?

– Бо коли буде пильнувати жінку, матиме хвости. Коли буде пильнувати науку – матиме роги. Коли спробує встигнути і те, і друге – відкине копита.

– Кумо, вчора ввечері хтось у мене на городі всю картоплю викопав.

– А може, то студенти?

– Та ні, сліди людські.

– То ви кажете, куме, що на попередньому місці ви були шість років і там вас усі любили і поважали?

– Так, куме!

– А чому ж ви з того місця пішли?

– По амністії.

– Ти знаєш, Ганю, що твоя кума потрапила в лікарню?

– Ні. Добре, що ти сказала. Треба хоч кума відвідати, а то він тепер, бідачок, сам.

– Куме, як вчиться ваш син?

– Та все краще. Але на батьківські збори я поки що ходжу під псевдонімом.

– Куме Петре, як ви думаєте, чи можемо ми з моєю Ганною прожити на 1000 гривень в місяць?

– Звичайно, куме Йване.

– І я їй так кажу. А вона мене вже дістала: «Шукай роботу, шукай роботу…».

Були куми на рибалці. А риба ж не дурна – не ловиться. Відкрили пляшку, взяли другу… А тут вже смеркається.

– Куме Йване, от що ви скажете своїй Ганні, коли додому прийдете?

– А-а-а, куме Петре, я їй скажу «Добрий вечір». Все інше вона сама скаже.

– Куме Йване, я бачу, що коли ви з жінкою розмовляєте, то останнє слово за нею…

– Ви не праві, куме, Петре. Останнє слово завжди за мною, тільки я не кажу його вголос.

Кум Петро дослужився до сержанта. А кум Іван – рядовий. Ото кум Петро перевіряє вишкіл.

– Рядовий, стоїте ви на чатах. Я йду. Ви тричі кричите мені «Стій», а я не звертаю уваги і наближаюся до вас. Ваші дії?

– Я викличу офіцера, – відповідає кум Іван.

– Оце тобі! Дозвольте дізнатися: навіщо? – зловтішається кум Петро.

– Ви такий дебелий, хіба ж я сам зможу відтягнути ваше тіло…

– Куме Петре! Є робота?

– Та немає, хай йому грець! А у вас, куме?

– Теж три місяці не працюю! А знаєте, що сталося з кумом Василем?

– Що, куме Йване?

– Влаштувався ж на роботу!

– А я ж вам казав, що він за гроші готовий на все?

Як воно так сталося, що кум Іван став прем’єр-міністром, ніхто розумно пояснити не може. Поки партії за своїх кандидатів билися, хтось Президентові щось про кума Івана сказав. Просто так. А вже хто тільки не був на посаді прем’єра! Мабуть, вирішив Президент, що проста людина має попробувати. Ніким не знана. Неза-ангажована. Може посуне справи. На удачу.

Прийшов день, коли прем’єр за традицією мав звернутися до народних депутатів. Попросив кум Іван, щоб кум Петро в залі його підтримував. «Я, – каже, – тільки на тебе буду дивитися. Підсоби, куме!». Вийшов рішучим кроком кум Іван на трибуну. Рішучим поглядом оглянув зал. Зупинив погляд на спітнілому обличчі кума Петра. А той крізь зціплені вуса шепоче: «Вперед, куме, вперед!». Рішуче мовив кум Іван:

– Вельмишановні пани-депутати! Наша країна і, що дуже болюче, ми з вами стоїмо на краю прірви!

А кум Петро гіпнотизує з місця: «Вперед, куме, вперед!»

– Я прийшов на цю посаду, щоб зробити рішучий крок вперед!

– Куме Петре!

– Га?

– Оце сиджу та й думаю: хто сьогодні найщасливіший в Україні?

– То що ж ви, куме Йване, придумали? Хто?

– Пенсіонери!

– Овва?

– Вони ж пили до антиалкогольних законів, закусювали до Продовольчої програми, кохалися до СНІДу, а працювали до госпрозрахунку.

Розумієш, старий, я на день раніше приїхав із відрядження …

Кума Петра обрали депутатом. Кум Петро влаштував на прощання вечірку і запросив до столу свого начальника кума Івана. Пили добре, їли гарно, співали – заслухатися…

– Ой жаль, куме Петре, що ви їдете. Ой, жаль, що ви мене залишаєте…

– То чому ж? – усміхається кум-депутат.

– Ви ж мені були як син рідний, такий же лінивий, нахабний та брехливий… Ой жаль, – каже кум Іван та й додає: – Може, б ви, куме, з собою сина мого взяли?

– Та куди ж? Він же лінивий, нахабний та брехливий? – заникується кум Петро.

– Ой жаль, куме.

– То чому ж?

– Ви ж мені були як син рідний…

Кум Петро купив «мерседес». Покликав кума Йвана. Приливають придбане.

Аж заходять до хати донька Ганя з кумовим Миколою. Усміхаються ніяково, за руки тримаються, очі додолу опустили. Кум Петро глипнув на них, ковтнув вареника та врізав рішуче:

– Якщо женитися зібралися – хоч зараз, а якщо хочете машину взяти покататися – чорта лисого!

Закінчилася перша сесія. Новообраний депутат кум Петро повернувся додому. Першим ділом засіли вони з кумом Іваном в садочку під вишнями. А як череда пройшла, зібралося в садочку чи не півсела.

– Кажіть, куме Петре, для всіх, що ви там чули-бачили?

– О-о-о! Там, люди, багато цікавого я узнав! Головне, затямте, виборці мої шановні, сьогодні в нашій молодій країні все робиться для людини, все заради людини, все в ім’я людини. І уявіть собі, я цю людину бачив, як оце вас!

Дістався кум Петро високої посади. Кум Іван якось був у місті в неділю, базарував, мав трохи часу, тож зайшов до давнього приятеля. Посиділи, позгадували.

– Куме, – каже кум Іван, – читав я про вас в газеті, ви там проти приватної власності виступаєте. Чому б то?

– Я ж, куме, на власному досвіді переконався, що краще жити без тієї приватної власності. Ось у мене квартира державна, і автомобіль державний, і дача державна, і постачання державне… Уявіть, куме, що за все це треба платити самому… Тоді треба ставати експлуататором!

Кум Іван і кум Петро організували партію. Кум Іван подався її зареєструвати, а кума Петра поставив на перехресті листівки роздавати. Повертається кум Іван і для прикладу, щоб народ підбити, бере в кума Петра листівку. Випадково дивиться на неї, аж то чистий папір, чистісінький.

– Куме, а що ж тут нічого не написано?!

– А що писати, куме? І так все ясно!

Приходить на прийом до депутата кума Петра старенька.

– Я вже й допомоги не прошу, – тільки признайтеся, хто придумав отаку демократію: вчені чи політики?

– Звичайно, що політики.

– Отож воно й погано. Вчені – ті спочатку на мишах випробовували…

Кум Петро та кум Іван добряче випили в честь святої неділі. Кум Петро вже розтулити рота не може, а кум Іван викладає йому свою філософію:

– Чим більше я п’ю, тим більше в мене трясуться руки. Чим більше в мене трясуться руки, тим більше я розливаю горілки, тим менше я п’ю. Кінець-кінцем, чим більше я п’ю, тим менше я п’ю…

Купили кум Іван і кум Петро автомобілі. Наступного дня виїхали обидва і не змогли розминутися – сплюснулися авто передками. Вийшли куми, хитають головами. Біда. Кум Іван дістає з машини пляшку, відкорковує:

– Випийте, куме Петре, з горя…

Кум Петро випив, дає пляшку кумові.

– Тепер ви.

– Е, ні, куме, я вип’ю після того, як даішники протокол напишуть…

Кум Іван причалапав додому п’янісінький. А жінка так розійшлася:

– А щоб ти сказився, п’яна твоя пика! Краще б я за чорта заміж пішла!

Кум Іван заледве розтулив писок:

– Нічого б не вийшло! Шлюби між близькими родичами заборонені.

– Куме Петре, а коли йде швидкий потяг до Києва?

– О дев’ятнадцятій, куме Йване. Тільки я б тобі радив їхати пасажирським.

– Чому?

– Бо швидкий на нашій станції не зупиняється.

Кум Петро приїхав додому. Мав намір відпочити від депутатських справ після сесії. Аж тут запросили його виступити в клубі, розказати про поточний момент, про перспективи. Довго розказував кум Петро. В кінці промови виголосив:

– Шановні земляки! Депутати не дарма хліб їдять! Скоро ми будемо жити краще!

– А ми? – запитав з місця кум Іван.

Приїхали кум Петро та кум Іван до столиці. Цілий день ходили, дивилися. Зголодніли. Купили два калачі. З’їли. Мало. Купили ще два калачі. З’їли. Мало. Голодні. Купили в’язку бубликів. З’їли по одному – наїлися.

– Ото недогадливі! – каже кум Іван. – Навіщо було купувати ті калачі. Треба було відразу бубликів купити.

– Куме Петре! У вас чесна дружина?

– Не знаю. Скільки років живемо, наче нічого не вкрала…

– Куме Петре, от слон – такий величезний і потужний… А чи може він надірватися?

– Може, куме Йване, може. Якщо буде піднімати нашу економіку.

Подався кум Петро в міліціонери. Ходить собі сержант Петро вздовж базару, збирає «мито». Аж назустріч простує кум Іван.

– Куме Петре, товаришу сержант, он поруч вас грають в наперстки, а ви ніби не бачите, йдете мимо…

– Еге, куме Йване, шукайте дурнів. Я вчора вже програв п’ятдесят баксів!

Вечір. Кум Іван і кум Петро дивляться телевізор. До хати заходить Ганна з важкою сумкою. Ледве переводить дух.

– Треба з цим кінчати, Ганно. Тобі ж важко. Жінка у твоєму віці не повинна носити такий вантаж.

– А що ти пропонуєш, Іване?

– Краще сходити двічі.

Приходить кум Петро додому. Дуже голодний. А двері зачинені. Стукає. Відчиняє кум Іван.

– Я додому прийшов! Їсти хочу!

– Вчорашній борщ їсти будеш?

– Буду!

– Тоді приходь завтра.

Приходить кум Петро з Верховної Ради – з роботи, значить, своєї – додому. Втомлений, зачумле-ний. Язика в роті не відчуває. А дружина до нього:

– Скажи, Петре, от ви там сьогодні про підвищені зобов’язання перед народом вели мову. Це як зрозуміти?

– От, жінко, приміром, приходжу я додому, а ти мені пропонуєш: «Чоловіче, давай сьогодні два рази!». А я беру підвищені зобов’язання: «Жінко, давай краще чотири рази…» – І це при тому, що ледве один раз можемо… Та чи й можемо взагалі…

– Куме Петре, завтра терміново йду до поліклініки. Хочу попасти на прийом до окуліста.

– Ти ж наче на очі не жалівся. Бачиш добре, не дальтонік…

– Так сьогодні на сесії Верховної Ради один з керівників держави сказав, що добробут українського народу зростає на очах.

– Ой, куме Петре, у моєї, здається, «дах поїхав».

– Що таке?

– По-моєму, вона боїться, що чи її викрадуть, чи її сукні.

– Звідки знаєте?

– Так вона охоронця найняла. Я його сьогодні в шафі випадково виявив.

Кум Петро повернувся з відпустки. Зустрічає його кум Іван. Обнялися як рідні.

– Ну як, куме? – питає.

– Класно. Я в перший день побився об заклад з чоловіками, що вип’ю весь ящик пива, що ми взяли на вечір. І виграв!

– Куме! А міхур не репнув?

– Ото й погано, що наслідки таки були, куме. Після того мене в жодну компанію не запрошували…

Жінка показує Петрові пофарбовані нігті:

– Гарно! – каже Петро.

– 150 гривень.

– За цю фігню?!

Сидить депутат в парламенті. Газету гортає. Літо. Вікно відчинене. Залетів комар і до шиї присмоктався. Депутат рукою змахнув і впіймав кровопивцю.

– Не чави мене! – запищав довгоносий. – Я можу виконати три твої бажання.

– Так, – каже депутат. – Хочу на Багамські острови.

Раз – сидить він на пляжі, навколо дівчата засмаглі, море блакиттю біля ніг плещеться і комар в пальцях.

– Хочу, щоб ота чорненька біля мене сиділа, щоб горілочка, пиво, раки…

Раз – все так і сталося. І комар в пальцях.

– Третє? Хочу нічого не робити і гроші мати.

Раз!.. Сидить кум Петро в сесійній залі і газету гортає…

Подалися куми в круїз. Навколо світу. Аж у тропічних морях налетів тайфун, судно потонуло. Якимось чудом врятувалися лише кум Іван та кум Петро. Але ж прибила їх лиха година на острів до людожерів. Вже зібралися їх на обід з’їсти, коли це кум Петро кричить:

– Панове людожери! А чи була у вас революція?

– Ні.

– А колективізація?

– Ні.

– А культ особи?

– Ні.

– А економіку, культуру, науку ви відроджували, а вибори демократичні проводили?

– Ні.

– А чому ж ви так озвіріли?!

Поїхали депутати до Німеччини досвідом мінятися. А там добре знають, що у нас проблеми. Поступилися ціною і продають дешево мільйон одноразових шприців. Німецький партнер ввічливо запитує в кума Івана:

– Пане, ми знаємо, що у вас проблеми, ви відроджуєте економіку, якісну продукцію ще випускати не можете. Візьміть у нас ще партію презервативів. Ми дорого не пропонуємо.

– Ні-ні-ні! – відрізав кум Іван. – Така партія у нас вже є.

– Ой, куме Петре! Я таки вчора добре посміявся. Йду мимо вашої хати, дивлюся в хату, а ви за кумою по хаті бігаєте. І вона гола, і ви голі, куме.

– Будете, куме, сміятися ще більше!

– Та невже?

– То був не я.

Кум Петро і кум Іван разом з групою депутатів піднімаються на найвищу гору на честь прийняття бюджету.

Аж це кум Петро послизнувся й полетів у провалля. Кум Іван кричить вслід:

– Куме, ви живі?

– Та живий!

– Руки цілі?

– Цілі.

– А ноги?

– Цілі.

– То вилазьте, куме, потихеньку.

– Не можу, я ще падаю…

Кум Петро на прийомі у лікаря:

– У вашій родині були випадки божевілля?

– Наче б ні. Хіба що моя дружина. Вона вірить, що підвищать зарплату.

– Куме Петре, якесь життя стало одноманітне…

– Чому, куме Йване?

– Вчора грошей не було і сьогодні немає.

– Куди, куме Петре, йдете?

– На базар. Хочу порося подивитися.

– Ходіть, куме, до мене, та й подивитеся.

Прийшли. Подивився кум Петро, за вухом почухав.

– Гарний кабанчик. Скільки, куме Йване, за нього хочете.

– А я не продаю.

– Чого ж ви мене запросили?

– Так ви ж хотіли подивитися!

Кум Петро на прийомі у лікаря. Лікар запитує:

– Як ви ставитеся до алкоголю?

Кум Петро зніяковів.

– Лікарю, це запитання чи пропозиція?

Лікар замовчав, а тоді каже:

– Усі біди у вас від горілки, всі хвороби!

– Дякую, лікарю, хоч ви не звалюєте все на мене, не звинувачуєте мене одного.

– Раджу вам, – каже лікар, – кожного разу, коли потягне до чарки, з’їдати яблуко.

– Ой, лікарю! Я ж стільки яблук не подужаю.

– Куме Миколо, тільки ми двоє в хаті і люлька моя пропала. Чи не можете сказати, хто взяв?

Кум Петро прийшов додому. Голодний.

– А що, Ганно, знову їсти не зготувала? Все! Йду до кума Івана.

– Почекай десять хвилин.

– Що, таки зготувала?

– Та ні, одягнуся, підемо разом.

– І чому ти мною незадоволена, – каже кум Петро дружині. – Двадцять років живемо і жодної суперечки.

– Отож, боягузе!

Посварилися кум Петро й кум Іван. Аж на Великдень приходить кум Петро і каже:

– Сьогодні святий день, куме, давайте миритися. Я вам бажаю всього того, чого й ви мені…

– Ой, куме Йване, ви знову до сварки!

– Подаю до суду на кума Петра. Він минулого року назвав мене носорогом.

– А чого ж тільки тепер зібрався судитися?

– Так оце в неділю був у Києві. Ходив із сином до зоопарку. Тільки тепер побачив, яка то гидка тварюка.

На колгоспних зборах дорікають куму Петру за пиятику.

– Пий, – каже головний бухгалтер, – якщо вже без чарки не можеш. Але ж розумно, з головою.

Після зборів стрів кум Петро кума Івана.

– Ну що, дали прочухана?

– Та ні, дали пораду. Кажуть, щоб я пив з головою, а я, дурний, все з бригадиром.

Стоїть кум Петро на зелене світло. Підходить кум Іван.

– Ходімо, куме, зеленішого не буде.

Кум Петро працює в пекарні. Кум Іван – на металургійному заводі. З’їхалися, сіли за стіл. Кума готує, хліб ріже і ніяк не може скибку відрізати.

– От ножі роблять, і хліба не відріжеш.

– От хліб печуть, і ніж не бере.

Прийшов кум Петро до кума Івана. До столу не запрошує. Все курять.

– Піду я.

– Приходьте, куме, в неділю з кумою.

– Кума не курить!

– Куме Іване, що таке досвідчена жінка?

– О, куме Петре, це та, яка в необхідних умовах уміє прикидатися недосвідченою!

– Куме, моя жінка так штопає мені шкарпетки, що навіть непомітно…

– А моя, куме, сорочку як випрасує, теж непомітно…

– Куме, чув, що твоя Марійка небезпечно хвора…

– Хвора, куме… Але небезпечна вона тоді, коли здорова…

Посиділи куми гарненько. Збирається кум додому і взувається в хазяйські калоші.

– Куме, навіщо мої чуні взуваєте? Дощу ж немає…

– А я калюжі знайду…

– Куме, відвези мою Марійку до міста.

– Не можу. Сказало начальство гній возити.

– Але я з начальством домовлюся.

– То домовляйся. Яка мені різниця, чи гній везти, чи твою жінку…

Було у Івана три сини: один – старший, другий – менший, а третій – кумовий.

– Куме, а ви б хотіли мати жар-птицю?

– Але тільки варену! У мене від смаженого печія.

– Куме!

– Га?

– Вам подобається, як вам мотають нерви?

– Ні.

– І мені не подобається комусь мотати нерви. То, може, змотаєтесь, щоб я вам нерви не мотав?

– Куме, у вас СНІДу нема?

– Є трохи. Але для себе тримаю…

Кум з кумою наодинці.

– Куме, як ви думаєте, мене полюбити можна?

– Думаю, можна.

– Так чого ж ви чекаєте?

– Куме, беріть пляшку, приходьте, повечеряємо.

– Та не маю пляшки…

– То й не приходьте…

Головний лікар телефонує директору бази:

– Куме, скільки мотоциклів сьогодні продали?

– П’ять.

– Значить, один ще десь їздить…

– Куме, тільки не брешіть, ви сьогодні зарплату отримали?

– Звідки, кумо, знаєш?

– Та мій дурило дзеркало голить замість п’яної пики!

– Куме, так?

– Так.

– Куме, ні?

– Ні.

– Так чи ні?

– Ні, не так… І взагалі, по-вашому, куме, не буде!

– Куме, чорний – це колір?

– Колір.

– А білий – це колір?

– Колір.

– Годину своїй товкмачу, що купив кольоровий телевізор!

Приїхав кум Іван з відрядження.

– Куме Петре, ніхто до моєї не навідувався?

– Я, куме, ні.

– Так я на вас і не подумав.

– Поганої ж ви, куме, про мене думки…

– Куме, вітаю тебе з днем народження!

– Дякую, куме, жодна сволота, окрім тебе, не згадала…

– Куме, а що то ваша доня з негреням приїхала?

– Каже, куме, що то гуманітарна допомога.

– Куме, сьогодні роковини, як немає мого чоловіка. Приходьте увечері, пом’янемо…

Засиділися.

– Може вже, куме, не підете? Темно… Дощ…

– Та воно так…

– Може би я друге ліжко не розбирала?

– Та вже ж…

Повлягалися.

– А чого б вам, куме, зараз хотілося?

– Горілки!

– То йдіть випийте.

Через півгодини.

– А може, куме, вам ще чого хочеться?

– Ще горілки!

– То йдіть випийте!

Через годину.

– От невже, куме, вам більше нічого не хочеться?

– Хочеться, але без вас, кумо, того не втну…

Кума аж вигнулася на ліжку:

– Ну!

– Тягніть мене, кумо, туди, де горілка, бо сам не дійду…

По чорному-чорному лісі під чорним-чорним небом чорною-чорною стежкою попри чорну-чорну річку ідуть два чорних-чорних чоловіки. Один другому каже:

– І навіщо ми, куме, ту гуму палили?!

– Уявіть собі, куме, дивлюся вчора футбол по телевізору, аж тут у вусі засвербіло. Колупнув гвіздком – і звук пропав…

– Треба майстра викликати…

– Кажуть люди, куме, що бачили вас із моєю жінкою, – уявити собі того не можу!

– А я можу…

– Куме, на тобі сидить велика зелена муха!

– Ну то й що?

– Нічого… Але великі зелені мухи рідко помиляються…

– Куме, моя вчора поставила умову. Каже мені: я або пиво!

– А скільки пива, куме?

– Кумо, у вас груди є?

– Ото!

– Чому ж ви їх не носите?

– Куме, мій ледащо знову двійку приніс!

– Хіба то дивина?

– Та ж із фізкультури!

– Оце тобі!

– Ага. Сказав учитель, щоб він козла матами обклав, то він постарався…

Галя:

– Іване, я сьогодні вночі спала просто жахливо!

Іван:

– Знаю, моя пташко. Ти увесь час крутилася і розмовляла уві сні.

– А що ж я казала?

– Не пам’ятаю…

– Права була моя мама, коли я виходила за тебе! Ти ніколи не слухаєш, що я кажу!

Куми засперечалися, яке у світі найбільше число.

– Мільйон!

– Трильйон!

– Дофіга!

– Що це за число «дофіга»?

– А ти піди по рейках, порахуй шпали. Коли скажеш «ну його нафіг!» – це буде тільки половинка «дофіга»!

– Куме, ходімо, по чарці вихилимо.

– Не можу, куме.

– Чому?

– Зав’язав…

– Але щось від вас, куме, горілочкою пахне…

– От біда! Слабенько зав’язав. Пропускає…

Під ранок кум Іван приходить додому… Рука в гіпсі! На оці пов’язка! Але в доброму гуморі. Сміється.

– Боже! Що з тобою?! – сплеснула руками жінка. – Ще й сміється!

– Ет… То ми з кумом Петром засперечалися на око, що він мені руку не зламає.

Черга за пивом у Києві. Останній в черзі негр. Куми підходять.

– Циган, ми будемо за тобою.

– Я не циган, я – негр.

– Ото, куме! А які ж тоді в них цигани?!

– Куме, заб’ємось, що вкушу себе за око!

– Давай!

Виймає кум Іван скляне око. Виграв пляшку.

– Куме, заб’ємось, що вкушу себе й за друге око!

– Давай!

Вийняв кум Іван вставну шелепу. Виграв пляшку.

– Куме, оце дивлюся на вас – і очам своїм не вірю! Що ж це ви поливаєте свої помідори та огірочки машинним маслом? Вони ж пропадуть!

– Є, то нічого куме, хай пропадають – куплю собі ще, на базарі – вдосталь. Зате «шмайсери» не поржавіють…

Приїхав кум Іван з відрядження. Йде додому і зустрів по дорозі кума Петра.

– Ходімо до мене, куме Петре, маю пляшку.

Заходять в дім.

– Куме Іване! – шепоче голосно кум Петро. – Там ваша жінка з якимось хлопом у спальні!

– Тихо! Аби не почули! У мене одна пляшка! На всіх не вистачить.

– Куме, ходімо до мене, вип’ємо по чарці.

– Ходімо!

Зайшли в квартиру. На кухні дістали закуску.

– Підіть, куме, в кімнаті на столі пляшку коньяку візьміть.

Кум повертається з пляшкою і з витріщеними очима.

– Куме, там ваша жінка з якимось бахуром на дивані сплять.

– Тихо, куме… То їхня пляшка…

Кум Петро і кум Іван дістали десь книжку про біологію і читають її разом:

– Дивіться, – каже кум Петро, – що то за чудеса на тім Божім світі. От, куме Іване, ви умрете, вас поховають, а потім на вашій могилі виросте трава, ту траву спасе корова, прийде на моє подвір’я та й лишить там – знаєте що?… А я вийду з хати та й скажу: «Ой, куме Іване, але ж ви змінилися, дуже змінилися!».

– То так, куме. Але ж і ви можете відійти на той світ. Виросте на вашій могилі трава, корова її спасе, ітиме попри моє подвір’я і покладе – знаєте що? А я вийду з хати і скажу: «Ой, куме Петре, але ж ви якими були – такими й залишилися…»

– Чого це ви, куме, вчора з хати вискочили такі червоні як рак і такі сердиті?

– Ой, куме, не питайте. Зайшов до хати. Бачу, в ліжку під ковдрою ніби двоє вовтузяться. Я схопив виделку – що під руки попало – штрикнув. Аж тут жінка з кухні: «Іване, там до тебе брат з жінкою приїхав, лягли відпочити…»

Голова колгоспу встав на зборах та й каже:

– Позаминулого року посіяли буряк на ближчому полі – довгоносик з’їв, минулого року посіяли на дальньому полі – знову довгоносик з’їв! Що нам робити в цьому році?

Аж кум Іван обізвався:

– Давайте нині всі поля буряком засіємо – най той довгоносик подавиться!

Зустрілися два куми на базарі, один місцевий, другий із сусіднього села. Місцевий і каже:

– Куме Петре, ходімо до мене, пляшку розіп’ємо.

– Та ні, куме Іване, я маю пляшку, ходімо до ставочка, там і вип’ємо.

– Як то, куме? Вдома ж і борщ, і сало…

– Ет, куме! На природі ліпше п’ється. Якоїсь травички на закуску увірвемо. Та й захмеліємо…

– Ні. Куме, ходімо до мене!

– Не піду…

– Чому?

– Я з вашою жінкою сплю…

– І я з нею сплю. То що ж, мені теж додому не ходити?…

– То ви, куме, цілий вечір один вдома?

– Так. Кума на хвильку до сусідки вийшла…

– Куме, як вам моя жінка на цьому знімку?

– Гарна. Знімок, мабуть, миттєвий.

– Чому?

– Та в неї рот закритий…

– Іване, он кум завжди цілує жінку, як іде на роботу.

– Я б залюбки її теж цілував кожного ранку, але ж вони живуть далеко.

– Куме, я тобі співчуваю.

– Отакої!! Чому ж?

– А в моєї Марійки нова сукня!

– Що мені з того?

– Сьогодні увечері вони з твоєю Ганнусею йдуть на концерт…

– Куме, можна у вас в садочку яблучко зірвати?

– А чого ж…

Тільки до яблуні – а там собацюра, як теля.

– Куме, так тут пес…

– Так отож…

Продає дід на базарі чарівну шаблю. Дорого.

– А чому то вона чарівна? – питає кум Іван.

– Замахнешся нею – видовжується на повну довжину.

– Хіба то чари! Он у моєї Марійки, як прийду п’яним, качалка на весь коридор видовжується.

Проводиться світовий експеримент: чого досяг розум у ХХ столітті. Жереб упав на японців, французів і українців. Покликало світове журі по два чоловіки від кожної країни. З України приїхали кум Іван і кум Петро. Дали кожній команді з двох чоловік по дві металеві кульки і зачинили на добу в окремих кімнатах. Японці за добу з двох кульок зробили комп’ютер. Французи вивели новий закон тяжіння. А українці… зачинилися і не виходять. Їх вже й просять.

– А бити, лаяти не будете?

– Та ні, вже виходьте!

Вийшли куми.

– А де кульки? – їх питають.

– Одна загубилась, друга зламалась.

Йдуть два куми лісом темної ночі. Аж той, що передній, схопив раптом дрюка та з повороту як вріже заднього в лоба, що той упав, – і втік.

Наступного дня зустрілися. Побитий кум, перев’язаний весь, запитує:

– За що, куме?

– Уявіть, куме, ситуацію: йдемо ми темної ночі лісом, я попереду, а ви – позаду… Звідки я знаю, куме, що у вас на думці?!

Японці готують на світовий ринок новий холодильник. Запросили Білла з Америки, Жоржа з Франції та Івана з України. Білл приїхав зі скафандром і спецапаратурою. Жорж з дамою. Іван з кумом. Кожна представницька команда мала годину пробути в холодильнику. Білл у скафандрі і спеціальному костюмі пробув 10 хв. Не витримав. Жорж з дамою пробув 15 хвилин. Не витримав. Іван з кумом взяли 3 літри горілки. Година минула – їх немає. Японці зібралися, хвилюються. Головний інструктор відчиняє двері холодильника. Звідти вилітає кулак Івана – японцю в ніс. І голос кума:

– Так його, Іване! Тут і так колотун, а він ще протяг влаштовує.

Кум Петро ішов лісом і наступив на мурашок. Приходить у церкву і до батюшки:

– Гріх на мені великий! Висповідатися хочу…

– Який же гріх?

– У лісі я роздавив мурашок, жаль їх… Так тепер дзвіночок на ногу причепив, задзеленчить – мурашки і розбіжаться.

– Так ти майже святий!

– Батюшко, це не все. Є у мене дружина, я з нею сплю кожної ночі.

– Ти і справді святий. Це не гріх. У Біблії написано: «Люби дружину свою».

– І це ще не все. Сестра моєї дружини якось білизну прала, нахилилася, я не втримався…

– Так… Це великий гріх…

– І це ще не все. Якось теща нахилилася гривню підняти…

– Це дуже великий гріх! Не знаю, чи зможу його відпустити…

– Ой, батюшко. А ще тесть нахилився шнурок зав’язати…

– Ну, знаєш, тобі дзвіночок на інше місце чіпляти треба!

– Куме, ви на курорт зібралися?

– Ага…

– Без жінки?

– Ага, куме…

– І обручку зняли…

– Обручку? Та хто обручку в таку спеку носить…

Заробив кум Іван грошей, купив «мерседес» і їде в рідне село, аби всіх здивувати. Аж тут піймав цвяха. Знімає колесо, щоб запаску поставити.

Із села навпроти їде трактором кум Петро. Зупинився. Вийшов.

– Привіт, куме, що робиш?

– Та ось колесо знімаю…

Кум Петро швидко схопив «монтіровку» та як лупоне «мерседес» по склу.

– Мені колеса не треба, я собі магнітофон візьму…

Кум – кумові:

– Чуєш, виявляється, твоя жінка нам зраджує…

– Куме, я читав, що під час одного поцілунку передається п’ять мільйонів мікробів!..

– Але ж, куме, з іншого боку, п’ять мільйонів і ти збуваєш…

Кум Іван іде з кумою Марійкою за селом. А там теля облизує ніс його корови.

– Кумо, як би мені хотілося того самого…

– Так у чому справа? Це ж твоя корова…

Кум Петро старається запхнути до рота великий шматок сала та все не може.

– Куме, давайте надріжу, – хоче виручити кум Іван.

– Добре, куме, надріжте. Ось тут і ось тут, – показує на куточки рота кум Петро.

– Кумо, покличте нашого Андрійка, у вас все одно рот відкритий.

– Куме, я вчора читав, що тютюн і алкоголь дуже шкідливі для здоров’я, і вирішив з понеділка кинути…

– Курити чи пити?

– Читати…

– Куме, я, між іншим, одружений вже вшосте. Причому моя четверта дружина – це колишня перша, а п’ята – колишня друга.

– Я вже, куме, здогадався, що ваша шоста дружина – це колишня третя.

– Хіба я схожий на чоловіка, який вдруге одружується зі своєю третьою дружиною? Ні, моя шоста – це колишня перша і четверта.

– Сьогодні ви вже кашляєте краще, – каже лікар куму Івану.

– Так цілісіньку ж ніч тренувався…

Кум Іван і кум Петро ловлять рибу. Зо дві години мовчали. Коли кум Петро каже:

– Чуєш, куме, не подобається мені, що ти до моєї Надійки ходиш!..

– Я нічого не розумію, – відгукується кум Іван. – Їй подобається, тобі не подобається. Ви вже вдвох там розберіться.

Приїздить Марійка з курорту і привозить повну валізу грошей.

– Де взяла? – наступає на неї кум Іван.

– Сама заробила! – відрізала Марійка.

– Комусь іншому розкажеш! Та за тебе більше п’яти гривень ніхто не дасть!

– А я більше і не брала!!!

– Кумо, а хочете, я покатаю вас на великому авто?

– Хочу, куме!

– Тоді ходімо на зупинку автобуса…

Кума Марійка хвалиться:

– Мій Іван працює як віл, щоб заробити більше грошей!

– Якби він ще не тратив їх, як осел! – озвався кум Петро.

– Мабуть, вночі буде буря, – каже кум Іван.

– Не буде… Якщо вчасно прийдеш додому, – впевнено відповідає жінка.

На двадцятих роковинах весілля кум Іван каже жінці:

– Марійко, знаєш, наш шлюб, взагалі, наслідок помилки.

– Як?! – аж підскакує Марійка.

– Уяви собі, я свиснув того дня тільки за тим, щоб зупинити таксі…

– А чи не піти нам сьогодні десь відпочити? – зітхнула Марійка.

– Фантастична ідея! – підхопив кум Іван. – Тільки, жінко, не зачиняй двері на засув, якщо повернешся раніше від мене.

– У тебе нова секретарка? Скільки їй років? – починає розмову Марійка.

– Дев’ятнадцять, – неуважно відповідає кум Іван.

– Як працює?

– Нормально, я задоволений.

– Гарна?

– Симпатична.

– А як одягається?

– Дуже швидко…

Кум Петро збирається у закордонне відрядження.

– Усі гроші покладу, а стриптиз там обов’язково подивлюсь.

– Дурню, та мені ліпше гарні речі привези, а стриптиз я тобі покажу, – сердиться Надія.

– А ну ж покажи!

Надія вмикає музику і починає роздягатися.

– Ну як? – запитує.

– Правду казав кум Іван, що дивитись ні на що…

Їде кум Іван в поїзді Івано-Франківськ – Київ. З ним в купе тільки файна молодиця і більше нікого.

– Так, – задумливо мовить жінка, – їду на три дні і майже впевнена, що чоловік приведе коханку.

– У мене така ж ситуація, – додає кум Іван, – моя Марійка вдома не всидить.

Коли вже прийшов час лягати спати, кум Іван каже:

– Може, відомстимо вашому чоловікові і моїй жінці.

– Я не проти.

Відомстили один раз. Кум Іван перебрався на свою полицю і задрімав. Аж це жінка голосно мовить:

– Уявляю, що зараз витворяє мій чоловік. Я би йому всю ніч мстила!

– А ви знаєте, – відізвався кум Іван, – я вже своїй Марійці пробачив.

– Куме, як уберегтися від СНІДу?

– Можна, куме… Одягаєте презерватив, змащуєте його олією, зверху одягаєте ще один презерватив, змащуєте його йодом, накладаєте пластир, бинт, поливаєте клеєм. І головне – ніяких статевих контактів.

Приходить Марійка до лікаря і жаліється.

– Мій Іван мене змордував. Приходить додому, з’їдає полумисок борщу і тягне мене до ліжка. Так кожного дня. Звідки тільки сили беруться.

– А ви так лагідно попросіть його ще на одну роботу влаштуватися, – каже лікар. – Буде втомлюватися більше.

Марійка попросила, Іван погодився. Приходить після всіх робіт Іван додому, ледве ногами човгає.

– Борщ будеш? – запитує Марійка.

– Який там борщ?! Втомився, як пес… В ліжко!

– Куме, як вам вдалося влітку схопити запалення легенів?

– Ой, куме, я три дні тому на чужому балконі до ранку простояв майже роздягнений…

– Як майже роздягнений?!

– В одному презервативі…

– Куме, а вам буває таке, що ви чуєте голос і не знаєте, хто говорить і звідки?

– Дуже часто, куме.

– І коли?

– Коли я розмовляю по телефону.

– Куме, п’єте багато?

– Ні!

– Більше курите?

– Ні!

– В карти граєте?

– Ні!

– А до жінок як?

– Не дай Боже!

– І ніяких вад не маєте?

– Маю. Одну.

– Яку?

– Брешу багато, куме…

Кум Петро приїхав до санаторію. На медогляді лікар йому каже:

– Ви вже лікувалися у нас в минулому році, обіцяли кинути пити і стати нормальною людиною.

– Я й став нормальною людиною, – киває кум Петро. – А та нормальна людина теж почала випивати.

– Лікарю, ви подивилися мої аналізи? – запитує кум Іван.

– У печінці у вас камінчик, в сечі – пісок, в легенях – вапно…

– Лікарю, скажіть, де в мене глина, – і я почну будівництво.

– Куме, у мене так гепа болить, що сісти не можу! – жаліється кум Іван.

– Мабуть, у тебе, куме, геморой. Сходи в аптеку, там тобі ліки порадять.

Пішов кум Іван до аптеки, там йому порадили свічі. Він успішно з’їв цілу упаковку – не допомагає. Телефонує кумові.

– Петре, я прийняв цілу упаковку, а воно болить!

– Ти що, їх їв?

– А ти що думаєш, що я їх в гепу пхав?!

– Лікарю, – жаліється кум Іван, – у мене ноги потіють і від них неприємний запах.

– Це вас дуже турбує?

– Мене – ні. Жінку. Порадьте, що робити?

– Є непогана мазь…

– Всілякі мазі пробував. Не допомагає.

– Можна присипати тальком.

– Вже. Ніякого ефекту.

– Слухайте, а ви їх мили?

– Лікарю, а що таке «їхмили»?

– Каже, куме, мені моя Наталя, що піде з подругами на дискотеку і танцюватиме там до ранку. А їй: «Нікуди ти не підеш!» Засперечалися.

– Пішла?

– Ні.

– Що їй завадило?

– Синець під оком!

– У цьому році я прекрасно відпочив! – радісно виголошує кум Іван.

– Де? На морі? – запитує заздрісно кум Петро.

– Ні, вдома. На море їздили жінка з тещею.

– Куме Іване, за що так тебе Микола побив?

– Бо вернувся з пошлюбної подорожі.

– І що ж з того?

– Так то ж я познайомив його з жінкою.

– Коли я піду у відпустку? – запитує підлеглий у кума Івана.

– Коли, коли… – задумливо передражнив кум Іван. – Розбалувалися ви тут. Ти ціле літо біля відчиненого вікна просидів і ще тобі відпустки треба?!

– Юлю, ти важиш скільки?

– 98 кіло.

– А говориш всім?

– 95 кіло.

– А смисл?

– Куме, де цього літа родина відпочиватиме?

– Доня – в Парижі, син – в Лондоні, дружина – в Барселоні…

– А ви, куме?

– А я, мабуть, куме, з цієї причини – у в’язниці…

– Кумо, ви так схудли… Що то за дієта? – То треба, кумо, курячий бульйон китайськими паличками їсти…

Кум Іван бігає по перону і репетує:

– Боже мій! Запізнився на поїзд! Що тепер робити?

Підходить кум Петро:

– Чого кричиш?

– На поїзд запізнився!

– На скільки?

– На п’ять хвилин…

– А репетуєш так, ніби на годину запізнився…

Кум Іван:

– Олю, що тобі подарувати на день народження?

Знітилася, зашарілася, у роздумах:

– Ой, навіть і не знаю…

– Добре, даю тобі на роздуми ще рік.

Куми сіли в поїзд і відразу ж подалися до вагона-ресторану. Добре випили, вертають назад, а в якому купе їдуть – забули.

– Куме Іване, згадуйте!

– Так, я пам’ятаю, куме Петре! Вікна нашого купе виходять на річку…

– Куме, ви вирішили не їхати влітку в Одесу?

– Ні, в Одесу ми не їздили минулого року. Цього року ми не їдемо в Сочі.

– Куме, як відпустка?

– Ет, куме, як на роботі. Сидиш, нічого не робиш, чекаєш обіду.

– Куме, кума казали, що ви щось вечорами пишете…

– Та про всілякі пригоди в житті. Мемуари…

– А ви вже дійшли до тієї пригоди, коли позичили в мене 100 гривень?

Приїхав кум Петро з Англії. Новий автомобіль шикарний, квартиру купив.

– Як то ти розбагатів? – запитує кум Іван.

– В карти виграв!

– Ти?!

– В очко грали. Перший раз роздали карти, то британець каже: «Очко». Я йому: «Покажи!». А він: «Ми джентльмени». Після того, куме, мені карта як пішла!..

– Куме, що це ви надумали розводитися з жінкою?

– Та вона косоока!

– А куди ж ви дивилися до весілля?

– Я думав, що вона мені «очками стріляє»…

Кум Петро запитує в магазині:

– У вас мило є?

– Тільки яєчне.

– А я хотів увесь помитися…

Кум Іван прийшов у гості до кума Петра.

– Куме, трохи заробив грошей. Піди купи пляшку, посидимо.

Пішов кум Петро в лавку.

Тим часом виходить на кухню симпатична молодиця в прозорому пеньюарі. Куму Івану подих перехопило, він прохрипів:

– Ви хто?

– Світлана…

– А вас можна… запросити?

– Можна…

До приходу кума Петра кум Іван справився. Кум Петро прийшов, пляшку на стіл, дві чарки.

– Куме, а чому ви своїй гості чарку не ставите?

– А то однокласниця моєї дружини, приїхала з села від гонореї лікуватися…

Кум Петро сидить на лавочці і розбирає гранату.

– Куме, не дай Боже, бабахне!

– Не біда, у мене ще одна є…

Кум Іван перевернув чарку догори дном і показує куму Петру:

– Дивись, куме, згори запаяли!

– Це ти, куме, дивись, у неї ще й дна немає!

– Куме, чим краще запивати страви мексиканської кухні?

– Текілою.

– А страви німецької кухні?

– Пивом.

– А страви італійської кухні?

– Вином.

– А російську кухню?

– А російську кухню не запивають, її закусюють!

– Куме, що подаруємо директору?

– Може, книгу…

– Ти що, куме, у нього одна вже є…

Спека. Куми сидять біля річки. Роззулися.

Зняли шкарпетки.

– Куме Петре, ой і брудні у тебе ноги!

– Та у вас, куме Іване, не кращі!

– Так я ж старший…

– Знаєш, куме, в 30-ті роки моєму дідові дали анкету. Там було питання: «Як ви спите з дружиною?». Він довго думав, що написати. Напишеш «зліва» – запідозрять лівий нахил, «справа» – правий, «згори» – піднявся над масами, «знизу» – йдеш на поводу у мас, «ззаду» – відстаєш від мас…

– Що ж він написав?

– «Сплю окремо, займаюсь онанізмом».

– Ну і…?

– Йому дали 10 років «за зв’язок з кулаком і розтрату сімейного фонду»…

Кума Марійка сварить сина:

– Ромчику, ти щойно ходив на зірки подивитися, а тепер цими самими руками береш хліб!

– Куме, якої нації були Адам і Єва?

– Та москалі, куме!

– Чому?!

– А хто б ще погодився ходити босим, голим, їсти одне яблуко на двох і при цьому кричати, що вони в раю.

– Куме, позичте 100 гривень!

– У кого, куме?

Куми, геть п’яні, повзуть по шпалах. Кум Петро:

– Господи, які щаблі високі!

Кум Іван:

– І перила низькі!

Кум Петро:

– Нічого, куме, дивіться, он ліфт їде.

– Куме, у вас вдома нічого немає від молі?

– Жінка купила нафталінові кульки.

– Позичте трохи…

– Та вже дам.

Через день.

– Куме, а де ви їх купували, ті кульки?

– Та не треба віддавати!

– Та що там віддавати! Я вчора кидав ті кульки в моль, але не завжди попадаю…

– Куме, скільки візьмемо, дві чи три?

– Давай три.

– Вчора взяли три – одна залишилась…

– Тоді дві…

– Пані, дайте нам, будь ласка, чотири пляшки горілки і дві цукерки.

– Марійко, – каже кум Іван, – я лягаю спати, а коли захочу випити, ти мене торкни.

– А як же я узнаю, коли ти захочеш?

– Ти мене тільки торкни.

Помирає кум Петро на 90-му році життя. Кличе дітей.

– Діти, – каже, – дайте некролог до газети, що я помер від СНІДу…

– Ви що, тату, здуріли?!

– Ага! Точно знатиму, що по моїй смерті ніхто до жінки приставати не буде!

– Кумо! Що то буде? Я голку ковтнула!

– Не репетуй! Візьми другу…

– Куме, як ти думаєш, скільки років Надії?

– Якщо вірити їй, то вона молодша від свого сина…

Під час війни куми потрапили в полон. Кума Івана забрали на допит. З допиту приволокли в камеру побитого.

– Що випитували, куме?

– Військову таємницю…

– Не сказав?

– Я ж просив тебе, давай запишемо! А ти – запам’ятаємо, запам’ятаємо.

– Куме, чому ви після зустрічі з друзями додому попадаєте, а я – ні!

– А я норму знаю.

– Навчіть!

– Дуже просто. З самого початку я знаходжу очима в залі бридку жінку. Як тільки вона починає мені подобатися – все! Норма!

Лектор:

– Скільки відомо випадків, коли дружина йде від чоловіка, тому що він п’є!

Кум Іван:

– А ви знаєте точно, скільки треба випити для цього?

– Куме Іване, це правда, що кум Петро вчора упав у бочку з вином?

– Правда.

– І не захлинувся?

– Тю! Він тричі за закускою вилазив.

Пояснювальна записка кума Івана:

«Я виготовив три літри горілки і повіз пляшку на пробу куму Петру. В автобусі мене затримали, бо я не оплатив проїзд. При цьому у мене вилучили пляшку і справу передано в слідчі органи. Я визнаю свою вину і завжди буду купувати квиток».

Стоїть кум Іван на зупинці і тримається за ліхтар.

– Чому не їдеш? – запитує кум Петро.

– В автобус не пускають…

– А навіщо ж ти такий торшер великий купив?…

Кум Іван прийшов у бюро знахідок.

– Чи не повертали вам трилітрову банку горілки?

– На жаль, ні… Але принесли того, хто її знайшов.

– Як ти можеш пити оту гидоту? – запитує Марійка Івана.

– Отож, а ти кажеш, що я приємно відпочиваю…

Кум Петро на возі, який з горою повен вугілля, заїжджає в село і кричить:

– Люди, вугілля привіз!

Кобила повертає голову:

– А я тоді що робила?

– Де був? – накинулась на кума Петра дружина. – Я всю ніч очей не стулила.

– А ти думаєш, я спав?

– Куме, ви демократ?

– Ні, але випити можу завжди.

– Куме, як там в Англії?

– Ну й п’ють ті англійці!

Куми стоять під копицею сіна і п’ють. Мороз. Холодно. Кум Іван взяв і підпалив копицю. Коли це дивиться – від села люди біжать. Кум Петро киває на людей:

– Бачиш, куме, як підпалити – нікого немає, а погрітися – всі біжать.

Марійка йде з магазину з новою качалкою. Кум Іван:

– Геть з розуму з’їхала! В хаті ні крапельки горілки, а вона меблі купує!

– Куме, я чув по радіо, що французи провели дуже серйозні дослідження і визначили: від алкоголю страждає кожний другий француз.

– А ми тут при чім, куме? Ми – українці.

– Куме Петре, коли я був холостяком, дуже боявся подружнього життя!

– А нині, куме?

– Нині переконався, що недаремно боявся!

Кум Іван чує стукіт у двері. Відчиняє. П’яний кум Петро без слів падає на поріг.

– Ну, можна випити літр, два, п’ять… Але навіщо було, куме, напиватися, як свиня?!

Кум Іван написав у заповіті, щоб його поховали зі своїм авто.

– Навіщо це тобі? – дивується кум Петро.

– Ще не було ями, з якої я не вискакував на своїх «Жигулях».

Зустрілися дві куми на базарі, давно не бачились.

– Ой, кумо, розкажу тобі зараз анекдот, сміятися будеш – груди відпадуть!

– Ой, кумо, тобі цей анекдот мабуть давно розказали.

– Востаннє запитую, куме, коли повернеш мені борг?

– Слава Богу, куме, що ви запитуєте мене про це востаннє…

Кум Петро ставить диск і каже:

– Галю, ти дивишся цей фільм, а я виконую шлюбний обов’язок.

– Я не можу дивитися цей фільм, я бачила його десятки разів, від нього мене нудить!

– Мила, ми повинні бути в однаковій ситуації.

– Куме, чому ви крадете сіно вдень?

– Ой, куме, я темряви боюся.

– Куме, як добре холостякувати! Живу, як хочу. Сам собі господар. Перу, прасую…

– А хіба погано мені, одруженому? Прийду додому – дружина мене зустрічає, цілує, до столу кличе, обід подає. Я сиджу, їм, а вона щебече, щебече… зараза!

Кум Іван:

– Дівчата, можна я посиджу з вами поруч, я такий самотній…

– Іди геть, негіднику, це жіночий туалет!

– Ой, кумо, мені рано заводити дітей!

– Чому?

– Я морально не готова купувати кіндер-сюрприз і віддавати його комусь.

– Куме, ви забули, як грати в шахи? Так ходити не можна. Я заберу у вас короля.

– Ну то й що? Я проголошу республіку і буду грати далі.

– Куди, куме, зібрався?

– Нема в житті щастя! Іду топитися.

– Ти що, здурів?! У новому костюмі!

– Кумо, оце була на пляжі…

– Ну?

– Виявляється, вагітних чоловіків більше, ніж вагітних жінок!

– Куме, я не розказував, яка біда сталася з моєю мамою в Калуші?

– Куме, ви ж казали, що народилися в Трускавці…

Кум Петро працював у цеху дитячих візочків. Кожного дня кум Петро приносив з цеху одну деталь. До кінця місяця приніс повний комплект. Запросив кума Івана. Посиділи. Випили. Зібрали. Вийшов кулемет.

На мосту натовп. Під мостом хтось тоне. Усі хвилюються, кричать. Але ніхто не спішить на допомогу. Раптом з мосту прямо в одязі стрибає кум Іван. Пірнає, випливає. За нього чіпляється той, хто тоне. Вони ледве допливають до берега. Натовп оточив їх обох. Усі радіють. До кума Івана пробирається кум Петро:

– Куме, ви – герой! Як ви ризикували життям!..

– Герой? Хотів би я бачити ту наволоч, яка мене з мосту штовхнула!..

– Куме, дайте закурити…

– А що це ви, куме, у всіх цигарки стріляєте?

– А що ж, мені цілий день за одним ходити?!

Добре випили куми на весіллі. Пора додому. Один ледве йде, а другий рачкує поруч нього.

– Куме, – каже той, що йде, – ви мене поважаєте?

– Куме, – ледве підводить голову товариш, – я вами горджуся…

Суддя до кума Івана:

– Пане Іване, ваша дружина стверджує, що ви тримаєте тещу в постійному страхові?!

Кум Іван:

– Але…

Суддя пошепки:

– Добре, добре… Лише скажіть, як чоловік чоловікові, як вам це вдається?

– Кумо, як ви думаєте, лікування в цьому санаторії комусь іде на користь?

– А що ви, кумо, не бачите, як прекрасно виглядає персонал?…

– Куме, – торкає кум Іван кума Петра в корчмі, – ти вже три роки холостякуєш!

– Та я, куме, за три роки в нашій корчмі жодної порядної жінки не побачив…

Зайшли куми в магазин, купили по коробці цигарок. На вулиці кум Петро каже:

– Куме Іване, дайте закурити.

– Так ви ж маєте!

– Та, розумієте, розкривати не хочеться…

Кум Іван дав кумові цигарку, сам закурює. Кум Петро ховає цигарку за вухо та й знову до кума Івана:

– Куме, залишите покурити…

– Куме, як ваш новий начальник?

– Та так, нічого собі…

– А наш, куме, усе – собі!

– Куме, а ви знаєте, що шуруп, забитий молотком, тримається міцніше, ніж цвях, закручений викруткою?!

Кум Іван запитує сина:

– Курив?

– Ні, тату, стояв там, де курили…

– Ага! А ще сидів там, де пили!..

– Кумо! Рік не бачилися! Як живеш?

– Та нічого… Навіть за дровами не треба ходити, самі за мною літають…

Були куми на заробітках за кордоном. Запросили їх у гості. Кум Іван приходить у костюмі, а кум Петро у джинсах і футболці.

– Що це ти, куме? – дивується кум Іван.

– Село ти, куме! Не бачиш – написано: «Ноу смокінг».

– Куме, це у вас картопля на посадку?

– Ні, куме, на зліт…

Чоловік із дружиною на гостинах. Дружина:

– Іване, тобі досить, пора додому.

– Кумо, я тверезий, прекрасно все контролюю.

– Я не кума, я твоя жінка!

– Куме, дайте закурити.

– Нате…Тільки щось ви, куме, кашляєте…

– Та весь час різні сигарети курю…

– Куме, ви задоволені своїми бджілками?

– Дуже задоволений! Меду ще не скачав, але вони вже покусали всіх моїх сусідів!

– Тату, дайте нам з Оксаною машину на вечір, – просить Іванко.

– Там немає бензину, – вдоволено відповідає кум Петро синові.

– А нам і не треба!

Пішли куми на полювання. Вийшли прямо на ведмедя. Той за ними погнався. Куми – на дерево. Кум Петро рушницю загубив, а ведмідь якраз за ним і поліз.

– Стріляйте, куме Іване! – кричить кум Петро.

– Не кричіть, куме! Я – снайпер! Зараз поцілю в ліве яйце.

Бах! Ведмідь заревів і лізе далі.

– Ой, куме Іване, стріляйте ще!

– А зараз, куме, поцілю в праве яйце…

Бах! Ведмідь реве страшно, але лізе вище.

– Куме! Рятуйте! – аж піниться кум Петро.

– Тепер я тому ведмедю в пуцьку поцілю!

– Ой, куме, стріляйте в голову, нутром чую – не за тим він лізе!..

Зустрілися дві куми. Кума каже:

– Кумо, я ніяк не можу зрозуміти, за що мене чоловік постійно б’є. Вдома все поперу, попрасую, їсти наварю, в хаті завжди прибрано, діти – відмінники.

– А може ти, кумо, підгулюєш?

– Ну, хіба що тільки за це…

Зустрілися два куми у шинку. Шинкарка їх обслуговує, заграє з ними. Один з кумів домовився провести з шинкаркою ніч. Наступного дня інший кум запитує:

– Ну, як, куме, шинкарка?

– Та, моя жінка краща.

Наступну ніч із шинкаркою проводить інший кум.

На другий день:

– Ви знаєте, куме, ваша правда: ваша жінка таки краща.

– Кумо, мені здається, що я здатний читати ваше серце, як розгорнуту книгу!

– Читайте, куме, на здоров’ячко, лиш не мацайте обкладинку руками!

– Не витримаю, кумонько! Покинув мене мій чоловік-небіжчик. І такий у мене жаль, що піду за ним у могилу…

– Кумцю, майте Бога в серці… Дайте небіжчикові хоч там спокій.

– Куме, ти чому дозволяєш своїй дружині палити?

– Але ж має вона колись і помовчати, куме!

– Куме, а ваша жінка вміє готувати їжу?

– Взагалі-то – ні.

– А ким вона працює?

– Кухарем у їдальні.

Кум мордується над кросвордом. – Куме, як називається пташка з семи літер, котрої уже не існує на світі?

– Це, куме, моя канарка, яку вчора кіт з’їв.

– Куме, моя жінка веде щоденник, де занотовує усі справи і вчинки, геть усе до найдрібніших подробиць! Уявляєте?!

– Ну і що! Чимало жінок ведуть щоденники. У цьому нема нічого незвичного.

– Та так, куме, але моя веде його за тиждень наперед!

– Ой, кумо, познайомилась учора з одним диваком!

– Ну? – А як на себе глянула – нормальний хлопець!

Приходить кум Петро в гості до кума Івана. Той виходить його зустрічати, а на лацкані – орден Леніна.

– Оце то, куме! Не чув, щоб тебе нагородили!

– Але, куме! Я відкопав у городі скриньку, в ній чотири ордени, за законом – четверта частина скарбу моя!

Два куми в Африці полюють на носорога.

– Куме, та стріляйте вже!

– Згода, куме! Але ви повинні мені пообіцяти, що ви не будете з мене кепкувати, якщо я схиблю!

– Кумо, а як ви відучили свого чоловіка пізно приходити додому?

– Якось, кумо, він прийшов дуже пізно, а я запитала: «Це ти, Миколо?»

– Ну і чому це на нього вплинуло?

– Тому, що мого чоловіка звати Степан.

– Кумо, мій чоловік вчора одягнув мене з ніг до голови!

– Невже?!

– Авжеж! Купив мені колготи і шпильку для волосся…

– Куме, як ви думаєте, чому Господь створив спочатку чоловіка, а потім жінку?

– Тому, куме, що він не хотів, аби під час створення чоловіка жінка мордувала його своїми порадами.

– Кумо, дуже мені прикро, що мої кури знищили вам город.

– Дрібниця, мій пес поїв якраз ваші кури.

– Ах, то дуже добре, бо мій віз переїхав хвилину тому вашого пса.

– Ти знаєш, куме, у моєї дружини з’явилась погана звичка не спати до другої години ночі. І я не можу відучити її від цього.

– А що ж вона так пізно робить?

– Чекає мого повернення додому.

– Куме, що я маю робити? Страшенно набрид цей дід-жебрак. Щодня просить хліба.

– А ти дай йому того пирога, котрого твоя жінка вчора спекла, от він більше і не прийде.

– Куме, найкращими днями свого життя я завдячую Буковині.

– Як це, куме, розуміти? Ти ж ніколи там не був. – Я – ні, але моя жінка виїжджає туди щороку!

Відверта кумівська розмова:

– Куме Грицю, скажіть, скільки годин ви відпочиваєте після обіду?

– Моя спить з першої до третьої.

– Кумо, а хто розбив шибку у вашому вікні?

– Мій чоловік, той боягуз.

– Як же це трапилось?

– Він нахилився, коли я кинула в нього вазу.

– Кумо, а чому ви свого пінчера назвали Негідником?

– Задля сміху: коли я кличу його на вулиці, половина чоловіків озирається.

– Куме, цікаво, а що жінки знаходили в чоловіках раніше?

– Коли раніше?

– Коли ще не винайшли гроші.

Розмовляють два куми:

– Куме, яка різниця між гвинтівкою і кулеметом? Адже патрони у них однакові.

– То так, куме: коли я говорю, то є гвинтівка, а коли моя жінка – то є кулемет.

– Куме, у твоєї жінки не ротик, а просто чудо: такий маленький.

– Чудо, куме, не те, що маленький, а те, що в ньому такий великий язик.

– Кумо! Ти так гарно одягаєшся! Скільки одержує твій чоловік?

– По-перше, такі запитання неетичні, а по-друге, востаннє він одержав два роки і шість місяців.

– Куме, дивіться, он ваша хата димить… Біжіть гасити!

– Та ні, не тривожтеся, то моя жінка перед святом доріжки та покривала витрушує.

Приходить кума до куми:

– Кумо, позичте макогона маку втерти.

– Хіба ж можна без макогона жити? Чим же ти, кумо, чоловіка уму-розуму вчиш?

– Куме, я вже три тижні не розмовляю зі своєю жінкою.

– А це чому?

– Щоб її не перебивати.

Кум Григорій:

– Світлано, припустимо, твій чоловік тобі зрадив, але сам прийшов і розповів, – чи зможеш ти йому пробачити?

– Ні, мабуть, образливо дуже, – а що?

– Тоді нічого.

– Кумо, а що ти привезла собі з Польщі? – Пару нічних сорочок, бо ті старі вже всім обридли.

– Куме, минулого тижня малесенька піщинка потрапила в око моїй жінці і вона пішла до лікаря. Цей візит коштував сорок гривень. Уяви собі – за один візит!

– Про що ти, куме, говориш? Три дні тому на очі моїй дружині потрапила хутряна шуба. Так це мені коштувало вісім тисяч. А ти про піщинки торочиш…

Розмовляють дві куми:

– Мій чоловік такий вразливий, мов мімоза. Коли я, наприклад, рубаю дрова, він стане в куточку і гірко плаче через те, що мені доводиться виконувати таку важку роботу.

– Куме, кажуть, ти вчора перебив головою телеграфного стовпа?…

– Еге, перебив. Нехай не чіпляється до моєї дружини…

– Вчора на зборах, куме, підмінили мені капелюха.

– Хто ж міг узяти такого старого капелюха? – Не знаю, бо я вийшов раніше за всіх.

Повертається кум Петро з відрядження, а назустріч йому кум Іван:

– З приїздом, куме! А ти ще не знаєш, що твоя жінка покинула тебе і виїхала з Грицьком?

Помовчавши від несподіванки, Петро каже:

– Шкода… Добрий хлопець був…

– Скажіть, куме, чому розумні, коли думають, чухають скроні, а дурні – потилицю?

– Треба подумати, – відказав кум, чухаючи потилицю.

– Куме, скажіть, хто познайомив вас із вашою дружиною?

– Це був випадок. Нема кого звинувачувати.

– Куме, правильний гість ніколи не буде чекати, доки господарі почнуть йому натякати, що, мовляв, пора і честь знати.

– Оце добре ви, куме, кажете, зараз я вас до порога проведу.

– Такий гість скаже: «Щось я засидівся. Де у вас тут переночувати можна?»

– Куме, кажуть, ти навчив свою жінку грати в карти?

– Навчив, і знаєш, добре вчинив. Минулої суботи я відіграв у неї половину своєї зарплати.

– Куме, а чого ви ходите у дірявому капелюсі?

– Моя дружина поклялася, що не піде зі мною нікуди, доки я не куплю собі нового капелюха.

– Чого ти такий сумний, куме?

– Бо жінка знову розбила горня.

– І чого журитися?! Моя жінка часто таке робить.

– Але моя розбила його у мене на голові!

– Куме, а чого це в тебе синець під оком?

– А нехай не лізуть!

– Кумо, файного ґазду маєте. Як сонечко!

– Ти вгадала: як звечора піде, то аж вранці з’явиться.

На лаві сидить кум Іван, під ногами порожня пляшка, з кишені стирчить інша. Підходить кум Степан:

– Куме, ну чого ти так побиваєшся?

– Жінка пішла до сусіда… Уже три дні…

– Та не переймайся. У вас же діти, господарство. Погуляє, отямиться та й повернеться.

– Саме цього я і побоююсь…

– Куме, а скільки років ви одружені?

– Та, жінка каже, що п’ятнадцять років, а мені здається, що вже років з п’ятдесят.

– Куме, ви взяли жінку з любові?

– Ні, із Жмеринки…

Прийшов кум Іван до кума Петра весь закривавлений.

– Куме, що трапилось?

– Пес вкусив.

– То подай на власника в суд.

– Не можу, то мій пес.

– То пристрель його, якщо він такий дурний.

– Не можу, бо я сам винен.

– Як це?

– Я вперше прийшов додому тверезий, і пес мене не впізнав.

Розмовляють дві куми:

– Кумо, не знаю, чого мій чоловік називає мене жайворонком?

– Напевне, хотів би, щоб ти на зиму відлітала в теплі краї…

– Кумо, коли я п’ю каву, то потім довго не можу заснути.

– А у мене навпаки. Коли я сплю, то взагалі не можу пити кави.

– Кумо, чого ж ти так мучишся зі своїм чоловіком?

– А звідки ти взяла?

– Та ж він тебе щодня лає!

– Ну то й що?

– І додому повертається після півночі!

– Буває.

– І не святі стосунки у нього з чаркою…

– Трапляється…

– І не помічник тобі.

– Це вже правда: яка з нього поміч?

– То як же ти живеш з таким нікудишнім, геть ні на що не здатним?

– Ось так і живу, бо знаю, що є ще гірші…

Кум Грицько святкував «золоте» весілля.

– Я за п’ятдесят років спільного життя жодного разу зі своєю Марією не посварився, – хвалився він перед кумом Петром.

– Поділися, куме, секретом, як це тобі вдалося не сваритися?

– Дуже просто: як тільки я бачу, що жінка починає злитися, то одразу біжу на вулицю. Отак сорок років і прожив… на вулиці.

– Куме, а ще десять?

– А десять – проспав…

Розмовляють два куми.

– Ми з жінкою, куме, хатню роботу розподіляємо між собою. Наприклад, я ріжу цибулю, а жінка плаче.

– Куме, а як ти провів медовий місяць?

– А що це таке?

– Та це щось подібне до діжки з гірчицею, в якій зверху трошки меду, якого вистачає якраз на місяць…

– То, напевне, куме, я відкрив діжку не з того боку, – сумно відповів кум Іван.

– Приходжу я, куме, додому, а жінка: «Який ти не чуйний! Я плачу, а ти навіть не спитаєш, чому!»

– А чому ж ти, куме, не спитав?

– Бо досі мої запитання коштували мені дві сукні і одну шубу.

– Куме, жінки гірші за гангстерів!

– Це ж чому?

– Тому, що ті покидьки вимагають грошей, але дають нам вибір – «життя або гаманець». А жінки і жити не дають, і гроші до копійки відбирають.

– Ото ми з кумом Грицьком гуляли! Море пива випили! А раків, мабуть, мішків сім з’їли!

– Що там раки! Ми з кумом Данилом вчора на баштан ходили та й знайшли там штук десять огірків – по сто сажнів кожен. А огудиння їхнє, так те – з версту завдовжки було!

– Слухай, куме! Вкороти трохи огірки й огудину, а то я ще раків додам…

– Куме, що я бачу? Ви, такий завзятий вегетаріанець, та їсте заячу печеню?

– То, куме, з помсти!.. Зайці винищили мою капусту.

– Куме, моя жінка така м’яка, що не може навіть яйця зварити натвердо.

– А моя – навпаки. Через те, що має тверде серце, варить яйця так твердо, що перед тим, як їсти, я мушу їх розм’якшувати алкоголем…

– Куме, аж ніяково про це говорити, але ваша жінка називає вас ослом. Я сам чув…

– Я не серджусь, куме, бо це цілковита правда, якщо вже я з нею одружився.

Кумові потрібно було відіслати листа до Житомира, і він попросив кума Степана написати адресу.

– Слухай, – каже кум – давай краще напишемо в Одесу, бо я дуже красиво пишу літеру «О»!

Везе кум на возі мішки до млина. Підходить кум:

– Куме, у вас мішок розв’язався.

– Та це так жінка зав’язувала. Я його вже тричі перев’язував, а він усе розв’язується.

– Куме, ти повинен зібрати всю свою волю в кулак і нарешті довести жінці, хто господар в домі.

– Та що тут доводити, вона і без мене це чудово знає!

Розмовляють дві куми:

– Мій чоловік удома й пальцем не ворухне. – А мій – навпаки: ворушить пальцями, постійно вказуючи, що мені робити.

Вийшов кум Іван на вулицю, а назустріч кум Петро, захеканий.

– Чого ти так біжиш, куме?

– Та жінку бив.

– А чому такий розшарпаний?

– Бо насилу вирвався.

– Куме, а чи знаєте, що слово «кенгуру» на мові аборигенів означає «я вас не розумію»?…

– Так, я десь читав…

– Куме, а ви би не могли мені позичити триста гривень?

– Кенгуру…

– Так, так, куме. Велика різниця між теперішніми та колишніми дівчатами.

– Справді, велика. Колись, якщо дівчина соромилася, то червоніла. А нині соромиться, коли почервоніє.

– Куме, моя жінка сказала, що іде по сигарети, і не повернулася. Що ти на це скажеш?

– Навчу свою жінку курити.

Пролунав дзвінок. Кум Петро відкрив двері, а там кум Іван.

– А чого ви, куме, не питаєте, хто до вас іде? А раптом злодій?

– Ну і що. Коли моя жінка вдома, то мені вже боятися нікого.

– Куме, ти тільки уяви, в Америці засудили на два роки мужчину, в якого було чотири жінки!..

– На покарання чи для відпочинку?

– Дивна річ, куме! Жінки завжди точно пам’ятають день весілля, а чоловіки, як правило, забувають. Чим же це можна пояснити?

– Усе дуже просто. Ось ти, куме, коли спіймав свою найпершу рибку, пам’ятаєш?

– Звичайно, куме, пам’ятаю!

– От бачиш, а рибка, напевно, вже забула…

– Ти казав, куме, що можеш тигра подужати.

– Так, казав.

– А чому вчора від сусідського пса так втікав, що аж штанину роздер?

– Е-е-е, куме, пес же може вкусити…

– Що ти, куме, вирізаєш із газети?

– Статтю про чоловіка, який домігся розлучення з дружиною лише на тій підставі, що вона нишпорила в його кишенях.

– І що ти зробиш з вирізкою?

– Покладу собі в кишеню.

– Куме, ти не бачив моєї жінки?

– А ото не вона стоїть?

– Ні, та стоїть мовчки.

– Куме, як у тебе сімейне життя: відчуваєш лікоть дружини?

– Тільки за столом в гостях.

– Ти, куме, маєш таку гарненьку жінку, що тільки я подивлюся на неї, то відразу повторюю собі: «І не введи нас у спокусу».

– Ти, куме, коли б знав її так добре, як я, то повторював би про себе: «Але визволи нас від лукавого».

– Ти знаєш, куме, моя жінка зі своєї старої спідниці нашила мені чудових краваток!

– Та то дурниця! От моя дружина з моїх старих краваток і пошила собі нову спідницю!

– Куме, з якого часу ви знайомі зі своєю жінкою?

– З дитинства. Пам’ятаю, коли я колисав її на руках, вона любила ляпати мене по лисині.

Розмовляють дві куми:

– Дорогенька, любонька ви моя! Не робіть фатальних помилок. Якщо ви погано готуєте, не давайте чоловікові сніданок, то обід для нього стане вдвічі смачнішим.

– Куме, раніше наш собака посідав перше місце в серці моєї дружини. Тепер це місце зайняв я!

– І як це тобі пощастило?

– Розумієш, пес настільки розбестився, що не їсть те, що готує жінка. А я – їм!!!

– Куме, мені наснилось, що в просторі летить блюдце. Сідає. З нього злазить робот і запитує: «Хочете чаю?» Я п’ю чай. Тоді робот займає своє місце на блюдці і зникає. Що б воно, куме, означало?

– Я думаю, що ти посваришся з жінкою. Коли починають літати блюдця і, взагалі, посуд, – це на сварку. Сам знаю!

– Куме, а чому ви хочете розлучитися з жінкою?

– Бо вона хропе.

– Це ще не привід.

– Але вона хропе щоразу з іншим!

– Кажеш, куме, твої справи знову йдуть добре?

– Не те, щоб добре, але краще.

– Так це ж добре, якщо вони йдуть краще?!

– Звичайно, але було б ще краще, аби вони йшли добре.

– Куме, ви могли б мені позичити три тисячі гривень?

– Навіщо вам такі гроші?

– Хочу раз і назавжди розрахуватися з боргами.

– Куме, вибач, я залишив удома гаманець, а мені конче потрібні гроші. Будь ласка, позич до завтра.

– Ось тобі гроші на автобус, повертайся додому і візьми гроші. І тобі добре, і мені спокійніше…

– Куме, ти подав позов до суду на Петренка? За що?

– Він обізвав мене бовдуром.

– Чому ж ти не ображаєшся, коли я тебе так обзиваю?

– Ти, куме, – інша справа… Ти мене знаєш з дитинства.

– Куме, знаєте, коли я читаю медичний довідник, я починаю поступово відчувати у собі всі хвороби, що там описуються.

– У мене те саме з карним кодексом, коли я його гортаю.

Купили якось два куми маленьке порося на базарі, домовилися, що годуватимуть його разом, а коли заколють, то поділять м’ясо і сало порівну. От один кум прийшов напідпитку та й каже:

– Чуєш, Іване, ти свою половинку хоч годуй, хоч паси, а я свою половинку колю!

Зібралася кума до магазину, а до неї підходить подруга:

– Ти, кумо, ідеш в магазин? Візьми пляшку, ні – краще дві, – і дає гроші.

– А в тебе що, сьогодні свято?

– Свято, дорогенька, свято. Мій Микола сьогодні вперше після зарплати тверезий прийшов.

– Ваш собака, кумо, на мене уже не гавкає.

– Мабуть, боїться, бо хто ж не знає вашого язика.

– Куме, які новини?

– А звідки я знаю?! – стенув кум плечима. – Справа в тому, що коли я виходив з хати, теща ще спала.

Прийшов кум Іван до кума Степана. А кум Степан саме вечеряє зі своєю сім’єю. Степан каже до Івана:

– Запросили б і вас до вечері, але ж немає ложки…

А кум витягує свою ложку з-за халяви та й сідає до столу. Степан вихопив у кума ложку та й кинув до порога. Кум Іван встав, узяв ложку біля порога, знову йде до столу та й каже:

– Я ці жарти знаю!..

– Ех, куме, якби я оце врізав дуба – півсела тужило б за мною.

– Аякже, аякже, – підтакує кум, – такий чоловік…

– Не в тім річ, куме. Напозичався.

– А чого це, куме, не видно, щоб ви останнім часом поралися на городі?

– Ой, куме, поставили з Ганною на городі таке опудало, що тепер до того хоружного городу і самим страшно підступитися.

Десь під вечір заходить кум до кума, а там саме сіли вечеряти.

– Сідайте, куме, з нами.

– Та не знаю, сідати чи ні, я…

– Та чого там, сідайте!

– Та якось воно… – продовжував муляти той.

– А що ви, куме, хотіли?

– Та я, розумієте, драбину хотів попросити – у мене сарай горить.

Зустрілися дві куми:

– Кумо, наша сусідка страшенно балакуча. Такого наговорила мені, що я аж захрипла…

Забігла кума до куми, а ж та вовну пряде.

– Кумцю, як ви цю вовну прядете?

– Отак і пряду, або що?

– А я ото вовну ще на вівці бачу, то вже спати хочу.

Зустрілися дві куми. Десь близько трьох годин у хаті говорили, а потім ще годину біля воріт стояли. Одна прийшла додому, а чоловік і питає:

– Про що ти так довго з кумою говорила?

Жінка думала-думала:

– Їй-бо, забула.

– А що ж вона тобі казала?

– Щось торохкотіла, а що – дідько її розбере.

– Ой, кумо, які лихі люди: як напалося на мене все село – ледве-ледве одгризлася.

Хоч і пізній час, а кум сидить у кума в гостях, веселиться. Аж тут господар відхиляє штору і дивиться у вікно.

– Що ви, куме, бачите в таку темінь?

– Я точно знаю, що в Івана сьогодні теж гості були, але ось дивлюся: в його хаті вже давно не світиться.

Якось у п’ятницю до куми в гості кум прийшов.

– Куме, може будете їсти, – питає вона.

– А що в тебе є?

– Та борщ є… А в неділю і вареники були…

– Ой, кумочко, які у вас дрова: повну піч наклали, і всі горять, та ще й як жарко. А в мене такі кляті, що одним-одне полінце покладу, та й те не горить.

– Кумонько, як ваші нові сусіди?

– Нестерпні.

– Чому? Галасливі?

– Навпаки, так тихо говорять, що нічого підслухати не можна, хай їм грець!

– Чого, кумо, така невиспана?

– Я цілу ніч не могла склепити повіки. До дванадцятої годині ночі сусіди сварились за стінкою, і я чула кожне слово.

– Але ж ви могли потім заснути!

– Я чекала весь час, може, вони знов почнуть!

– Кумо, я повернула вам лійку, що позичала того тижня?

– Ні, не повернула.

– Що ж робити? Я знову хотіла позичити її у вас.

– Куме, а це правда, що ваш півень дуже лінивий?

– Не те слово! Уявіть собі: коли вранці ваш півень починає кукурікати, мій одне око розплющить, кивне схвально голово і продовжує спати далі.

Приходить кум до кума, а той, пригощаючи його, поставив перед ним миску меду. Іван узяв ложку і став той мед уминати. Кум дивився-дивився та й каже:

– Їж, куме, з хлібом, бо буде серце боліти.

– У кого – у тебе?

– Кумонько, а чи ваш коли б’є вас?

– Ніколи, кумонько, бо таки немає часу. Як робить, то немає часу, а як п’є, то я його б’ю.

– Е, куме, постарів уже ваш пес, ледве ноги волочить і хвіст опустив.

– Е, ні, куме, коли б ще ви так гавкали, як мій пес.

– Куме, їдете до моря з дружиною?

– Ні, з тещею.

– Як то?!

– Теща сказала вчора: «Хочу побачити море, а там і вмирати можна».

Кум через тин гукає до кума:

– Чи мені ввижається, чи то справді так, але наче у вас по городу кабан бігає на протезі?

– А ви що, куме, хотіли, щоб я заради двох тарілок холодцю усього кабана колов?

Два куми трохи підпили, вийшли в садок і розмовляють. Раптом кум каже:

– Дивись, злодій лізе через вікно до твоєї хати!

– Тихо! Тихо! – відповідає кум.

– Нехай лізе, жінка подумає, що то я. Ох, і буде йому! Не полізе він більше красти.

Кум:

– Кумасю, то ваш чоловік помер?

– Помер, кумцю, помер, вчора поховала.

– Та чи гадаєте, кумасю, віддаватися?

– Ой, куме, якось не випадає про те скоро думати. Прийдіть краще ввечері.

Помирає кум Іван. Та все ще тримається. Кличе дітей:

– Принесіть горілки!

Принесли.

– Давайте вже.

– Най розмерзнеться від льоду.

– Гай-гай! Що то за життя стало, що горілка замерзає! – сказав кум Іван, повернувся до стіни і відійшов.

– Куме, моя жінка може говорити цілий день про одне й те ж.

– Вам, куме, ще пощастило: моя жінка може говорити цілий день зовсім ні про що.

Зустрілися куми. Один бідкається:

– Таке слабе жито вродило. Скільки посіяв, стільки й зібрав. Жодної зернини не пропало.

– Кумо, ти знаєш, наш сусід Іван дуже погано вихований. Поки я з ним розмовляла, він увесь час позіхав.

– А може, кумцю, він хотів тобі щось сказати.

Кума запитує куму:

– Ви не бачили, хто це мою курку вбив?

– Не чула і не бачила, але хай не гребе! – відповіла та.

– Кумонько, дивіться за своїми курми, цілий день вони на моєму городі гребуться.

– Ти бач! А як твої кури місяцями у мене на горищі несуться, то я тобі нічого не кажу!

– Ти знаєш, кумо, моя донька підтримує зв’язки з найвідомішими людьми міста.

– Отакої! А ким же вона працює? І де?

– На телеграфі телефоністкою…

Каже кума до кума:

– Це дивно. Ваші кури перелітають через паркан і клюють мої квіти!

– Що ж тут дивного? От якби ваші квіти перескакували через паркан і клювали моїх курей – оце було б диво з див!

Прийшов кум Павло до кума Петра попросити в борг грошей.

– Це добре, куме, що ти до мене звернувся, а не до Кіндрата. Правильно вчинив. Тому що Кіндрат нізащо не дав би. Скнара! А я б дав! Їй-богу дав би. Жаль тільки, що грошей у мене якраз немає.

– Куме, у мене на фермі є справжнє диво природи, смішна потвора – двоногий баран.

– Знаю, – відповів кум, – це той самий, котрий упадає за моєю донькою.

– Скажіть, куме, вам не надокучають часті гості?

– Я б не сказав. Мені кожен гість приносить задоволення. Один – коли приходить, інший – коли йде.

– Куме, а чому ви завжди проводжаєте гостей за двері?

– Аби переконатися, чи справді пішли.

– Вітаю вас, куме. А де ж ваша дружина?

– Ми вдома тягнули жеребки, кому до вас іти.

– Ну, куме, і ви виграли?

– Ні, програв.

– Куме, чи зможеш ти мені завтра позичити 50 гривень?

– А чому, куме, сьогодні питаєш?

– Бо завжди, коли б я в тебе не просив грошей, ти кажеш: «Дав би, якби ти прийшов учора».

– Куме, як ти називав свою тещу, коли одружився?

– Сказати чесно? – відповів кум. – Перший рік я звертався до неї «чуєте», а вже потім ми всі стали називати її «бабуся».

Прийшов кум до кума позичити вівса. Той набрав, дає та й каже:

– Тут три мірки. Вродить, то й віддасте.

Узяв кум овес та й думає: «Щось дуже легко, тут немає три мірки. Мабуть, кум обдурив мене». Проніс трохи.

– Ні! Тут якраз три мірки.

Ще проніс трохи та й каже сам до себе:

– Мабуть, я кума обманув: тут більше як три мірки.

– Що з тобою, куме? У тебе такий втомлений вигляд.

– Твоя правда. Я підхопив безсоння.

– Не кажи дурниць. Безсоння не можна підхопити. Це не інфекційна хвороба.

– Заразна якраз. Якщо нею страждає твоя дитина.

Ідуть два куми садом. Раптом один провалився в яму.

– Ой! – крикнув другий. – Я хотів вас попередити про цю яму, але забув.

– Немає ніякої потреби, куме. Ви ж бачите, що я її сам знайшов.

– Куме, я вам гроші віддам, але цього місяця не зможу вам нічого дати.

– Та-бо ви те саме казали мені й того місяця.

– І що, я не додержав слова?!

– Кумо, дозволь мені засмажити рибу в твоїй олії, а я потім тобі дозволю зварити шмат свинини в моїй капусті.

– Куме Василю, навіщо це ви аж десять корит із крамниці везете? Хочете розібрати їх і бляхою дах покрити?

– Ні! Навіщо його покривати?! Моя стара підставлятиме корита там, де дах протікає.

– Знаєш, куме, яка найбільша кара для мужчини?

– Погана дружина?

– Ясна річ… Але найгірше – жити у приймах. Це одразу – і погана дружина, і теща, якій задля власного благополуччя треба ноги мити і воду пити, ще й кота тещиного на «ви» називати.

– Куме, коли ж ви нарешті повернете борг? Не можу ж я бігати до вас у таку далечінь.

– Заспокойся, куме!.. Скоро я маю переїхати жити по сусідству з вами.

Кум Прокіп позичив у кума Григорія сто гривень і довго не повертав. Минуло багато часу і вони зустрілися.

– О, куме! – вигукнув Прокіп. – Я у тебе колись щось брав, ти мені частіше про це нагадуй, бо у мене пам’ять дуже слабенька.

– Не клопочися, Прокопе, твоя жінка вже віддала мені твій борг – рівно двісті гривень.

– Яких двісті?! – закричав Прокіп. – У мене дуже чудова пам’ять: я позичив у тебе сто!!!

– Не бентежся. З пам’яттю у тебе й справді все гаразд.

– Скажіть, кумонько, що ви робите, аби спонукати свого чоловіка до праці в саду?

– Весь час говорю, що для роботи він уже старий.

– Уяви собі, куме, вночі у нас був злодій!

– І щось поніс?

– Двічі поза вуха від жінки. Вона думала, що то я вернувся з корчми п’яний.

Петро п’яний завалюється у квартиру. Жінка:

– Знову п'яний?! Іди туди, де пив!

Петро тицяє пальцями в телефон, каже в слухавку:

– Куме, я у своєї відпросився, повертаюсь.

– Куме, мене вчора ваша бджола вкусила.

– Покажіть, куме, котра. Я її покараю.

Прийшов під Новий рік кум до кума в гості. А кум частує його та все припрошує:

– Їжте, їжте огірочки квашені, помідорчики – гостреньке їжте!..

А той йому:

– Та воно, куме, й сало не тупе.

– Ярино, чого в тебе чоловік такий брудний та обшарпаний ходить?

– А того, кумонько, щоб чужі не залицялися.

– Куме, позичте мені гривень п’ять.

– Борги псують дружбу, куме, а наша дружба варта більше п’яти гривень.

– Переконали, куме, давайте сотку.

XX століття: секс, наркотики, рок-н-рол.

XXI століття: Інтернет, холодильник, ліжечко.

Зустрілися два куми. Один питає:

– Ну, як живеш у приймах?

– Як кіт.

– Як це?

– Тільки теща спати, так я – по каструлях.

– Куме Андрію, куди це ви поспішаєте?

– Піду болото запалю!

– Та що ви, куме? Не буде горіти.

– Біс із ним, та хоч злість ізжену.

– Куме, дай у борг двісті гривень до зарплати.

– А коли зарплата?

– Звідки я знаю? Адже це ти працюєш, а не я.

– Куме, у мене такий дивний приймач, що я можу слухати по ньому лише одну місцеву станцію.

– Ну, мій вашого переплюнув. Працює ледь-ледь. Коли у ньому диктор повідомляє, що зараз друга година, це означає, як мінімум, уже третя.

– Куме, а чому шабля крива?

– А була б рівна – у піхви не влізла б!

– Кумасю, а де працює ваш синок, який, пригадую, в дитинстві проковтнув золоту монету?

– Тепер він у банку.

– Ви одержуєте з нього проценти?!

– Куме, як почуваєтесь в нових окулярах?

– Чудово! Тепер постійно стрічаю знайомих, котрих уже багато років не бачив.

– Куме, як ви думаєте, чи може сімдесятип’ятирічний чоловік мати дитину?

– Може, куме, якщо має молодого сусіда і той зголоситься.

Кум з кумою у ліжку. Дзвонить телефон. Кума знімає трубку:

– Алло… Так. Гаразд…

– Хто дзвонив? – запитує кум.

– Та мій чоловік.

– І що ж він хотів?

– Пусте… Сказав, що затримується, оскільки грає з тобою у шахи.

– Кумонько, відгадай загадку: вранці на двох, вдень на трьох, ввечері – на чотирьох?

– Мій чоловік в день зарплати!

– Прийшов я сьогодні додому, куме, та й кажу до жінки: «Ти знаєш, жінко, що верблюд може вісім днів робити і нічого не пити?»

– А що відповіла твоя жінка?

– Сказала, що такого знає верблюда, який вісім днів п’є і нічого не робить.

– Кумонько, як ти можеш так зраджувати своєму чоловікові?

– Як і всі. А що, ти знаєш інший спосіб?

– Чому це у куми чоловік, як чоловік; коли вже й п’є, то з розумом, а ти?

– Я теж починаю пити з розумом, а потім хтозна де він і дівається.

Чоловік з жінкою сидять поруч у гостях у кума. Кум пропонує випити по чарці горілки, а чоловік виказує:

– Не п’ю!

Коли жінка вийшла, чоловік поспішно сказав:

– Куме, ану повтори те, що ти говорив раніше!

– Знаєш, кумо, твій Петро біля магазину п’яний лежить.

– Цього не може бути, – заперечила кума. – Якщо він п’яний, то лежати не буде: він тоді або свариться, або б’ється.

Лежить кума з кумом у постелі. Раптом – дзвінок. Прийшов чоловік.

– Мені тебе нема куди сховати, куме, залишайся у ліжку і лежи тихенько під ковдрою. Може пронесе.

Наступила ніч. Чоловік лягає в ліжко і раптом помічає, що з-під ковдри стирчить шість ніг.

– Жінко, а звідки це у нас шість ніг?

– Як це шість? Порахуй краще!

Чоловік встає з ліжка, рахує:

– Раз, два, три, чотири… Хм, і справді, чотири… Значить, здалося…

Кум Іван читає в газеті: «Контракт з футболістом на 10 мільйонів доларів!» Переводить погляд на Василя, який готує уроки…

– Ну що ти мучиш той задачник?! Краще йшов би у футбол пограв!

Чоловік несподівано повертається з відрядження. Дружина ховає кума у шафу. Чоловік роздягається, відчиняє шафу, щоб повісити піджак, і бачить у шафі голого кума.

– Ти що тут робиш, куме?

– Їду в трамваї.

– Ну ти вигадав, куме, що сказати!

– А ти теж – придумав, що спитати!

– Дивні звірі ці чоловіки.

– Чому це?

– У них навіть хвіст спереду…

– Кумо, пам’ятаєш, кілька років тому моя двоюрідна сестра Марія поїхала до Америки?

– Так, вона там добре влаштувалася.

– Ага. Пише, що цього літа знову поїде за кордон.

– Тю, кумо, вона ж і так за кордоном!

– Куме, що б ти робив, якби оце кінець світу настав?

– Мерщій біг би до гастроному й хапав би ящик з горілкою!

– Який там ящик, як воно отак тільки – гу-гу-гух!!! – і кроку не встигнеш зробити!

– Та ну?! Тоді, поки не пізно, позич грошей, я зараз збігаю.

Допивають куми вже п’яту чарку.

– До дна, куме, до дна дотягніть…

– Я то її дотягну, а хто ж тоді мене дотягне на той кінець села?

Їдуть два куми з ярмарку. І як п’ять верст проїхали, так і відпочити треба, бо як п’ять верст – то і корчма стоїть. От їдуть і забалакалися:

– А що, куме, якби його злічити, скільки-то верст до неба?

– А Бог його святий знає, скільки. Думка така, що верст із п’ять буде.

– Ще пам’ятаю, як ми з кумом заспівали «В кінці греблі…», а от як під греблею опинилися – не пам’ятаю.

– Де це ви, куме, так набралися?

– Та… Склалися на трьох.

– Щось не віриться…

– Їй-бо, склалися на трьох, але… двоє не прийшли.

Два куми, зустрівшись увечері, пішли до шинку й пропили усі гроші. Вранці знов зустрілися:

– Ну як, куме, справи?

– Та нічого, тільки голова щось дуже шумить, а в кишені тихо-тихо.

Чоловік із жінкою збираються до кума – сина відряджати в армію. Чоловік щось шукає і питає жінку:

– Маріє, де поділися мої рукавиці?

– А навіщо вони тобі, чоловіче, надворі ж літо.

– Ти ж знаєш, яким я повертаюся з гулянки.

Отож, треба, щоб і руки були взуті.

– Знаєте, кумонько, по останній війні на двох жінок припадає один з половиною чоловік.

– Ой, так-так, кумасю! Мені випала саме ота половинка.

– Куме, а коли ти бачиш на вулиці красиву дівчину, то на яку деталь, передусім, звертаєш увагу.

– Чи немає поблизу моєї ревнивої дружини!

Розмовляють дві куми:

– Уяви собі, сусід Петро застрелив свою невірну дружину!

– О Боже! Як добре, що я вийшла заміж не за нього!

Зустрілися дві куми:

– Ну як сімейне життя?

– Мій чоловік останні два тижні так мені допомагає: доглядає дітей, готує їжу, бігає по магазинах, прибирає квартиру, пере, прасує…

– Кумонько, як же ти цього домоглася?

– Він прочитав у журналі, що, коли дружина не дуже втомлюється, вона активніше поводить себе у сексі.

– Ну то як? Допомогло?

– Слово честі, ще не знаю. На кінець дня він, бідолаха, ледве доповзає до ліжка.

Кум з кумою пасуть череду, нікого поблизу немає. Кум:

– Кумо, давайте зіграємо у карти на роздягання.

– А вам, куме, цікаво побачити чи похвастатися?

Чоловік повертається з новорічного гуляння додому і застає у ванні кума:

– Що ви тут робите, куме?

– Ви мені не повірите, але миюся. У мене вдома вода пропала.

– Снилось мені, кумонько, що мій чоловік залицяється до якоїсь блондинки! Негідник!

– Але навіщо нервуватися, то ж було тільки у твоєму сні.

– Якщо він робить це в моєму сні, то я уявляю, які штучки він виробляє у своїх снах!

– Кумо, я ще ніколи не зрадила свого чоловіка.

– Радієш чи шкодуєш?

Зустрілися два куми. Один питає:

– Та знаєш, є проблеми. Учора в ліжку дружини знайшов гайковий ключ. Може, вона мені зраджує з машиністом?

– Ну ти даєш! Я учора у своєї машиніста знайшов, так що ж мені думати, що вона мені з паровозом зраджує?

– Я вчора, куме, повернувся з роботи додому і застукав свою жінку з худющим поляком.

– І що ти йому сказав?

– А що я міг йому сказати, якщо я ані словечка не тямлю по-польському?

– Куме, а що це ви в одному черевикові?

Десь другого загубили?

– Ні, цей знайшов!

Стоять два куми. Мимо проходить красива молодичка.

– Куме, ти її знаєш?

– Знаю. А ти?

– Ясна річ.

– А у тебе з нею щось було?

– Ні. А в тебе?

– Теж ні.

– От… повія!

У залі кінотеатру вимкнули світло. Почався сеанс. За якусь хвилину лунає вигук:

– Приберіть руку з мого коліна!

Трохи пізніше:

– Та не ви, куме, а мужчина справа!

– Кумо, що б ви подумали про мене, якби я зараз послав вам повітряний поцілунок?

– Що ви, куме, ледар і уникаєте справжньої роботи.

– Кумо, а чи знаєте, яка різниця між чоловіком і Парижем?

– Ні…

– Париж – завжди Париж!..

Їдуть у купе спального вагона кум з кумою.

Уважно дивиться кум на коліна куми. Кума питає:

– Куме, а про що ви зараз думаєте?

– Про те, що і ви.

– Ну й нахаба ви, куме!

Кум іде з роботи додому і зустрічає куму:

– Сьогодні, кумо, в трамваї була така товкотнеча, що одна вагітна народила.

– Здивував. Мене вчора так стисли, що я завагітніла.

– Куме, чому такий зажурений?

– Та, вчора заходжу в метро, дивлюсь, така класна дівчина сидить, молода, гарна, ноги від зубів – лялечка. Я їй і підморгнув.

– А вона?

– Місцем поступилася!

Повернувся чоловік додому, застає жінку з кумом.

– Що це таке?! – галасує жінка. – Де ти вештаєшся так довго. А я мушу тебе чекати!..

– А що тут кум робить?

– Не ухиляйся від теми! – зупиняє його жінка. – Відповідай, негіднику!

– Куме, а ти не сваришся, коли твоя жінка раптом прийде додому о третій ночі?

– Ні! Я б радів, бо, як правило, вона повертається вранці.

– Куме, уявляєш, я геть спантеличився: учора в ліжку даю жінці сто гривень.

– Ну ти, куме, даєш! А вона що?

– Тиць-тиць, у тому ж і фокус: вона взяла!

– Ти знаєш, кумонько, я така самотня.

– Тобто, як самотня, – дивується кума. – Усім відомо, що в тебе є не тільки люблячий чоловік, але й коханець…

– У тому то й річ. Вони постійно надіються один на одного.

– Знаєш, куме, я, мабуть, сьогодні утримаюсь від чарки. У мене на горілку, здається, алергія: вип’ю трохи зайвого – і на тілі з’являються сині плями…

– Ну, що ж, розумію, звичайно. У моєї жінки теж важка рука!..

Кум Петро збирається на риболовлю.

– 3нову прийдеш пізно і п’яний? – сердиться дружина.

О третій ночі кум Петро відчиняє двері і з порога кричить на дружину:

– Ну що, накаркала?!

Кум вирішив прописатися в місті. Для цього вирішили піти на фіктивний шлюб. Кум Степан, який жив у місті, вирішив деякий час «позичити» кумові свою жінку. Але у паспортному відділі запідозрили лихе і не повірили фіктивному свідоцтву про шлюб. Як вирішальний аргумент запропонували новому подружжю лягти у постіль. Кум Степан на це погодився. Але сам вирішив для контролю сховатися під ліжком, і шепоче звідти:

– Куме, ти мимо, мимо…

А той відповідає:

– Ні, Степане, вдруге я владу ошукувати не буду!

Кум Іван диктує заповіт:

– Дружині – десять тисяч гривень, синові – п’ять, донечці – п’ять… Господи, де ж я візьму стільки грошей?!

– Що б ви, куме, зробили, якби гроші знайшли?

– Ну, ясно, зрадів би.

– Я теж такої думки. А жінка моя свариться. Я знайшов гроші, зрадів, випив на радощах, здачу їй приніс, а вона все одно лається.

– А де ж ви, куме, їх знайшли?

– Та на печі в цибулі!..

– Ой, куме, моя жінка порося більше шанує, ніж мене. От присягаюся!

– Звідки ти це взяв?

– Коли порося їсть, то Горпина стоїть біля нього та все примовляє: «Гляди-но, як воно гарно їсть, а як гарненько п’є, любе моє поросятко». А як тільки я вип’ю хоч сто грамів, так відразу ж кричить: «О, вже нажерся, немов свиня».

Прокинувся чоловік та й гукає:

– Кумо! Налийте склянку горілки!

– Нема горілки, – почулося у відповідь.

– Ну, то пива.

– Немає й пива.

– А де ж це я?

– Дома, ідоле, дома.

– А-а-а… Тоді подай води.

– Куме, а що ви вживаєте від безсоння?

– Склянку теплого вина кожні дві години.

– І після цього засинаєте?

– Під ранок – неодмінно. Крім того, так веселіше не спати.

Прийшов кум Микола додому п’яний, а жінка давай його лаяти на чім світ стоїть. Почув це кум Іван та й каже:

– Це щоб на мене так, то я б показав, де раки зимують, – десятому б заказала!

Минув деякий час. Приходить кум Іван додому п’яний, жінка його так само лає. Почув це кум Микола, та й каже:

– Що ж це ти мовчав і слова не сказав їй? А ще нахвалявся: десятому б заказала…

– Так то ж я про твою казав – нехай би спробувала мене вилаяти!

Стоїть п’яний кум під стовпом і гамселить по ньому кулаком з усієї сили. Підходить другий кум та й питає:

– Що, нема нікого вдома?

– Та ні, – відповідає той, – світиться. Не хочуть відчиняти.

– Куме, чому ви, граючи зі мною, завжди виграєте?

– Тому що ви завжди програєте.

– Дивися, куме, які дивні люди. Скажіть, що на небі один мільярд двісті тридцять чотири мільйони п’ятсот шістдесят сім тисяч вісімсот дев’яносто зірок, і кожен повірить. А напишіть на лавочці «Обережно, пофарбовано» – і кожний неодмінно помацає пальцем (аби переконатися) і, звичайно, забрудниться. Дива та й годі!

– Куме, чому ви такий засмучений?

– Мій пес утік.

– То дайте оголошення в газеті.

– Хіба ж собаки читають газети? Хіба що оголосити по телебаченню. Він так розумів кожне моє слово…

– Уявіть собі, кумонько, у мене завжди так і крутяться думки в голові! Так і бігають!

– Що ж тут дивного?! Вони мають багато вільного простору.

Два куми на іподромі:

– Куме, постав на ту третю конячку. Вона прийде першою – я домовився з жокеєм.

– А з конем?

Іде Іван п’яний додому та ще й босий. По дорозі зустрічає його кум і питає:

– Де ж це тебе, куме, носило, що нові черевики загубив?

– Та потрапив у калюжу і загубив один черевик… Шукав-шукав – не знайшов.

– А де ж другий?

– Та, думаю, висохне калюжа, знайде хтось один черевик… Що він з ним робитиме? То я взяв та й другий туди кинув. До пари!..

– Кажуть, куме, що ви кинули пити. То правда?

– Так, куме. Оце, – почав підраховувати в пам’яті, – післязавтра буде три дні.

Розмова двох кумів:

– Ти, я чув, удруге оженився?

– Еге ж, куме!

– То яка жінка краща: перша чи друга?

– Перша!.. Та спочатку в хату впускала, а потім уже била, а ця спочатку на вулиці б’є, а потім в хату не пускає…

Кум так напився, що ледве до хати дочвалав. Вийняв з кишені ключ, тицяв, тицяв ним у замок, а попасти не може. Побачив це кум та й каже:

– Давай, куме, я відімкну.

– Ні, я сам відімкну, а ти краще підіпри хату, щоб не хиталася.

Розповідає кум кумові:

– То правду кажуть люди, що горілка вкорочує життя. Як вип’єш, куме, зранку грамів триста, то день пролетить, як одна година. А як немає в кишені навіть на кухоль пива – день такий довгий…

– Кумонько, а по скільки ж років вашим дітям?

– Ну, Марія народилася, як було два тижні до Різдва, а в піст царя скинули. А Степан тоді, як через місяць у Вінниці трамвай пішов.

– Дай, куме, чарку, – сказав кум Іван, ледве переступивши через поріг.

– Чарку дам, а по горілку біжи в магазин, поки відчинено, – відповів той.

Каже кум до кума:

– Я читав у газеті, що в Європі від алкоголю помирає кожен третій.

– Чого тобі, куме: нас же лише двоє!

Прийшов якось кум Гнат до кума Івана в гості. А той такий скупердяга був. Налив по склянці води і каже:

– Випиймо, куме, думаючи, що це горілка.

Випили. За якусь хвилину Гнат як зацідить кумові у вухо:

– А тепер, куме, думайте, що я напився.

Зустрілися за чаркою двоє кумів. Один і каже:

– Ти знаєш, куме, коли я вчора їхав другим номером трамвая по вулиці Зеленій, то навпроти мене сидів письменник Василь Стефаник.

Кум подумав і сказав:

– Знаєш що? Хоч ти і кум, але не бреши! Бо другий номер по вулиці Зеленій не ходить!

Двоє кумів добре напилися в корчмі та й пішли додому. Один кум помітив собачу будку.

– Шарику! Гей, Шарику!.. Ну, що ти мовчиш? Тобі що, важко загавкати до хазяїна? От ледацюга! Мовчиш… У тебе ж зовсім проста робота – гавкати і все. Мені б таку роботу!..

Прийшов кум Панас до кума Остапа в гості.

Господар дістав кварту і дві чарки: одна величенька, грамів на двісті, а друга – грамів на п’ятдесят. Наливши, Остап каже:

– Ви, куме, беріть чарку, яку хочете, а я оцю, – і взяв велику.

Прийшов якось до кума Дмитра у гості кум Іван з жінкою. Посідали за стіл, налили, випили. Коли вже усі традиційні тости вичерпалися, кум Іван каже:

– Давайте вип’ємо за Дмитрового сина!

– А навіщо за нього пити? – здивувався Дмитро. – У мене такий син, що й сам здужає випити за себе. Тільки дай…

– Куме, ти знаєш, що моя жінка каже? Каже, що усіх би п’яниць примусила блекоту їсти.

– Е, куме, що твоя! Он моя нахваляється як! Каже, коли б моя воля, то зібрала б усіх алкоголіків, напоїла б до посиніння, а похмелитися на другий день не дала б.

Зустрілися два куми.

– Ти так схуд. Що сталося?

– А я періодично стрес роблю організмові.

– Це ж як? Щось не второпаю…

– П’ю місяць, другий, третій, а потім – як дам! – день, два, як дам стрес – краплі не беру! От!

Каже кум до кума:

– Коли я вперше поцілував сусідку Марію, то вона вліпила мені потиличника. А коли я почав присягати, що більше ніколи такого не зроблю, то вона вліпила мені другого.

Ідуть два куми парком. Аж тут оголошення: «Собакам без намордників входити заборонено».

– Дивись-но, куме, у нас уже і собаки грамотні.

– Куме, мій собака такий же розумний, як я сам.

– Ось як! Дивно, таке не часто почуєш! Як правило, люди мають звичку вихвалятися своїми собаками…

Посварилися куми. Кум Іван лається:

– Ти, куме, злодій! Ти – сволота! Ти – негідник! Ти – мерзотник!

Аж кум Петро озвався:

– А чому це ви, куме, до мене на «ти»?

– Куме, якщо ви не перестанете грати на своєму клятому саксофоні, я точно зійду з розуму!

– Я думаю, куме, що вже пізно. Я перестав грати годину тому.

– Куме, а то правда, що в армії вас нагородили медаллю? За що?

– Я врятував цілий полк.

– Яким чином?

– Я застрелив полкового кухаря!

Їдуть куми до міста в автобусі. Поговорили про се, про те. А головна проблема – діти:

– Кумо, твоя Ляля на роботу влаштувалася?

– Майже, а твоя Неля?

– Ой, кумо, робота не для неї! Вона призначена тільки для кохання, тільки для кохання!..

– А, ну нехай іде працювати за спеціальністю…

Кум Петро служить пожежником, а кум Іван – старшина міліції. Приходить Іван з нічного чергування вранці. Тільки роздягнувся, а дружина із спальні кричить:

– У домі ні крихти хліба, сходи, купи!

Одягнувся, іде в магазин. Знайома продавщиця вітається і запитує:

– Ви що, службу змінили?

– Ні, а з чого ви взяли?

– Так ви у формі пожежника…

Два куми сіли в лісосмузі, відкрили пляшку. Раптом поруч з’явився якийсь неоковирний чоловік. То був інопланетянин, хотів установити контакт. Він і каже:

– Я – Сатурн.

– Куме, налийте Сатурну!

Випили. Інопланетянин знову:

– Я – Сатурн…

– Куме, налийте Сатурну!

Випили. Інопланетянин каже:

– Я – інопланетянин…

– Куме! Сатурну більше не наливайте!

Прийшов кум до кума, бо більше нема до кого. Крізь сльози:

– Куме, ти розумієш, моя сьогодні зранку обізвала мене старим смердючим цапом.

– Ну, не плач… Не такий ти вже й старий… не такий ти вже й смердючий…

– Куме, після декількох випитих пляшок скажи мені, але по правді, чому ти мене називаєш джином?

– Бо як тільки я сідаю їсти і відкриваю пляшку, ти одразу й з’являєшся.

– Куме, чому горілку п’єш?

– Бо рідка. Була б тверда – їв би.

Після хорошого банкету, де були і пісні, і танці, і бійки, кум запитує кума:

– Ну як забава?

– Нічого.

– А хочете, куме, загадку?

– Давай.

– Скільки у мене зубів?

– Ну… вісімнадцять.

– Правильно. А в якій руці?

– Куме, як буде по-українськи «о’кей»?

– Так і буде.

Ідуть два куми напідпитку. Побачивши гарну жінку, один другому каже:

– Ти глянь-но, яка!

– А комусь то вона вже й набридла…

Питає кум у кума:

– Куме, а чому ти лисий?

– Багато почав останнім часом думати.

– А чому в твоєї дружини така велика шевелюра?

– Е, куме, давайте вип’ємо!..

Прийшов кум до кума-лікаря. Той його оглянув повністю, та і каже:

– Ну, що, куме, будемо праву легеню вирізати?

– Куме, але ж я не кашляю?

– Але печінці тісно…

– Кумо, чому з Іваном розвелась?

– У нас не збігалися релігійні погляди!

– ???

– Я не визнавала, що він Бог!

– Куме, твій Василь гриби їсть?

– Їсть. А твій?

– Вчора останній раз попробував – завтра похорон.

– Куме Петре, що ви скажете про кума Івана?

– Ой, куме Миколо, непоганий він чоловік. Одна тільки вада – не розбереш у ньго толком, про що він каже правду, а про що бреше. А чому знаю, що – бреше? Бо клянеться своїми дітьми, а він же їх ніколи не мав…

– Як вийду на пенсію, куме, першим ділом куплю крісло, таке, що гойдається, і два тижні у ньому сидітиму…

– А потім?

– А потім почну гойдатися…

Війна в Афганістані. Два куми-медики потрапили туди вільнонайманими. Кум питає кума:

– Куме, а чому он той афганець жінку пустив попереду, адже в Корані сказано, що жінка має йти позаду?

– Коли Коран писали, мінних полів не було…

На початку масової еміграції українців до Канади здибалися два куми.

– Куме, поїхали разом на заробітки до Канади?

– Ви, куме, їдьте перші. Якщо там буде зле – вишліть фото, де ви курите люльку, якщо добре – де ви усміхаєтесь.

Пройшло кілька років, присилає кум фотографію, на якій курить аж дві люльки. Кум, який не емігрував:

– Коли мені тут стає зле, я беру фото кума і сам радію.

– Куме, чули, Микола з крайньої хати помер.

– Не чув! Відколи він помер, то я його не бачив.

– Куме, а що таке щастя?

– Це, куме, міцне здоров’я і погана пам’ять.

Приїхали куми на море відпочивати. Кум Петро вперше. Викупався та й питає:

– А чому, куме, море таке солоне?

– Дивись, куме, скільки людей, усі в те море «ходять», з себе піт обмивають…

– Ой, куме, то що то буде з того моря за десять років?

– Куме, ти знаєш, був оце недавно у ворожки.

– І що вона тобі сказала?

– Та… неправду.

– Чому?

– Сказала, що в мене двоє дітей, а їх у мене троє.

– Та правду сказала, бо третє дитя моє.

– Куме, ти був у голови сільради на іменинах?

– Був.

– І що ти йому подарував?

– П’ять гектарів місячної поверхні.

– Кумо, твій багато заробляє?

– Багато. Але того замало.

– Куме, як то ви маєте двометровий шмат сала?!

– А я, куме, коли поросятко маленьке – задні ноги йому замуровую, а корито з їжею кожного дня від нього відсовую…

– Куме, щось у вас руки тремтять… Ви останнім часом не переживали нервового потрясіння?

– Ага! Коли мій Микола на моїх очах комп’ютер спиртом промивав!

– Кумо, як видавати доньку заміж за військового, на яке звання орієнтуватися?

– Дивлячись чого ви хочете. Можна брати лейтенанта або полковника.

– А чому?

– У лейтенанта грошей, звичайно, немає, але він завжди готовий. А полковник, звичайно, вже не готовий, зате у нього є гроші.

– А інші звання?

– Інші звання не обговорюються.

– А майор?

– Ну, це найгірше. Проміжний етап – грошей ще немає, і вже не готовий.

– Куме, коли я служив у армії, то командував танком, який міг рухатися при температурі мінус 150 градусів!

– Але сучасна фізика не знає таких температур!

– Звідки ж їй, куме, то знати – танк у нас був секретний…

– Бачиш, – каже кум Петро малому, – ми без мами обійшлися, тато теж тебе гарно викупав.

– Але мама перед тим, як мене купати, завжди знімає з мене ботики…

Куми зайшли випити пива. Кум Петро підказує:

– Будь ласка, тільки в чистому бокалі…

Через хвилину офіціант приносить пиво.

– Хто з вас замовляв у чистому бокалі?

Кум Петро прийшов додому о п’ятій ранку.

– З’явився! – зустрічає його жінка. – Що, де б не був, а вдома краще?!

– Та… просто це єдине місце, де ще відкрито…

– Куме, ходімо в корчму!

– Ідіть, куме, я пізніше підійду.

– Та я без вас, куме, не можу!

– Чому?

– У мене грошей немає…

Кум Іван дивиться у вікно і каже жінці:

– Сьогодні прекрасний день!

– І що з того?

– Ти казала, що в один прекрасний день підеш від мене…

Жінка лає кума Петра:

– Приходиш додому – витирай ноги!

– Можу й не приходити!

– Куме, хто розумніший, жінки чи чоловіки?

– Мабуть, жінки…

– Чому?

– А ти знаєш хоч одну, яка вийшла заміж тільки тому, що у чоловіка гарні ноги?…

– Кумо, твій чоловік жалівся мені, що живе, як собака…

– Істинна правда! Він заходить у дім з брудними ногами, сідає біля столу і чекає, поки я його погодую…

В п’ятницю жінка дзвонить чоловіку на роботу:

– Сьогодні, любий, 10 років як ми одружилися. Давай влаштуємо святкову вечерю! Принеси із «Фуршету» креветок або мідій… Гарного вина… Ну, придумай що-небудь смачненьке!

– Добре! Чекай мене, дорогенька, десь після 18-ї години. Я постараюсь тебе порадувати!

Жде жінка, а його нема і нема. А чоловік по дорозі у парку зустрів кума, та й відзначають несподівану зустріч другою пляшкою…

Спохопилися куми десь опівночі.

– Ой, жінка чекає з тими, як його…, молюсками. А всі магазини вже закриті! Ох і влетить!!!

А винахідливий кум радить:

– Та ось тут, під кущами, давай назбираємо звичайних равликів. Чим тобі не молюски?!

…Вже вдосвіта чує жінка дзвінок у двері. Роззлючена і ображена, вискакує на поріг. На сходовій площадці – веселий чоловік. А перед ним у кілька рядів шикуються равлики. Він до них:

– Ось бачите, як нас чекають?! А ви так довго повлзли!.. Ану ломанулися вперед!!!

– Кумо, у ваших устах фраза «Я тебе ніколи не забуду» звучить ніжно й лагідно. А от «Я тебе запам’ятала» – вже якось загрозливо.

Куми випивають і бесідують: – Куме, ти якою твариною хотів би бути у наступному житті?

– Ну… Собакою.

– Тобто, ти нічого не хочеш міняти?

Здибалися два євреї і один каже до другого:

– Куме…

– Куме, у твоєї жінки головні болі бувають?

– Та бувають, куме.

– І які ліки вона приймає? Щось моя ніяк собі добрі не підбере. І що мені робити…

– Ой, куме, та і я чим тільки не лікував. А оце зовсім недавно таки знайшов дуже дієвий засіб.

– Та який же? Підкажіть і мені.

– Купив я їй добротні супермодні італійські чоботи. Прийшов додому і приклав до голови… Як рукою всі болі зняло!

– Невже?… Прийдеться і собі чоботи купувати… Куме, а це обов’язково, щоб італійські?

Кум Петро піднімає голову від газети:

– Галю, ти щось казала?

– Так, але ще вчора…

– Я, куме, застосовую біологічний засіб боротьби з міллю!

– Краще спробуйте, куме, будь-які хімічні засоби. Бо я вам її дуже не раджу їсти.

– Яка ж я була дурна, коли виходила за тебе заміж! – дорікає Галя.

– Але я так тобою захопився, що того не помітив, – парирує кум Петро.

– Куме, коли я вранці чую будильник, мені здається, що в мене вистрілили.

– І ти підскакуєш?

– Та ні, лежу, як убитий…

Прислів’я. Приказки

• Найду куму, аби було к чому.

• З неохочу кум у кума порося з’їв.

• Кум не свиня, аби яйце в борщі з’їв.

• Не бивши кума, не пити пива.

• Дурний куме! За сім миль ідеш киселю їсти.

• «Павле, кобила плавле!» – «Брешеш, Антоне, то ж вона тоне».

• Що кум, то й ум.

• Нашій кумі все просо на умі.

• Голодній кумі хліб на умі.

• Кого люди за люди мають, з тим ся кумають.

• Добрий кум, де коровай.

• Кумай не кумай, а своє думай.

• Не хочеш страти – не сунься ні в куми, ні у свати.

• Нам кум і робили б, та в нього рукава болять.

• Наш кум би й косив, якби хтось косу носив. «Куме, розбудіть рано» – «Торкнете мене, куме, – то я вас і збудю».

• Хоч так, куме, сядь, хоч сяк сядь, та все сядь.

• Багатий шепче з кумою, а убогий із сумою.

• Якби знаття, що в кума пиття, то б і дітей забрав.

• Ніхто того не відає, коли кума обідає.

• То чудо, кум, а не раки: одного рака повна торба і клешня висить!

• Ніхто не зна – тільки кум та кума, та людей півсела.

• Нащо мені куми – були б пироги.

• У нелюбої куми не смачні й пироги.

• Не було в куми запаски, аж гляди – кума в плахті походжає.

• На весіллі всі свати, на хрестинах всі куми.

• Жінка суджена, а кума люблена.

• Кому яке діло, що кума з кумом сиділа.

• Пий до кума, а до куми завтра вип’єш.

• Кум не скотина – більше відра не вип’є.

• Прийде кумець на обідець, а ложки не буде.

• Уміла, кумо, варити, та не вміла давати.

• Годі, куме, їсти, бо не буде на пироги місця.

• «Їж, кумасю, хліб, хоч позичений!» – «Та дарма, кумочко, мені його не віддавати!».

• Кума з кумою ти-ри-ри – свині моркву порили.

• До кума тра розума.

• Куми та й кумки, то вип’ємо по румки: а як підем на той світ, там румок ніт.

• На безголов’я тому, хто говорить про куму, і на здоров’я тому, хто любить куму! Вам на зависть, а їй на користь.

(Украінські приказки, прислів’я і таке інше. Уклав М. Номис. – К.: Либідь, 1993).

Content

Український народний гумор
Куми та кумки. Анекдоти давні і сучасні

Кумівство

Анекдоти давні і сучасні

Прислів’я. Приказки