Український народний гумор

Ні пуху ні луски!

Анекдоти про мисливців і рибалок

Не довіряй рушницю дружині та тещі. А вудку… теж!

Слово до читачів

Мисливці та рибалки.

Замріяні душі, залюблені у Природу серця.

Скільки лісів, степів, боліт ними сходжено, скільки відкрито заповідних озерець, заплав, ставочків.

А скільки було придумано і переказано цікавих, майже фантастичних історій біля вечірніх та нічних багать.

Які тільки смачнющі страви були сотворені руками мисливців та рибалок.

Скількох, вражених у самісіньке серце житейськими негараздами, рятували Матінка Природа, повертали до життя мисливський гурт чи рибальська компанія.

Рибалки та мисливці.

Каста.

Феномен.

Не досліджений.

Може, навіть, не досліджуваний.

А може, і не треба досліджувати?

З давніх давен людина ходила на лови, на полювання, діставала з води рибу.

Тим харчувалася, з того одягалася.

Вже у пізніші часи полювання та риболовля стали захопленням, відпочинком-задоволенням.

Захоплюйтеся!

Відпочивайте!

Задовольняйтеся!

Хай усмішка тішить ваші вуста!

Удачі Вам!

Здоров’я!

Довгого віку!

Добрих приятелів!

Веселих днів!

Добре, що склалося. Тобто, добре, що сталося. Як планувалося. Як хотілося-гадалося. Книга зібрана, підготовлена до друку, намальована, змакетована, видана. Читай, читачу!

Дякуємо всім, хто допомагав у роботі над цією книгою, підносив набої, годував, поїв, просто був поруч: нашим рідним, приятелям, друзям-киянам-житомирянам-прикарпатцям-кіровоградцям!

Олексій Кононенко

Ні пуху ні луски!

(Суперечка на заклад)

Це ж як добре! Випало таке гарнезне літо, і я зміг вирватися до матусі майже на два тижні! Скільки роботи перероблю! А ще – утіха із утіх – риболовля! Ранесенько (увечері не вдасться, роботи дійсно багато), отож, ранесенько з вудочками в очереті… Карасики срібні, спритні… Поплавочок – хить і зліг… Або – тьоп, тьоп, тьоп – під очерет… А коропчуки! Підсік, а він же поповодить! Такий бува, що й на кіло. Невеликий, кажете? То для вас невеликий. А мені – більшого й не треба. Хоч… Як там, у знаного усіма рибалками Остапа Вишні:

«…Ви коли-небудь переживали такий момент, коли вам на гачок клюнув короп? Переживали? Коли не переживали, обов’язково переживіть, а коли переживали, вам закортить цей момент пережити ще.

…В руках у вас вудочка. Ліска у вас кріпка, гачок у вас сталевий, загартований, міцний. На гачку – картопля, зварена якраз так, як любить короп: не м'яка й не тверда, а саме раз. Ви дивитесь на поплавок так, як навіть, коли були женихом, не дивилися в голубі великі-великі очі своєї коханої… З такою увагою, з таким бажанням, з таким чеканням. І раптом поплавок – сіп! А у вас серце – штрик! Ще раз – сіп! Ще раз – штрик! І ось поплавок почав їхати-їхати-їхати, у вас із-під серця щось холодне покотилося-покотилося-покотилося кудись униз. І ви почуваєте, що оте холодне вдарило вам у п'яти і вашим п'ятам холодно. Ви за вудку – р-р-раз! – підсікли! І почуваєте, що в руках у вас щось тріпоче! І бачите, що ліска ваша натяглася, як струна, а вудлище – дугою й тремтить! Єсть! Він – короп! Ви ведете його до берега… Вудлище з ліскою – ходить по воді сюди, ходить воно і туди… Ось короп уже біля берега. Ось виткнулася його голова, ось уже видно його спину. Він рветься, вигинається, б'є хвостом, скручується бубликом, виривається… Але ви його не попускаєте, ведете… Ще крок – і він на березі… Серце у вас колотиться, дихаєте ви глибоко й прискорено. Ви вже бачите цього коропа або фаршированим, або маринованим, або просто смаженим, а з голови – юшку… Раптом – р-р-раз! лясь! – ви – смик! – гачок порожній, а короп, на мить отетерілий, ще стоїть перед вами… Які хвилини!…

Взагалі коропа в даному разі у вас нема: зірвався…

…Так… скажіть, прошу вас: варт чи не варт вудити коропа, переживаючи отакі хвилюючі моменти?

Ми вже не говоримо про переживання, коли короп не зірвався, а його привезено додому, замариновано, чи зафаршировано, чи просто засмажено!

І ви закусюєте та й розповідаєте:

– От як ухопило! От як потягло! Та я не з тих, щоб упустити…

Ну, закусюйте собі на здоров’я!»

Це оповідання великого майстра слова так і називається «Короп». Колись майже напам'ять знав…

І що б ви думали?! Першого ж вечора моєї такої жаданої відпустки, коли я підлампічував свої старенькі бамбукові вудочки, до двору причимчикував кум Григорій! Давній товариш, однокласник, чи не єдиний з того далекого часу дитинства і юності.

– Добре діло карасі: не поїси, так продаси! – крізь дим сигарети пробасив Григорій.

– Привіт, куме! Рибак рибака бачить здалека: хоч воно й не риба, а хвіст видно!

Потиснули один одному руки, кум підсунув ногою стілець, присів поруч.

– Це тобі: що у воді – то риба, а мені: що в пір'ях та в шерсті – то м'ясо.

Кум Григорій був запеклим мисливцем, на рибалок дивився хоч і по-дружньому, але зверхньо, і на риболовлю ходив тільки горілки випити та в карти пограти. Кожного разу в нас із цього приводу виникали веселі суперечки, я боронив команду рибалок, а кум вступався за касту мисливців.

– Е-е-е, Григорію, Сам Бог з рибалок Апостоли вчинив.

– Ага… Вудка мокне, а рибалка сохне! Інше діло полювання – чоловік стріляє, а Сам архангел Михаїл кулі носить!

– Так, так, куме… Тільки чув я частенько від мисливців після полювання – хотілося лося, та не вдалося!

– Годі вже вам! – вступила у двір моя матуся з відром парного молока. – Доброго вечора, Гришо. Ходімо вечеряти.

– Та ми тут, у дворі, і повечеряємо, мамо!

– Надовго вирвався? – запитав Григорій.

– Зо два тижні маю. Бо давно вже не був…

– Отож:… Багато було випито не нами!… Картопля, огірки, помідори, цибулька, смажена риба, пляшка домашньої горілки.

– Смачного! – усміхнулась матуся. – Та не сидіть до ранку! Ще матимете час погомоніти…

– Ну, що, – кум Григорій підняв чарку, – за красу наших лісів і боліт! – виголосив свій незмінний перший тост…

Тепла літня ніч непомітно проковтнула вечір і всілася, ні – вляглася затишно по всіх закуточках. Місячно, зоряно, тихо. Добре. Поговорили з кумом про його сільські та про мої міські новини, про вибори:

– Вибори – це немов полювання: є загоничі, є закуска – лише із звіриною щораз гірше, – Григорій умів усе зіставити зі своєю улюбленою забавкою.

Про політику:

– Риба гниє з голови, а чистять з хвоста…

Про жінок:

– Або риба клює, або дівка дає.

– Отож, – кажу я кумові, наливаючи, задираючи дно пляшки у нічне небо, – давай вип'ємо за чоловіків! Без них жінки, як риба без води! Звичайно, жінка може прожити без чоловіка хоч усе життя! Але я про свіжу рибу!

Випили. Хекнули.

– Із пляшки багато не наллєш… – задумливо проказав Григорій і дістав з кишені чвертку. – Якщо кинути пити, відразу хочеться їсти… – виправдав свої дії.

– Може годі, куме… – несміло вступив я. – Випити пляшку горілки не штука, важко утримати її в собі…

– Кожен чоловік має право на свій похмурий ранок… – перекрив тему Григорій. Випорпав з тарілки гарненького карасика… – Усі знають, що карась любить, щоб його смажили в сметані. Чи хто-небудь коли-небудь чув, що думає з цього приводу сам карась? – Дістав шмат хліба. – Рибка без хліба бридка… Слухай-но, я тобі мисливську байку розкажу.

Приїхали з міста мисливці на полювання. Місцевий дід повів їх. Ідуть, а їм так смердить.

– Діду, – каже один, – що це так смердить?

– Сідайте, покуримо, розкажу… Жила колись у цих краях одна сім’я. Батько був видний мисливець. Якось раз на полюванні бачить він – біжить олень, а копита – срібні. Прицілився, вистрілив… Не вцілив! А олень підбіг, ударив його копитом в лоба – той на місці помер! Пішла тоді його дружина відомстити за чоловіка. Вийшла на оленя, але й вистрілити не встигла. Убив і її копитом олень. Залишилися син і доня, сироти. Син довго ходив за оленем по сліду. Вистежив. Але олень перестрибнув через хлопця, ударив його в леті копитом і вбив. Поклялася доня, що відомстить. Рік жила в лісі. Здичавіла. Усі місця виходила, де олень бував. Зачаїлася в засідці. Підпустила близько. Вистрілила і поцілила оленю із срібними копитами в око. Упав звір. Підійшла дівчина ближче, аж олень у конвульсіях ударив її копитом в чоло і вбив!…

– А смердить від чого, діду?! – не витримав один мисливець.

– А кат його знає, може, лисиця здохла…

– Ні, – кажу, – Григорію, це ви, мисливці, з рибальської перешили. Не так було… Ось, послухай.

Приїхав переселенець на нове місце. Облаштувався. Прийшла зима, пішов ловити рибу. А на річці біля ополонки вже сидить один місцевий. Дивиться приїжджий, а в ополонці кізяк плаває.

– Що це?

– О, це давня історія!… Почалася вона ще в кінці минулого століття. Бачиш, там, над яром, руїни палацу? Так от, у ньому жив дуже багатий чоловік і була у нього донька. Та така красуня! Прийшов час віддавати дочку заміж, довго шукав батько жениха. А вона взяла та й закохалася в пастуха. Розлютився батько, зачинив її у башті, а пастуха прогнав. Але кохання виявилося сильнішим. Пастух чекав її на кризі, вистрибнула донька багатія, упіймав її пастух… Але крига не витримала, провалилася під ними і вони потонули. Отака історія…

– Не зрозумів. А при чому тут кізяк?

– Хто його знає… Мабуть хтось кіньми їхав…

– Це ще хто у кого вкрав. Я тобі скажу, що мисливських байок та анекдотів більше, ніж рибальських!

– Овва! Чому ж так? Впевнений, що рибальських більше!

– А давай закладатися! На ящик пива! Ти будеш розказувати рибальські анекдоти, чи байки, чи бувалиці, а я – мисливські. Хто перший зіскочить – той програв… Побачиш, мисливських – більше!

Григорій з усмішкою вирячив на мене свої чорні очі, наперед будучи певним у своїй перемозі. Те, що він оповідати мастак і пам’ятає усіляких придибенцій до лиха, я знав. Але ж і сам був не останнім у цьому ділі.

– Ой, куме, не вари юшку з тієї риби, яка ще в річці! – Простягнув йому руку над столом. – Закладаймося. На ящик пива. Місяць і зорі – свідки. Але давай записувати, бо зіб'ємося або забудемо. А коли виникне суперечка – важко буде все згадати.

– Це я до тебе із зошитком ходитиму, як у школу? Ти хочеш, щоб із мене сміялися, бодай тебе рак урачив! Ні, куме! Давай кожен з нас записуватиме опісля, сам собі. А потім, як треба буде, – звіримо. Ми ж не брехуни якісь! Коли ми один одного дурили?

– Добре! Язикатого видно по слову, а рибалку по улову. – Руки зійшлися, стиснулися, аж хитнули чвертку.

Григорій налив чарки по вінця, підняв обережно, що й не схлюпнув:

– Ну, щоб не рикошетило! Починай, куме!

Так почалися наші з кумом змагання. Звичайно, не всі анекдоти та інші придибенції ми знаємо. Є люди по світах, що знають більше. Але ж цікаво було, хто насамкінець поставить на стіл у затишному дворі моєї матусі ящик пива!…

І я розпочав…

День перший

Нові українці відпочивали на Мальдівських островах і вирішили влаштувати справжню тропічну рибалку. Взяли яхту напрокат, вийшли в море, закинули вудки… Раптом на швидкості летить до них поліцейський катер. Пришвартувався. Полісмен запитує:

– Чи є у вас ліцензія на ловлю риби?

– Ні. Немає.

– Доведеться вам сплатити штраф.

Тут один кореш уcміхається так хитро і каже:

– А ми не ловимо рибу. Ми – «зелені», чистимо дно бухти від усякого залізяччя, – і дістає свою товстезну вудку.

Дивляться полісмени – до жилки прив’язаний великий магніт. Інший підняв вудку – теж магніт. Полісмен покрутив пальцем біля виска і катер відшвартувався.

А братки обступили кореша:

– Ну, ти розумака! Ну, ти мудрагель! Класно придумав – ловити рибу-молот!

Зустрілися два мисливці:

– А я недавно собаку мисливську купив!

– Якої породи?

– Гончак! Я їй «Фас!», а вона мені: «Ти гониш!»

Один карась розповідає іншому:

– Ти не повіриш! Той рибалка, у якого я вчора зірвався з гачка, важив під 300 кіло!

– Слухай, – «дістає» жінка чоловіка, – ти що, на полюванні з нашим Бровком не наговоришся, що вдома цілий день з ним розмовляєш? Він же нічого тобі не відповість!

– Якраз за це я його й поважаю…

Жінка виказує чоловікові:

– До весілля ти мене задаровував. А нині – хоч би квітку яку приніс…

– А ти хоч коли чула, щоб рибалка наживлював гачок після того, як рибку упіймав?

Дзвінок у квартиру:

– Алло! Опанаса можна?

– Ви знаєте… Горе у нас велике… Помер Опанас…

– Не зрозумів – він що, на полювання завтра не піде?…

– Вчора я зловив п’ять сомів і десять щук!

– Я б так не зміг…

– Ловити?

– Брехати!

– Куди це ти, Микито, біжиш?

– За вовком женуся!

– А де ж вовк?

– Та… трохи… відстав…

Сидять два приятелі в ресторані. Один розповідає:

– Учора був на рибалці. Не встиг вудки розмотати, аж на мене прямо пливе осетрина!

– І велика порція? – запитав, проходячи мимо них, офіціант.

Українець, росіянин і грузин після третьої чарки завели мову про полювання.

Українець:

– Восени! В очеретах! На кабана! Ото полю-ваннячко!

Росіянин:

– Єх! Зимой! Да на медведя! Вот зто охота! Грузин:

– Полеванечко! Охота! Разве это удовольствие? Вот я иду, навстречу дєвушка идет. Мне ахота, ей ахота – вот это ахота!!!

– Слухай, що ти з тим черв’яком так довго возишся? Він у тебе вже здох!

– Е ні, він тільки втратив свідомість. Зараз зроблю штучне дихання, приведу його до тями і хай знову ловить рибу. Нічого придурюватися!

– Микито, знаєш, навіщо на компасі люстерко?

– Навіщо?

– Щоб ти завжди міг бачити того, хто заблукав.

– Не розумію, як можна проводити на рибалці усі вихідні? – «пиляє» Микиту Ганя.

– «Не розумію, не розумію…» Навіщо говориш про речі, яких не розумієш?!

Один крутелик телефонує іншому:

– Слухай, давай махнемо на сафарі, я знаю де путівки дешеві.

– Скільки?

– Ну, там різні ціни. Полювання з дружиною на лева – п’ятсот доларів… З левом на дружину – всього сотка…

Розмова двох рибалок:

– Ти що, одружився?

– Ага.

– Навіщо?

– Отакої! А хто рибу буде чистити?

Вперше уполював Микита зайця. Записав у хлопців рецепт, як готувати смаженину, та й подався додому. По дорозі сів у лісосмузі «подумати». Лисиця підкралася, схопила зайця і чкурнула через лісосмугу.

– От дурна! Зайця вкрала, а рецепт у мене ж! – сміється Микита.

Їдуть рибалки. На березі сидить дід.

– Діду, тут рибу ловлять?

– Ловлять.

Розмоталися. Зо три години ловили. Тихо.

– Діду, так є тут риба?

– Немає.

– А ви ж казали, що ловлять!

– Та ото, як і ви, ловлять, ловлять, а її немає…

– Полював я недавно в Африці, і там за мною погнався лев… Правда, він послизнувся, і мені вдалося втекти!

– І ти не злякався?

– А на чому ж він тоді, по-твоєму, послизнувся?

Микита раненько-тихенько закинув вудочки і причаївся. Поплавки завмерли. Тихо. Аж раптом з води вискакує великий короп.

– Тихо, телепню! – кричить Микита. – Рибу налякаєш!

– От ґава! Купила кілограм ковбаси, а вона така гидка!

– Викинеш?

– Ти що?! Віддам Опанасові на відкриття полювання.

Зима. Біля ополонки сидить Микита з вудочкою, вуха побіліли від морозу, а шапка лежить поруч на кризі. Підходить Опанас:

– Микито! Ти що, здурів?! Шапку надінь, вуха відморозиш, голову простудиш!

– Щас! Вчора випити кликали, а я не почув!

На базарі:

– Ой, ой, хто це в нас, котик чи кішечка?

– А ви що, по вухах не бачите?

– Ні.

– Заєць!

Опанас дістає з банки черв’яка, нанизує на гачок, а той до нього:

– Ти тільки не підсікай різко, а то вуха закладає!

Мисливці ідуть з полювання. Микита увесь час на два кроки попереду.

– Микито, куди ти так летиш?

– Поспішаю виконати «супружеський долг»!

– Чекай, твій дім в іншому боці!

– Але я туди вже не донесу!

– Чому у вашому ставку цього року риба не ловиться?

– Бульдозер зруйнував греблю, і вся дика риба повтікала!

– Я тепер полювати лиса з ховрашком ходжу!

– Не зрозумів?

– Даю йому пляшку і пускаю в нору…

– Ну?

– Через двадцять хвилин вони з лисом покурити виходять!

– Микито! Я вчора упіймав коропа – 20 кіло! На вудочку!

– Е-е-е! Опанасе! А я вчора піднімаю вудку, а на гачку старезний срібний ліхтар. А у ньому всередині свічка горить!

– Добре, добре… Короп був – кілограмів 10…

– Роздивився я, Опанасе, а ліхтар – не срібний…

– Ну… 2 кілограми… Точно!

– Та й свічка всередині не горіла…

– Уявляєш, Опанасе, – розказує Микита, – повертаюся я з полювання, двері не замкнені, заходжу, чую – в кімнаті моя з якимось у ліжку бавиться. Так мені прикро стало! Пішов я на кухню, випив пляшку горілки, журився-журився… А потім роздивився – а квартира ж бо не моя!…

У одного рибалки весь час був пристойний улов. Інші ж ніяк не могли хоч би половину того упіймати, що він ловив. Якось той рибалка захворів і на його місце сів інший. Але поплавки наче завмерли. Через деякий час із води висунувся карась і ввічливо поцікавився:

– Будь ласка, скажіть, добродію, а ваш приятель сьогодні не прийде?

Два дружбани виписалися з психлікарні і через деякий час пішли на полювання на качок. Нічого не вполювали, повертаються сердиті.

– Не повезло, – каже один.

– «Не повезло, не повезло!» – передражнює його інший. – Треба було собак вище підкидати!

– Ганю! – каже Микита. – Давай будемо займатися любощами, як риби…

– У воді?!

– Та ні! Мовчки!

Четверо нових українців після полювання сидять біля вогнища. Дружно допивають другий ящик пива.

Один відішов до кущів, тільки розсупонився по малій нужді, аж тут його за пацюрку вкусила гадюка. Він мерщій біжить до вогню і щосили кричить:

– Дзвоніть по мобілі лікарю! Гадюка вкусила за це саме місце! Хай каже, – що робити?!

Дозвонилися до лікаря:

– Слухай, тут братана гадюка вкусила… Що робити?!

Лікар відразу ж:

– Треба жгут накласти і висмоктувати з рани кров, потім…

Вимкнув мобілку.

– Що він сказав?! – репетує укушений.

Його дружбан повільно ховає мобілку в кишеню:

– Помреш ти, братан…

– Повертаюся одного разу з полювання, втомлений, але задоволений. Раптом мій пес бере слід! Ще теплий – тільки-но пройшов, красунчик! Великий, відбитки чіткі… Ну, я по сліду! З ванної, через весь коридор, до спальні веде. І хитрить, петляє, заплутує! У шафі відшукав його барліг двотижневий!…

– Скільки вчора зловив?

– Трьох коропчуків. А ти?

– Менше…

– Двох?

– Менше…

– Одного?

– Ще менше…

Летить летюча риба над океаном i думає:

– Як добре, рибалок можна не боятися!

Тим часом з яхти в неї стріляють з рушниці і збивають. Риба падає вниз і кричить:

– Ти, козел, я ж не пташка, окуляри купи!

– Надія, куме, – велика сила…

– Ага. Раз клюне – і цілий день надієшся…

– Марійко, сьогодні якийсь нещасливий день! Нічогісінько не вполював!

– Я так собі і думала.

– Чому це?

– Ти до всього ще й гаманець вдома забув…

– Хлопче, де стільки риби наловив?

– Ідіть лісом до озера. Побачите стенд «Ловити рибу заборонено». Від нього берегом наліво йдіть до стенду «За ловлю риби штраф 500 гривень». Під ним і ловіть…

– І ти віриш, що твій Опанас був учора на полюванні?! Та він же нічого не приніс!

– Тому й вірю!

– Куме, у тебе завжди риба більша, ніж у мене! – Так у мене ж руки довші!

Зайчиха побачила мисливця і кричить зайченятам:

– Мерщій затуліть вуха! Зараз він промахнеться і знову буде лаятись!

– Микито, а чому риба не співає?

– А ти співатимеш, якщо одну лиш воду питимеш?

– Опанасе, як краще стріляти в зайця: коли він біжить, чи коли він сидить?

– Коли він висить…

На березі річки сидять рибалки – від юнака до діда старого. На другому березі пляж, на який кілька дівчат прийшли позагорати. Наймолодший рибалка змотує вудки:

– Попливу, познайомлюсь.

Трохи старший:

– А я піду пошукаю човен.

Ще старший:

– А мені і звідси добре видно!

Вже геть старший:

– Треба буде – самі припливуть!

Дід:

– Накаркав – уже пливуть!

– Опанасе, оце був на полюванні. Забив козу. Одним пострілом попав у вухо і в задню ратицю!

– Смішно, Микито! Сам подумай, як так могло бути? Що, куля пішла по колу? От брешеш!

– А я вистрілив тієї миті, коли коза задньою ногою чесала собі за вухом!

– Знаєте, хлопці, чому риба не клює?

– Чому?

– Бо у неї клюва немає!

Заблукали чукчі в тайзі. Один каже:

– Стріляй, може, хто відгукнеться!

Другий стріляє – ніхто не відгукується.

– Стріляй ще!

– Не можу – стріли закінчилися.

Опанас і Микита зварили юшку на березі річки. Є у них дві миски, одна велика, друга маленька. Микита насипає, подає Опанасові маленьку, а собі бере велику. Опанас:

– І тобі не соромно? На твоєму місці я взяв би собі малу миску, а тобі дав би велику.

– Ну! І зрозумій тебе після цього! Ти ж з малої і їси!

Біля мисливського багаття:

– Інколи підпираю паркан і думаю… А інколи просто підпираю паркан… Отаке життя…

Спекотне літо. Двоє риболовів розговорилися на березі.

– У нас ставочок висох. Раків лопатами збирали.

– А у нас ставочок висох, то раків граблями згрібали. Вже варених…

Микита з Опанасом ідуть на полювання. Горілку мають, треба купити закуску.

– Опанасе, ми встигнемо купити 200 грамів ковбаси?

– Ні. Вже пізно.

– А 100 грамів?

– Мій човен – найкращий на землі!

– На землі то він, може, й найкращий, а от на воді…

– Я, хлопці, з рушницею об’їздив усеньку Україну. Де тільки не бував! Багато побачив, по-постріляв…

– Це добре!

– Чому б не добре! Кожен куточок рідного краю знаю!

– Так. Це приємно. Знати в Україні всі місця до йоти…

– І в Йоті був! Я там тиждень жив, на крижня ходив!

– Діду, а як ви так невід плетете?

– Дуже просто…

– Ну, як?

– Беру жменю дірочок і обплітаю їх жилкою…

– Полковнику, а коли ви були лейтенантом, яке у вас було хоббі?

– Полювання і жінки!

– А на кого ви полювали?

– Гм… На жінок!

– Опанасе, чому цілісінький день з вудкою сидиш? Рибки захотілося?

– Так, Марійка оголосила піст!

– Який піст?

– Ну, м’яса немає… Так, маленький пістець…

– Жінко, листи від нашого синочка з Африки про полювання на левів стають дедалі коротшими.

– О Господи, може хижаки вже наполовину з’їли нашого Ваню!

Взяв Опанас свою донечку на риболовлю. Наловив карасів та й каже:

– Ну що, будемо збиратися?… А де ж риба?

– Ти ж казав, татусю, що ловиш рибу виключно для задоволення… Ото я всю рибу випустила назад у річку, щоб ти мав задоволення знову її спіймати.

– Тату! – кричить Василько. – Зайчатину їсти будеш?

– Буду! А де вона?

– Біжімо до дядька Микити, вона до нього в садок майнула!

– Втpетє вже повертаюся з риболовлі, – а під ліжком у дружини коханець! – скаржиться pибалка приятелю.

– То що, більше не поїдеш ловити рибу?

– Оце сказонув! Пpосто я у ліжка підпиляю ніжки…

Поїхали Василь Іванович і Петька в Африку на полювання. Аж за ними погнався слон. Вилізли на дерево. Слон підбіг і почав хоботом дерево трясти.

– Василь Іванович, може у нього на цьому дереві гніздо?

– Неук ти, Петька! Вони в норах живуть.

Опанас сушить тараню. Повен балкон. Марійка свариться:

– Вже ж від тієї тарані спасу немає! Увесь одяг смердить! Як ти будеш їсти ту кляту рибу!

– Бідна на розум ти, жінко! Хіба ж тараню їдять? Її нюхають!

– Микито, мій Сірко читає газети!

– Знаю! Мій Бровко мені про це казав.

Сидять три естонці, батько і двоє синів, ловлять рибу. Зо дві години мовчать. Потім старший син запитує:

– Чому це сьогодні не клює?

Через годину молодший син:

– Мабуть, погода не та.

Через дві години батько:

– Триндите багато, от і не клює!

Мисливець сидів навпроти свого пса і захоплено бурмотів сам до себе:

– Який у мене розумний пес. Підняв зайців. Дістав їх. Дорогу додому знає. Ех! Якби ще він умів розмовляти!

– Обережно! – сказав пес. – Зараз на тебе впаде велика суха гілляка!

Мисливець вирячив очі і завмер. Гілка впала і боляче луснула його по голові.

«І що з того, що я умію розмовляти?» – подумав пес.

Пливе жаба, бачить – карась так ліниво плаває: то одним боком вивернеться, то другим, вистрибне, бульби пускає… Жаба:

– Карась, ти чому тут забавляєшся?

Карась:

– Як чому, рибалок чекаю!

– Що, жити обридло?

– Та ні, просто ми з крокодилом на полюванні – я приманка, а він в очеретах заховався…

– Недавно я був у Африці і винайшов ефективний спосіб полювання на тигрів! Полювати треба вночі – у них в темряві очі світяться. Залишається тільки добре прицілитись проміж очей – і тигр наповал!

– І скільки ж ти їх завалив?

– Жодного. Вони, падлюки, почали ходити парами, і кожен одне око заплющував!

Сидять три браконьєри в корчмі і ліниво пивце попивають. Один:

– Я весною за ніч з невода пару мішків риби виймаю!

Другий:

– Ото ще, з неводом возитися, мокнути… Я динаміту кину і мій човен – риби повен!

Третій пихнув сигаретою:

– Пацани! Дитсадок! Невід, динаміт… Он я дві ночі з електроловом пройшов по водосховищу і маємо Мертве море.

– Марійко, ти, здається не доварила цю зайчатину…

– Все по рецепту. Кіло м’яса треба варити годину. А я взяла півкіла і варила півгодини.

– Микито, клює?

– Слабенько…

– Ну хоч раз клюнуло?

– Ні-і-і…

– Мій тато мисливець. Мама каже, що він такий сильний від того, що харчується дичиною.

– Це ще нічого не значить. Мій тато рибалка, харчується рибою, але плавати досі не вміє.

Радісний Опанас забігає в дім і з порога:

– Марійко, я зловив щуку кілограмів на 20!

– Тихо ти, моя мама відходить!…

Опанас пошепки:

– Теща? Оце поперло!

– Лікарю, тут така проблема…Коли я повертаюся з полювання, дружина завжди з якимось мужчиною. Тільки хочу сваритися, вона каже: «Піди на кухню, попий каву, заспокойся».

– А що ви від мене хочете?

– Я просто хотів дізнатися, чи не забагато я п’ю кави?

Ловить Опанас рибу. Дивиться – поплавок затремтів. «Рано підсікати, хай ковтне», – думає. Поплавок вже підстрибує. «Рано, хай ковтне глибше», – думає. Поплавок потонув, вудка – в дугу. Опанас різко підсікає і тягне вудку на себе. Черв’як вилітає з води і репетує:

– Ти що, заснув? Мене риби ледь не з’їли!!!

– Я свого гончака навчив кататися на ковзанах!

– А хіба це не боксер?

– Ні! Він просто ще гальмувати не вміє.

Риболовля по-східному:

– Зухра, кохана, поверни нашу яхту до зграї он тих акул. Гюльчатай, дорогенька, дістань нашу найбільшу вудку. Лейла, дівчинко моя, тебе призначаю сьогодні головним рибалкою. А ти, Фатіма, провинилася, тож роздягайся – будеш живцем.

– А твій пес, Опанасе, підпускає до себе чужих?

– А то! Бо ж як інакше він їх укусить?

– Уявляєш, приходжу вчора з риболовлі, відкриваю шафу, а там голий мужик стоїть!

– А що тут дивуватися, усі баби – таке стерво! Он і моя жінка…

– Та при чім тут жінка?! Я не жонатий!

Душа соболя потрапляє до раю. Святий Петро запитує:

– Є у тебе заповітне бажання?

– Хочу мати пальто із шкіри багатої пані, чоловік якої мене вполював!

Приїхав американець в Україну, гуляє берегом Дніпра, підходить до рибалки, стоїть довгенько, дивиться на мертвий поплавок. Потім, підбираючи слова, запитує:

– Що… ця… як його… риба не… кусається?

– Ні! Її навіть погладити можна.

– Купи у мене собаку, – каже один мисливець іншому.

– Так він же у тебе нічого не бачить!

– А що, він у тебе вишиватиме?

Кожного дня зранку в магазин заходить такий собі чоловічок і бере ящик горілки. Заходить він у неділю. Продавець:

– Як завжди, ящик горілки?

– Ні, сьогодні три. Ми на риболовлю їдемо.

– Ганю, не буди в мені звіра!

– Ой, не боюся я твого зайця!

Два риболови діляться секретами:

– Слухай, – каже один, – у меня є гарна прикмета. Коли я вранці іду з дому на риболовлю, я дивлюся, як спить дружина: якщо на правом боці, то я закидаю праворуч, зліва – ліворуч, якщо на животі – прямо перед собою.

– А якщо вона спить на спині?

– Ну… в такі дні я рибу не ловлю.

Заблукав мисливець в пустелі, втомився, вибився з сил, ледве повзе. Раптом бачить – глек. Ну, думає, хоч води нап’юся. Відкриває, а звідти – джин:

– Що тобі, повелителю?

– Додому хочу!

Джин бере мисливця за руку:

– Ходімо!

– Я хочу якнайшвидше!

– Ну, тоді біжімо!

– Микито, ходімо увечері по рибу!

– Ні, не піду.

– А що так?

– А мені Ганя вдома пити дозволила.

– Опанасе, що у лісі на полюванні головне?

– Туалетний папір. Особливо у хвойному…

– Микито, ой сон страшний мені приснився!

– Ну?

– Ніби йдемо ми на річку, а я рюкзак впустив і пляшка розбилася!

– Ти що?! Та, що я тобі дав?

– Ні. Та, що я купив.

– Фу! На серці легше стало…

– Опанасе, я ще до нашого весілля, давно, була з Івановим на охоті…

– Що? З Івановим? На охоті! Та він же навіть стріляти не вміє! Він зайця від кабана не відрізняє! Він і в слона промаже! Який з нього мисливець?!

– Ну, не знаю… Але йому завжди «охота»!…

Опанас і Микита повертаються з риболовлі:

– Опанасе, ходімо до мене, вип’ємо!

Пішли. Микита відчиняє двері, йдуть на кухню тихенько, щоб не розбудити Ганю. Раптом Опанас каже:

– Микито, здається, з твоєю Ганею якийсь мужик лежить!

– Тихо!… Не розбуди!… На трьох не вистачить!…

– Який у Панька добрий мисливський пес! Панько лізе за качкою в болото – він нікого до рушниці не підпустить! Навіть Панька не підпустить, поки качку не з’їсть!

– Микито, ти вже годину бродиш під берегом…

– Та, вершу вчора поставив!

– А позначив?

– Та, навпроти неї баби Марини коза паслася…

Завзятий мисливець у дверях корчми зіткнувся з місцевим лікарем:

– Знаєте, шановний, що я сьогодні підстрелив? – Знаю. Я його вже перев’язав.

Опанас пізно повертається з риболовлі і, звісно, не тверезий. Ступає обережно, щоб не розбудити Марійку. Темно хоч в око стрель. Раптом наступає на кота. Кіт верещить. Опанас розгубився, а потім схопив котяру і радісно закричав:

– Капосна тварюка! Де ти вештаєшся?! Я ж тебе від ранку по всіх усюдах шукаю!

Чоловік продає мисливського пса.

– А як він на полюванні? – запитує покупець.

– Прекрасно! Я ж його не вперше продаю.

П’яний Опанас сидить на березі річки з вудкою. Під’їжджає джип, з нього виходять троє крутих мисливців, один запитує:

– Братан, де брід?

– Прямо, ось тутечки… – махає рукою Опанас, похитуючись.

Джип котиться з берега і зникає під водою. Виринають мисливці, мерщій до Опанаса:

– П’яндига! Ти навіщо сказав, що тут брід?!

– Хлопці, та тут тільки-но качки по груди пройшли!

– Дядьку, ви солдат? – запитує Василько.

– Ні.

– То, може, мисливець?

– Ні! А що таке?

– Та… мама каже, що з вас порох сиплеться.

Біля ставка рибалка до рибалки:

– Микито, чому синець під оком?

– А… хай не лізуть!

Лікар взяв відпустку на тиждень і поїхав на полювання. Повертається в лікарню розчарований.

– Так нікого й не вбив! – говорить медсестрі.

– Так-так… – киває та. – Для цього вам краще було б залишитися в лікарні.

Хлопці повернулися з риболовлі. Дід їх запитує:

– Ну як, наловили?

– Не знаємо, ще рюкзак не перевіряли!

– …І тоді я кинувся на вовка і одним ударом ножа відсік йому хвіст!

– А чому не голову?

– На той час голову вже відтяв хтось інший…

– Микито! А ти знову нічого не впіймав! – ущипливо під’южує другана Опанас.

– Е-е-е, Опанасе! У цьому році навіть найбільші брехуни нічого не впіймали!

Чукча і геолог пішли на ведмедя. Дійшли до барлогу. Чукча взяв довгу палицю і штурхнув у кучугуру. Ведмідь заревів і кинувся на мисливців. Чукча припустив, геолог за ним, а ведмідь вже майже на п’яти наступає. Тут геолог згадав про рушницю, зірвав її з плеча, розвернувся і з одного пострілу поклав ведмедя.

Чукча підійшов, похитав головою і сказав невдоволено:

– Поганий з тебе мисливець! Навіщо ти убив ведмедя? Треба було до юрти добігти, а потім убивати! Хто його тепер тягнутиме?

Чоловік приходить з роботи. На столі записка:

«Любий! Я у подруги. Вечеря на плиті. Вудочки на балконі. Якщо щука буде дорожчою від п’яти гривень – купи карасиків».

– Чуєш, Микито, от як вийду я на вовка, сам, один… Жахну з одного ствола – осічка! Жахну з другого ствола – осічка!… Що робити?

– Кидай рушницю, Опанасе, сідай бігом на землю і скидай штани…

– Не зрозумів…

– І мокрими штанами вовка по морді, по морді!

– Якими мокрими?

– На той час вони вже будуть мокрі…

– Чуєш, Микито, я вчора свою Марійку брав із собою на рибалку.

– Ну і?

– Ніхто не клюнув…

Опанас повертається з полювання. Назустріч Петро.

– Опанасе, скільки зайців убив?

– Сім!

– Так… У день можна ж лише одного…

– Так це ж за дванадцять років!

Приходить Микита додому. П’яний. Кричить з порога:

– Ганю! Смаж рибу!

Ганя тихенько йому:

– Микито, риба вся…

– Смаж всю!

Марійка рахує скільки їй накує зозуля.

– Ой, Опанасе, вона мені накувала ще цілих 30 літ!

Опанас дістає рушницю.

– Де ця птаха?!

Дружина запитує у чоловіка:

– А що таке ситуація?

– Уяви собі: ти приходиш додому, а я в ліжку з коханкою. Це – ситуація.

Дружина:

– А якщо ти приходиш з риболовлі, а у мене коханець?

– Чекай, люба! Це вже не ситуація, а проституція!

– Тату, ти боїшся вовка?

– Таке скажеш!

– А ведмедя?

– У мене ж є рушниця!

– А-а-а… Ти тільки маму боїшся!

Микита і Опанас допили другу пляшку – бо не ловиться.

– А у мене дача – три поверхи! – хвалиться Микита.

– А у мене – крута машина! – не відстає Опанас.

– А я – енергетичний вампір! – добиває приятеля Микита.

– Круто! – погоджується Опанас, наливає з третьої пляшки і вдумливо запитує: – А це як?

– А я до сусідового лічильника підключився!

Лікар, виїжджаючи до хворих, завжди брав із собою рушницю. Його запитали:

– Хіба вам для ваших хворих потрібна рушниця?

– Ні, ні! Вони й так помирають!

– Понеділок! 13-те! І ти зібрався на рибалку! – заходиться Марійка.

– Може хоч сьогодні тій рибі не пощастить… – філософськи розмірковує Опанас.

– Микито, мені треба на зиму хутро!

– Ганю, це неможливо!

– Якщо ти не добудеш мені на зиму хутро, я простуджусь, матиму запалення легень і помру. А вартість похорону нині більша, аніж вартість хутра.

– Та воно так… Але похорон раз і назавжди…

Микита морозного зимового ранку вийшов половити рибу. Б’є ломом ополонку, аж чує голос:

– Тут риби немає!

Він відійшов трохи далі і знов б’є ополонку. Знову голос:

– Ну, немає тут риби! Не-ма-є!

– А ти хто такий? – піднімає голову Микита.

– Директор стадіону!

Опанас повернувся з полювання п’яний як чіп. Натиснув дзвінок. Марійка:

– Хто там?

– Колода!

Вона швиденько відчиняє, Опанас падає через поріг:

– А тепер – пиляй!

– Опанасе, як сьогодні водичка?

– Прекрасна! – відповідає Опанас, нанизуючи черв’яка. – Риба ніяк не хоче з неї вилазити!

Біля багаття:

– Як у мене боліли ноги в 43-му!… А купив 45-й – як на світ народився!

Опанас ловить рибу. Зима. Холодно. Не ловиться. Наливає Опанас собі чарку. Тільки зібрався випити, аж клюнуло. Він однією рукою тримає чарку, другою підсікає. Над ополонкою вискакує карась, зривається з крючка, падає в чарку, б’є хвостом, підскакує і плюхається знову в ополонку. Опанас спльовує, випиває і… починається такий кльов, що держись. Риба всяка і немаленька! Ледве встигає Опанас витягати. А за спиною у відрі:

– Ну й жучара карась! Казав – наливають, казав – відпускають!…

Повертається Микита з Бровком із полювання добряче «загепаний». Ганя свариться.

– Бровко, – каже Микита, – скільки я пива випив?

– Гав, гав!

– Бачиш, всього два бокали, Бровко не обманює!

Наступного разу Ганя сама запитує:

– Бровко, скільки Микита пива випив?

– Гав, гав!

– А горілки?

– У-у-у-у-у! – завив Бровко.

– У твій невід знову нічого не попалося?

– Та воно попалося! Але ж не будемо ми водолаза їсти!

– Опанасе, багато дичини цього року?

– Ой багато! І качки, і зайці…

– Ну, так…

– Але ж дорого!

Сидить чукча, ловить рибу. Поруч випливає американський підводний човен.

– Хелло, містер! Ви не бачили, куди попливла російська субмарина?

Чукча показав пальцем.

– Норд-вест! – командує американець.

За півгодини спливає російський підводний човен.

– Товаришу, чи не бачив, куди попливло американське судно?

– Норд-вест! – радісно кричить чукча.

– Ти не мороч голову! Краще пальцем покажи!

Майор:

– Полковник так довго цілився, що заєць сам застрелився…

– Ось, почитай, Ганю про риб, – каже Микита. – Може навчишся у них мовчати.

– Рідненький! Може б ти повчився у них пити тільки воду?

– Микито, твій пес вкрав мої черевики!

– Здурів, Опанасе? Мій Бровко ніколи взутий не приходив!

– А чому у вас є тільки риба, запечена в тісті?

– А тому, що немає кому її чистити!

– Був я на полюванні в Африці. Одного разу заночував просто неба. Аж тут до мене підкрався лев, та так близько, що я відчув його дихання на своїй шиї!

– І що?

– Підняв комір…

Ранок. Тиша. На березі річки сидять три рибалки. До одного підпливає жаба і пошепки запитує:

– Клює?

Той (пошепки):

– Ні…

Вона до другого пливе:

– Клює?

– Ні…

До третього:

– Клює?

Він:

– Т-с-с… Клює…

Жаба шумно підстрибує, відкидається на спину і репетує:

– А мені пофіг! Я тут плаваю!

Біля вогнища.

– Єдиний наказ, який я готовий виконати в будь-який час дня і ночі без відмовок, це – «спи».

Василько приходить до школи. Губи розпухли, нижня аж репнула.

– Що сталося? – запитує вчителька.

– Та… Вчора з татом на риболовлю ходили… З човна ловили… А мені на губу оса сіла…

– Це вона так тебе вкусила?

– Ні. Не встигла. Тато її веслом убив!

Прийшов Опанас із полювання. З порожнім заплічником і до того ж п’яний. Марійка так до нього присікалась, що загнала на дерево. Він звідти кричить:

– Ти ж знала, який я буваю сердитий! Навіщо було за мене заміж виходити?!

Ранесенько чоловік вийшов на риболовлю. А на вулиці така віхола-хурделиця – світу Божого не видко. Повернувся додому. Тихенько роздягнувся – і в ліжко до жінки під теплий бочок. Жінка спросоння запитує:

– Ну що, прийшов?

– Прийшов.

– А мій пентюх рибу ловити поперся!

Полювали Опанас і Микита. Розійшлися. Зустрілися.

– Ну, що вполював?

– Нічого.

– У мене теж така історія.

– Давай гайнемо на болото, хоч куличків устрелимо.

– А дорогу знаєш?

– Зараз розпитаємо. Бабцю, як на болото пройти?

– Підете цією стежкою до села. Біля крамниці звернете…

– Годі, годі! Нам би тільки до крамниці дійти…

Сидить Микита на березі, голим задом поблискує. Вудки відклав, штани у воді квасить і примовляє:

– Нікому не можна вірити! Ну, нікому! Навіть самому собі! Ну, не стримався!

– Що так, Микито? – озивається з-під вербички Опанас.

– Та я ж тільки ухнути хотів…

– Опанасе! Пішов я учора на полювання, а рушницю вдома забув!

– Ну? А далі?

– Згадав я про тую рушницю, коли Ганнусі зайця приніс!

Поїхав новий українець до Єгипту. Сидить на березі Нілу і ловить рибу. Спека страшна. Нічого не ловиться. Раптом випливає крокодил і шамкає:

– Спека?

– Ага…

– Піт очі заливає?

– Угу…

– Може скупаєшся?

– Марійко, як же буває щастить! З першого пострілу качку підстрелив!

– Чудово!

– Було би чудово, якби не кляте пір’я! І саме полетіло, і м’ясо за собою понесло…

Опанас ловить рибу. Клює. Він підсікає. Тягне вудку. Перед ним виринає кобила з гачком в губі. Опанас оторопіло:

– Кобило! Ти що?!

Кобила:

– Дійсно! Що це я?

Біля вогнища:

– Люблю я синові співати колискові, – розказує Микита. – Години до третьої можу співати… А то співаємо разом з Опанасом і Петром, утрьох…

– У вас підвищений тиск, – каже лікар Микиті.

– Це наслідки pиболовлі…

– Що ви таке кажете? Рибна ловля, навпаки, заспокоює…

– Та я ловлю pибу в забороненому місці…

– Нині піст, – каже священик Гані, – не можна їсти ні риби, ні м’яса. І з чоловіком бути не можна…

– З моїм можна! – сміється Ганя. – Він у мене ні риба ні м’ясо.

Марійка:

– Оце ти потратив суботу й неділю, щоб зловити п’ять карасиків?!

Опанас:

– Люба, невже ти думаєш, що задоволення вимірюється кілограмами?

«Ех! Сюди б зо дві гармати!» – подумав генерал, після того, як промазав по зайцю з гранатомета.

В літаку пілот показує штурману:

– Ондечки, внизу, на березі річки, село, в якому я народився. Малим я вудив рибу, дивився на небо і мріяв стати пілотом…

– Твоя мрія збулася. А зараз про що мрієш?

– Сидіти на березі і вудити рибу…

Літо. Дачі. Дівчина приводить до місцевого ветеринара пса, якого пом’яв ведмідь. Той зробив усе необхідне:

– З вас 100 доларів!

– Що-о? Тільки й знаєте влітку по три шкури дерти з дачників! Цікаво, що ви взимку робите, коли нас немає?

– Ведмедів розводимо.

Діалог на базарі:

– Риба свіжа?

– Звичайно!

– А чому така крива?

– На повороті зловили…

Два ведмеді натрапили на хатину лісника.

Зайшли. На підлозі побачили ведмежу шкуру.

– Що це? – запитав один.

Другий поглянув на шкуру, затремтів і закричав: – Тікаймо! Це моя теща!

Одна щука запитує іншу:

– А ти яких бичків любиш – у маслі чи в томаті?

– У маслі.

– Тоді попливли до автобази!

– Микито, можна брати мого Василька на полювання. Він вже навчився стріляти, з десяти метрів у муху на стіні вціляє!

– Ага! Я бачив! Муху малює на всю стіну.

– Чому риби німі?

– А ти засунь голову у воду і попробуй що-небудь сказати.

– Микито, розкажи, як ти ведмедицю завалив!

– Як завжди: квіти, шампанське, легенька музичка…

– Слухай, Опанасе, чому жінки кажуть, що йдуть скуплятися, а самі нічого не купують?

– А чому ми кажемо, що йдемо на риболовлю, а самі нічого не приносимо?

Мисливець в ресторані.

– Хотілося б дичини. Наприклад, чи є у вас дика качка?

– Немає. Але для вас можемо розізлити домашню.

Світанок. Батько з сином ловлять рибу. Не клює. Батько каже:

– Синку, там мама нам тісто давала, діставай, попробуємо ловити на тісто.

– Тату, а я з’їв тісто…

– З’їв то й з’їв, на здоров’я.

Через деякий час батько знову:

– Синку, там мама нам бутерброди з сиром давала, діставай, попробуємо на хліб ловити.

– Тату, я з’їв бутерброди…

– З’їв то й з’їв, на здоров’я.

Сидять далі. Вже під обід батько встає, потягується:

– Ну що, синку, доїдай черв’ячки, та ходімо додому…

– Микито, а якщо ти вийдеш на ведмедя?

– Жахну з правого ствола!

– А раптом осічка?

– Жахну з лівого!

– А як знову осічка?

– Бігом залізу на дерево…

– А нема дерева!

– Опанасе, ти чий товариш, мій чи ведмедя?…

– Марійко, – дзвонить Опанас, – я на тиждень поїду з хлопцями на риболовлю. Кинь мені в рюкзак закидушки, снасті, запасні жилки, крючки. І не забудь мою рибальську шапочку!

Поїхав. За тиждень повертається. Марійка до нього:

– Як відпочив? Багато наловили?

– Класно відпочили! Тільки ти забула покласти мою шапочку!

– Як забула? Я її в рюкзак на закидушки поклала…

Біля вогнища:

– Микито, які тобі жінки подобаються, ті, що багато говорять, чи навпаки? – А хіба буває «навпаки»?

Сидять рибалки біля казана з юшкою.

– Коли я помру, я хотів би лежати біля свого діда…

– А я хотів би лежати у мавзолеї поруч з Пироговим…

– А я хочу лежати біля Оксани. Тієї, що з двадцять шостої квартири…

– Так вона ж жива!

– А я хіба помер?

– Микито, що з тобою, друже? Погано виглядаєш!

– Ет!… Вчора після полювання недоперепив!

– Не зрозумів?

– Ну… випив більше, ніж міг, але менше, ніж хотів…

Приходить Микита з риболовлі. Як завжди п’яний. Ганя веде його до вікна, показує:

– Бачиш, он лікеро-горілчаний завод. Він величезний. Ти не можеш з ним тягатися. Вони завжди будуть виробляти горілку швидше, аніж ти п’єш!

– Нехай! – каже Микита. – Але вони у мене покрутяться! Я їх примушу працювати і вдень, і вночі!

Біля вогнища:

– У Панька небезпечна тенденція – пити наодинці!

– Як мені надокучило жити у цьому стоячому смердючому ставку! – пожалівся карась окуневі.

– А ти оцей гачок бачиш?

– Ну?

– Хапай і попадеш… в пахучу сметану!

Біля вогнища:

– Опанасе, хто по-твоєму – дурень?

– Це той, хто висловлюється так, що інший його не може зрозуміти. Зрозумів?

– Ні…

– Як порибалив?

– Прекрасно. Упіймав щуку кілограмів на п’ять.

– Юшки наварив, мабуть, ще й засолив?

– Та ні! Відпустив у річку. Все одно не повірять…

Випив Микита, поклав голову на плече Опанасові, говорить тихо, мов струмок дзюркоче:

– Прийшов якось пізно з полювання, a біля дверей мої капці стоять. Так сумно мені стало. Дивлюся на них і думаю: «Так ось як ти, Ганю, наше майно поділила…»

– Микито, принеси мені з риболовлі форель! – просить Ганя. – А як не буде в магазині форелі, купиш коропа.

Біля вогнища:

– Я убив п’ятеро зайців. Один ось лежить, а четверо втекли…

Микита приходить увечері додому з рибної ловлі. На столі записка від Гані: «Рідненький, я у сусідки. Буду пізно. На вечерю – смажені карасі. Вудочки – в коридорі».

– Марійко, завтра йдемо з хлопцями на полювання і я прийду п’яним!

– Не п’яним, а випивши!

– Все, все, випивши.

– Не все-все випивши, а трохи напідпитку!

Карасі вели в ставку археологічні розкопки, знайшли іржавий чайник і обговорюють знахідку:

– Важко жилося нашим предкам! Які монстри на них полювали!

Стоїть Опанас в сосняку і кричить:

– Л-ю-ю-ди! Допоможіть! Порятуйте!

Іде Микита і так з усмішечкою:

– Що, брате, в трьох соснах заблукав?

– Та ні… В капкан попався!…

– Опанасе, а це правда, що риба корисна для мозку?

– А особливо, Микито, корисна рибна ловля – для розвитку уяви.

Доктор Ватсон і Шерлок Холмс вийшли на ранкову прогулянку. Ватсон запитує:

– Чуєте, як виє собака Баскервілів?

– Ні, згідно дедуктивного методу, це виє сер Генрі. Йому знову на сніданок подали вівсянку!

Микита і Опанас кілька днів плавали, шукаючи рибне місце. Нарешті їм пощастило. Наловили. Повернулися до берега, здали човен, Микита запитує:

– Ти місце запам’ятав?

– А я його позначив. Я на дні човна хрестик намалював.

– Ну й намудрував! Завтра нам видадуть іншого човна!

Тундра. Північне сяйво. Два чукчі тягнуть нарти. На нартах сидять собаки, виють, стріляють з рушниць. Один чукча – іншому:

– Це ти придумав – собакам горілки дати…

– Як учора?

– Клюнула величезна щука! Але зірвалася…

– У мене теж зірвалася. Ще більша, ніж у тебе!

У великий мороз два мисливці зустріли в лісі відомого депутата з рушницею. Звернули увагу, що він без рукавиць.

– І як він не відморозить руки?

– Не переймайся, його рукам завжди тепло, він тримає їх у наших кишенях!

– Васильку, чому ти запізнився на уроки?

– Та… я хотів піти на рибалку, але тато мені не дозволив.

– Він тобі пояснив, чому ти повинен іти до школи, а не на риболовлю?

– Так, він сказав, що черв’яків на двох не вистачить…

– Ганю, якщо я загину під час полювання на вовків, ти зможеш сказати, що твій чоловік не був боягузом!

– Ой, Микито, зате я дуже боюсь! Мені так не личить жалоба…

Хлопець телефонує дівчині:

– Алло, це ти, моя рибко?

– Ні! – відповідає татусь. – Це господар ставка.

Микита повертається з полювання: на боці – гуска, на плечі – рушниця. А сам увесь пошкрябаний, на лобі гуля. Опанас запитує:

– Ти звідки?

– З полювання!

– Що, гуска така вже дика?

– Та ні, гуска якраз не дика. Господар гуски дикуватий…

Сидять рибалки в човні. Повз них пропливає зграя терпугів. Один терпуг виринає і запитує:

– Хлопці, а де південь?

Рибалки підхопилися, показують руками:

– Туди!

– Дякую! – чемно каже терпуг.

Терпуги попливли, рибалки сидять. Через деякий час пливе один терпуг і запитує:

– Не бачили, куди зграя терпужків попливла?

– Туди! – один з рибалок показує в інший бік.

– Дякую! – і поплив.

– Навіщо ти йому не туди показав? – запитує другий рибалка.

– Ти його бачив?

– А що?

– Він же без ручки! Не допливе…

Сидять три мисливці біля вогнища, випивають, байки травлять. Один:

– Іду вчора мимо кущів. Чую: «Ням-хрум-шу-жу-зю…» Я – бабах! Підхожу – лисиця!

– А я, – каже другий, – іду і чую: «Ням-ням-хрум-хрум-шу-шу-зю-зю-жом-жом…» Я – бабах! Підхожу – кабан!

– То все дурниці! – каже третій. – Іду мимо кущів і чую: «Ням-хрум-шу-жу-зю-ням-ням-хрум-хрум-шу-шу-зю-зю-жом-жом-ням-ням-хрум-хрум-шу-шу-зю-зю-зю-жом-жом…» Про що це я?

– Що таке рибальське щастя?

– Ну… це коли упадеш у річку без вудочки і випірнеш з рибиною в руках!

– А нещастя?

– Це… коли випірне лише рибина…

– Я одного разу врятував тигреня від лісової пожежі. Так через кілька років дорослий тигр мене з річки виловив і на беріг відніс. Упізнав свого рятівника!

– А я одного разу ведмежаті з лапи гостру тріску вийняв. А через кілька років дорослий ведмідь так тріснув мене лапищею! П’ять місяців в гіпсі пролежав…

– Як же це?

– А то просто зовсім інший ведмідь був…

– Добре клює в цьому озері?

– Клює? Та я, коли черв’яка насаджую, за дерево ховаюся, щоб риби мене не розірвали!

– Дядьку, здрастуйте!

– Здоров.

– Ви мене не впізнали.

– Ні.

– Та ж це ви у нас минулого року курку підстрелили!

– Я ж вам за неї як за качку заплатив!

– Казала мама: нехай би той мисливець ще прийшов та підстрелив качку – може, як за гуску, заплатить…

Ще «нормальний» рибалка запитує у вже «клюкнутого» рибалки:

– Скажіть, будь ласка, котра година?

– Пішов ти нафіг!

– А що це ви мені «тикаєте»?!

– Опанасе, кожного разу коли я повертаюся пізно з полювання, йду крадучись, мов кішак, стараюся не забряжчати, не кашлянути, роблю все, щоб не розбудити Ганю, а вона все одно прокидається, і потім не маю спокою до ранку!

– Не так ти робиш! Я ж приходжу так, як іти, пізно. Скрізь включаю світло, вмикаю музичку, довго миюся, фиркаю, а потім штовхаю Марійку в бік і кричу на вухо: «Давай, жіночко, зо три рази!» Уявляєш, очей не відкриває!

Захотіли риби у водоймі вибрати президента. Зареєстрували трьох кандидатів: щуку, ляща і карася. В передвиборній боротьбі щука з’їла всіх опонентів і виборців, та й вирішила: «Піду я балотуватися в сусіднє озеро».

Два студенти-агротехніки пішли на полювання. Розійшлися в різні боки і полювали кожен собі. Раптом один з них помітив, що кущ хитнувся, вистрілив і… поранив свого напарника. Підняв товариша на плечі і як міг швидко приніс до найближчого селища в лікарню… Через деякий час із операційної до нього вийшов лікар.

– Лікарю, він будет жити?

– Думаю, у нього було би більше шансів, якби ви його не оббілували…

Маєток Баскервілів. Сутінки. У залі при свічках сидить сер Баскервіль. Раптом за вікном тишу розтинає жахливе виття.

– Беррімор, що це за виття?

– Це собака Баскервілів, сер.

Через деякий час:

– Беррімор, а що це за несамовитий вереск за вікном?

– Це кішка Баскервілів, сер.

Через деякий час:

– А що це за зловісна крижана тиша?

– Це риба Баскервілів, сер.

Якось відійшов Опанас від товаришів у лісі, аж чує – кущі тріщать, бачить – суне величезний ведмідь. Сховався мерщій за дерево. А ведмідь стогне:

– Ой! Погано мені!

Порівнявся з тим деревом, де Опанас причаївся, і знову:

– О-ой-йо-йой! Як же мені погано!

Опанас вискочив позаду ведмедя та як влупить його прикладом по довбешці! А ведмідь:

– Ой матінко! І з кожним днем все гірше!

На виставці електроніки японці демонструють робота, який відповідає на всі запитання. Один британець скептично усміхається:

– Перевіримо! Що зараз робить мій батько?

Робот помигав вогниками і видає відповідь:

– Ваш батько ловить рибу на березі Темзи.

Британець регоче:

– Бреше! Я так і знав! Ось телеграма від секретаря мого батька. Дивіться: «Лорд Вудсон передає вітання з Венеції».

Японці забігали, перешіптуються. Потім до британця:

– Робот не може помилятися. Давайте ще раз попробуємо.

Британець повторює питання:

– Що зараз поробляє мій тато?

Знову мигають вогники, і робот видає відповідь:

– Лорд Вудсон дійсно знаходиться у Венеції, а ваш татусь сидить з вудкою на березі Темзи. До речі, він за цілий день нічого не зловив…

– Хочу хом’яка.

– Його треба доглядати, прибирати, годувати, міняти воду, гратися з ним.

– Тоді я хочу бути хом’яком!

Прийшов Опанас із рибалки і жаліється Марійці:

– От скупі люди! Домовилися: хто перший рибу упіймає, той біжить за пляшкою, а хто другий – той за закускою. І що ти думаєш? Дивлюся, у Микити поплавок танцює, тоне, а він і вусом не веде! У Никодима аж вудочка гнеться, а він на неї ногою наступив і курить! От скупі ж!

– А у тебе клювало? – цікавиться Марійка.

– Еге! Дурня знайшла! Я взагалі без наживки закинув.

– Квит! – підвівся кум Григорій. – Вже он перші півні заспівали.

Спати не хотілося. Ще хвилин тридцять, і я вирушав би до ставка.

– Я господар, ти гість, – попробував було затримати кума, – на правах господаря…

– Гість, як риба, – свіжим залишається недовго, – простягнув мені руку Григорій. – Завтра продовжимо… Тобто вже сьогодні, увечері…

День другий

Я кинув до літньої кухні подовжувач, причепив над столом у дворі добру лампу і в 'язав до вудок новенькі гачки. На небі вже й зорі висіялись, а кума Григорія все не було. Раптом у городі почулось якесь шаркання, загавкав Салтисон – матусин дворовий песик-товстун.

– Хто там? – відірвався я від роботи.

– Та я ж, я! – вийшов на світло кум. – Запитуєш, репетуєш! Добрий рибалка по кльову має знати, що рибу коропом звати!

– Про ведмедя думка, а він назустріч… А чому ж це ти городами ходиш?

– Та ж… Марина! Чекав, поки виговориться і піде спати. А потім, щоб швидше, через город…

– То ходи до столу, – я вже ніс із кухні пляшку і закуску.

Григорій сів, роздивився гачки, взяв у руку коробочку, в якій зберігався усілякий рибальський дріб'язок. Карась на кришечці хитро примружив око.

– У намальованої риби завжди одне око, – мигнув йому Грицько.

– Ну що, записав нашу бесіду? – зиркнув я на кума.

– Запишу… У мене пам'ять – ого-го-го! Хочеш, переповім усе вчорашнє до словечка?

– Не хочу! Навіщо товкти воду в ступі, сьогодні буде інше, повторюватись не будемо – не цікаво. Ти готовий?

– Е-е-е, куме, давай по чарці, а потім…

За першою швидко пішла й друга. Кум їв, аж упрів, я теж не відставав, бо зголодався, його чекаючи.

– А ти пива купив? – запитав Гриць.

– Ні. Раненько ж до ставка, голова болітиме…

– Am! Так пива хочеться!! Пиво – найгеніальніший винахід людства! Колесо теж не остання штука. Але уяви собі колесо з… рибою. А ще ж бувають дні, коли слово «Пиво» вранці звучить з великої букви… Запам'ятай, горілки треба пити багато, а пиво – часто.

– Ага, питимеш часто – матимеш барило, що ніг своїх не видітимеш!

Григорій підхопив пляшку, примружив око, націлився в келишок.

– Ти як на полюванні око прикрив.

– Атож. Взагалі, праве око не любить лівого, тому між ними виріс ніс… – патякав Григорій, наливаючи. – Ну, – задер руку з келишком, – щоб завжди була охота!…

– Григорію, оце ти прислів'я та примовки нанизуєш… Між іншим, влучно тулиш до розмови. А давай, я рибальське прислів'я, а ти – мисливське. Хто зіскочить.

– А давай! Ну!

– Рибу везеш – рибу гризеш.

– Зайця бубоном не виманиш.

– Риба клює в того, хто чекає.

– Інколи тільки коли ти промазав розумієш, як ти «попав»…

– Якщо тобі приспічило тупнути ногою, не роби цього на кризі.

– Вовка боятися – від зайця втікати.

– Ти рибі не потрібен, риба тебе не шукатиме – шукай рибу сам!

– Нещастя лисиці в її власній шкурі.

– Якби у риби було стільки таємниць, як у людей, вона б не була німою.

– Якщо у вашого пса великі кістяні вуха, то це не пес, а… козел.

– Верша насміялася з болота, аж і сама в болото попала.

– Якщо вовк з’їв вашого ворога, це ще не значить, що він став вашим другом!

– З дешевої риби і юшка дешева; дорога рибка – добра юшка.

– Чим пес старіший, тим хвіст твердіший.

– Змилувався Бог над раком, та ззаду очі дав.

– Старого лиса тяжко зловити.

– На те щука в морі, щоб карась не дрімав.

– Полоханий заєць і пенька боїться.

– Дали бабі рибки, стала баба дибки.

– Не тоді хортів годувати, як на влови їхать.

– Пошли дурня по раки, а він жаб налапає. – Собака жайворонка ловив, та й господаря загубив.

– Ні риба ні м’ясо, і в раки не годиться.

– Утікав перед вовком, а впав на ведмедя.

– Плюнь на раки – вершу видно.

– Не штука вбити крука, аби живого злапати.

– Мовчи язичку, будеш їсти плотвичку.

– Лучив корову, а попав ворону.

– На безриб’ї і рак риба.

– Коли на ведмедя мала гілка впаде, то він бурчить, а як велика, то мовчить.

– Хоч не рибно, але юшно.

– Вовк старий не лізе до ями.

– В мене так: хоч рак, та на тарілці.

– Битому собаці кия не показуй.

– У кого чорний усок, тому риби шматок; в кого сива борода, тому юшки шкода.

– Спить, як полоханий заєць.

– То чудо, кум, а не рак: одного рака повна торба й клешня висить!

– Куди б лис не вліз, скрізь увиє.

– Казав окунь карасю: не поспішай, бо встигнеш!

– Любиш охоту – ходи по болоту!

– І дощ не злякає, як рибалочка чекає!

– Поки зайця заб’ють – вола з’їдять!

– Мій карасик за твою щуку більший – у кожного своя мірка.

– Бажання мисливця і ведмедя не збігаються.

– Дай, Боже, пити, та не впиватися, а з риболовлі з рибою повертатися!

– Чим більший звір, тим більше на нього мисливців.

– Наперед невода рибу не лови.

– Коли мисливець повертає з лісу і несе гриби, не питай, чи вдалим було полювання.

– Спасибі за рибу, а за раки нема дяки.

– Як малий у зайця хвіст, більше не прибуде; як дурив нас хитрий лис, так дурити буде!

– Пошли, Боже, карася і линка, щоб не сварилася жінка!

– Добрий пес і поганого мисливця умілим зробить.

– Добре, куме, ось тобі загадка: Сидить баба на ізу, розверзнула ковизу: лізьте раки-четвертаки – на базар повезу. Що то є?

– Верша! Аж тепер і тобі загадка: Чортове пір’я і м’ясо занесло. Що то?

– То, куме, качка полетіла собі над озеро після твого невдалого пострілу! Але не ображайся, я тобі вірша подарую, «Мисливський романс» називається:

Цей недоспіваний романс

Про лісникову теплу хату,

Куди приніс замерзлу Вас,

Щоб від морозу врятувати.

Я пам’ятаю дивну ніч,

Як ми у лісі заблукали.

І лісникову теплу піч,

Що нас до ранку колисала.

Тоді я з Вами був на «ти»,

Я Вас закохано голубив.

У двері дерлися чорти,

Вовки і тигри шаблезубі…

А ми – в хатинці лісника!

І нас ті жахи не лякали.

Ваш теплий бік… моя рука…

В ту ніч ми спали і не спали…

Цей недоспіваний романс

У кольорах щоночі сниться.

До скону днів кохаю Вас,

Моя улюблена… рушниця!

– А я тобі, куме, віршем і віддячу. Рибальським, про юшку:

Дід Охрім до столу сів:

– От би, юшечки поїв!

Короп, окуні, йоржі —

Їжа добра, до душі!

…Внук Микола землю рив,

Налопатив черв’яків.

Даня вудку відшукав,

Міцно жилку прив’язав.

А сусід, коваль Петро,

Дав на поплавок перо.

Де ловили і коли —

Торбу риби принесли!

Тітка Люба все лишила,

З риби юшки наварила.

Дід Охрім до столу сів,

Юшку їв, сердега, – впрів!

…Не запитуйте мене,

Що у світі головне.

Добра юшка? Та Бог з нею!

Головне – подать ідею!

– Зачепив ти мене, куме, тими примовками та прислів'ями, віршиками… Думка у мене майнула… Анекдоти – добра штука, але давай сьогодні байки-казки оповідати. Старі й нові, усілякі…

– А ще бувалиці, Григорію…

– То згода?

– Та згода, згода, починай…

– Але… Перш ніж почати… Наливай, куме! А чи в тебе щось із руками?

Григорій підвівся, підняв чарку і виголосив:

– Тост! Видавав цар дочку заміж. Приїхали сватати три приятелі. «Царівну одержить той, хто попаде стрілою в орла. Хто не попаде, того скинуть у провалля!» – сказав цар. Перший попав у хвіст і його скинули в провалля. Другий попав у крило і його теж скинули в провалля. Третій вистрілив і попав прямо в серце. «Будеш моїм зятем!» – сказав цар. Але він… сам кинувся в провалля! Чому, запитуєш? За компанію! Bun'ємо, куме, за нашу гарну компанію!

Випили. Закусили. І кум Григорій «пішов у наступ», а мені залишалося лиш відповідати кумові тим же.

Якось щука застукала в’юна у такому куточку, що не було куди йому втікати. Бачить в’юн таку біду, та й каже:

– А чи ви, пані, сповідались?

– Ні, – відповідає щука.

– Попливли зі мною, я вас висповідаю, а тоді мене з’їсте.

– Куди?

– Є тут одна гарненька церквиця.

Повів в’юн щуку і привів до ятіра. Заліз сам, а вона за ним. В’юнові з ятіра – двадцять дверей, щуці – не вибратися.

– Чекай, святошо, поки прийде рибалка-міхоноша! – сказав в’юн і подався геть.

Засперечалися три мисливці, хто краще збреше. Один розказує:

– Іду я лісом. Чую, в кущах щось шарудить. Я – бах! Підходжу – трьох зайців одним пострілом пронизав!

– Може бути, може бути! – кивають слухачі.

Другий каже:

– Іду попри озеро. Чую, за кущами щось плямкає. Я – бабах! – з обох стволів. Підходжу – двох лосів завалив. Один лежить направо рогами, другий наліво!

– Може бути, може бути!

Третій каже:

– Іду я повз магазин, дивлюся – три наші жінки стоять біля нього і… мовчать!

– Оце, друже, ти вже брешеш!…

Відбулися змагання з рибної ловлі. Кореспондент запитує переможців про їхні рибальські хитрощі.

3-тє місце:

– Я – хірург. Одного разу попробував ловити на вирізаний апендикс. Пішло. Особливо йдуть на апендикс щука, сазан і головень…

2-ге місце:

– Я теж лікар. Якось попробував ловити на вирізані гланди. Ось результат. Окунь, карась, йорж беруть на гланди за любої погоди…

Питання до переможця:

– Ну, а ви, мабуть, теж працюєте лікарем?

Переможець:

– Ой, не смішіть мої капці! Я рабин місцевої синагоги…

Мисливець побачив на озері качку. Плаває зовсім недалеко. Він вистрілив і не влучив. А качка не злітає. Стріляє ще – знову мимо. А качка плаває. Стріляє втретє, вчетверте… Після п’ятого пострілу качка каже:

– Можеш в мене не стріляти, я зачарована.

– Оце тобі! І хто ж тебе так зачарував?

– Той, хто тебе стріляти вчив…

Іде рибалка берегом водойми і несе двох коропів. Весна. Коропів від ікри рознесло. Назустріч – рибінспектор:

– Ага! Отут ти мені попався!

Рибалка:

– Пане начальнику, та ці ж коропи мною приручені! Усі знають! Вони у мене вдома живуть у ямі. Час від часу я їх випускаю погуляти. Свисну – і вони припливають.

– Ну-ну!

– А я зараз докажу!

Інспектор:

– Докажи, докажи!

Рибалка з розмаху закидає коропів у воду і невинно дивиться на інспектора.

Інспектор:

– Ну, свисти, а я подивлюся, як вони до тебе припливуть!

Рибалка:

– Хто припливе?…

Опанас і Марійка прийшли на похорон. А там жінка побивається за покійним чоловіком:

– Хай би ти і горілку пив, і до дівок ходив, і на полювання – хоч на тиждень, хоч на місяць, нічого б тобі не казала – аби тільки живий був!

Опанас:

– Чуєш, що жінка каже?

Марійка:

– Чую, чую, не глуха. Але ж ти ще живий!

У далекій Америці зібралися якось Боб і Білл порибалити на озерах. По дорозі попали в грозу і вирішили перечекати. На маленькій фермі двері їм відчинила симпатична жіночка:

– На жаль, я не можу пустити вас у дім. Я вдова, і самі розумієте… сусіди…

– Не хвилюйтеся, – сказав Боб, – ми перебудемо в сараї.

Через 9 місяців Боб отримав листа від адвоката вдови. Він пішов до Білла, запитує:

– Пам’ятаєш ту милу вдовичку, де ми ночували?

– Звичайно!

– Ти часом не ходив до неї вночі?

– Ходив! Гарна нічка видалася!

– І ти їй назвався моїм іменем?

Білл почервонів, опустив голову і признався, що дійсно так і було.

– Я тобі дуже дякую, друже! – сказав Боб. – Вдова на днях померла, а перед смертю заповіла мені все своє майно…

Сидять мисливці біля вогнища. Один розповідає:

– Якось я пішов на полювання. Не встиг зайти в ліс, аж за спиною чую тріск… Раптом величезний ведмідь обхопив мене і тисне так, що ось-ось дух з мене вилетить! Тут рушниця випала з моїх рук. Ведмідь відпустив мене… підняв рушницю і уткнув дуло в спину!…

– Ну?!

– Що мені лишалося робити? – зітхнув мисливець. – Довелося оженитися на його дочці… Бо то був мій тесть!

Поїхали братки якось на зимову рибалку. Приїхали, вмазали, дістали вудки, а лунки довбати нічим. Посилають одного за ломом в село.

Під’їхав той до крайньої хати, кричить:

– Діду, дай лом, ополонку видовбати!

Дід дав, той поїхав. За годину приїжджає знову:

– Діду! У тебе ще лом є?

Дід дав ще одного. Через годину – у діда знову гість:

– Діду! А може ще один лом є?

– Що, синку, кльов добрий?

– Та який там кльов! Ще човен на воду не поклали!

Зустрічаються на стежці в лісі два мисливці. У одного на поводі породистий гончак, у другого – щось низеньке, кривоноге, незрозуміле.

– Пропусти! – каже той, що з гончаком.

– Це ти пропусти, бо мій пес твого подужає!

– Оце тобі! Може заб’ємося?

– Давай!

Кривоноге за мить проковтнуло гончака!

– Слухай, якої породи твій пес?

– Та яка там порода! Поки хвіст не відрубали, називали крокодилом…

Один холостяк перед Новим роком вирішив наловити риби на святковий стіл. Просидів над ополонкою. Нічого. Вже хотів іти – аж раптом упіймалася на гачок жаба. І викинув би назад, а на шиї бирочка. Придивився, там написано: «Умію розмовляти». Забрав додому. Посадив під ялинку – хай гріється. Налив собі стакан горілки і до неї:

– Ну?

А жаба:

– Ква!

Він ще наливає:

– Ну?

– Ква!

Наливає третю:

– Що ж ти «ква» та «ква»?

– А що ж ти «ну» та «ну»?

Ходить Микита на полювання. Два дні немає, а то й три. Качку, звичайно, Гані приносить, але жінка щось запідозрила. Подивилась уваж-ненько в підсумок – набої цілісінькі! До рушниці – порохом і не пахне! Еге! Коли знову почав збиратися Микита, Ганя нишком замість рушниці у чохол поклала макогона і важкеньку жаровню… Повертається Микита через два дні, кладе на стіл качку:

– Ось, жінко, скуби та смаж!

А Ганя бере спокійно так чохол, розкриває:

– Ну, вправний ти у мене мисливець! У тебе навіть макогон стріляє…

Опанас на прийомі у лікаря скаржиться:

– Кашель замучив! На рибалці усю рибу розлякую!

Лікар:

– Мабуть, ви багато курите… – А сам дістає цигарку, розминає пальцями і смачно так закурює.

Опанас:

– Багато. Одну за одною.

Лікар пускає кільцями дим, закидає ногу на ногу і через губу виголошує:

– Вам треба кидати курити…

Опанас:

– Лікарю! Але ж ви самі курите!

Лікар:

– Курю, але ж я по лікарях не бігаю…

Пішли ми з кумом на зайців. Находилися!… А тут підійшов час випити. Випили по одній – не бере. Випили по другій – не бере. Випили по третій – взяло… в кума кожуха, в мене – шапку…

Їдемо. Воно не звертає, і ми не звертаємо, воно не звертає, і ми не звертаємо, воно не звертає, і ми не звертаємо. Нарешті звернуло… Кумові в’язи, мені – шию…

Попадали в канаву. Лежимо, оба гарні і… в лікарні. Тиждень лежимо – не виписують, другий лежимо – не виписують, третій лежимо – не виписують. Нарешті виписали… кумові палицю, мені – милиці…

Зібралися Опанас із Микитою на велику рибу. Взяли снасті, рюкзаки, палатку. Ішли та й ішли. По дорозі підкріплювалися. Пили та закусювали. Вечоріє. Накрапає дощик. Опанас каже:

– Давай на узбіччі дороги палатку поставимо.

– Там темно, – відповідає Микита, – та й нерівно. Давай поставимо на дорозі.

Поставили на дорозі. Вранці прокидаються, виходять, дивляться – на узбіччі лежить грузовик догори колесами.

– Бачиш! – повчає Микита. – Якби ми поставили палатку на узбіччі, він би нас розчавив!

– Опанасе, я на минулому тижні одним пострілом підстрелив двох куріпок і одного зайця!

– ?…

– Стріляв, звичайно, в одну. Але вона, коли падала, схопила кігтями другу, і обидві впали мені під ноги.

– А заєць?

– Та… куріпки з’явилися несподівано. При пострілі у плече так садонуло, що я впав на спину і придавив зайця, який хотів прошмигнути позаду мене…

Я вчасно перехопив погляд Григорія, підсунув келишки, налив і, поважаючи манери кума, підвівся:

– Тост!

Ловив оце я рибу у неділю. А витягнув жабу. Жаба, як жаба. Вже хотів викинути, аж вона до мене людською мовою: «Не кидай мене, чоловіче! Тут так холодно! Візьми мене з собою, може, я тобі у пригоді стану…» Здивувався. Взяв її в руки. А вона каже: «Поклади мене в кишеню, я зігріюся». Поклав. Іду додому. Вже біля порога думаю: «Ну, навіщо мені жаба, хоч вона і розмовляти вміє? Викину…» А вона ніби думки почула: «Не кидай мене! Мені так погано одній! Візьми в дім…» Не викинув. Приніс додому. Поклав її на підлогу. Заварив собі каву. Аж чую: «Дай, будь ласка, і мені кави…» Що робити – налив їй келишок. А сам такий втомлений. Розібрався, ліг у ліжко. А вона – стриб до мене!… І враз такою красунею стала! Цілую… Тут і дружина моя на поріг! Я їй розказую усю правду, як було, – не повірила!…

Отож, вип’ємо за повну довіру між чоловіком і жінкою!

– Добре віддячив! – похвалив мене кум. – Закусюй і продовжуй!

І ми продовжили.

Ранок.

Хлопчина гребе човником в очерети. Бачить – під очеретом у човні сидить похмурий чолов’яга і тупо дивиться на поплавки. Хлопець підпливає ближче і неголосно запитує:

– Клює?

Чоловік мовчить. Хлопець голосніше:

– Хоч щось клює?

Чоловік, не повертаючи голови, буркнув:

– Гриби!

– Які ж тут гриби? – сміється хлопець. – Ти що, жартуєш?

Чоловік піднімає з дна човна рушницю, повертає дулом до хлопця.

– Греби нафіг звідси!

Джон і Джордж сидять у засідці – полюють на левів.

– Я зараз піду і за двадцять хвилин уб’ю лева! – вихваляється Джордж.

– Це не так просто! – заперечує Джон.

– Б’ємося об заклад? На 1000 доларів!

– Добре!

Джордж підхопив рушницю і чкурнув у чагарі. Через двадцять хвилин до засідки підповз лев.

– Ви знаєте Джорджа?

– Так…

– Він програв.

Сидять Абрам із Сарою, бачать – іде Мойша. Абрам:

– Сагочка! От побачиш: пгийде цей поц і обов’язково що-небудь попгосить!

Заходить Мойша:

– Абгаша, тобі сьогодні дгель потгібна?

– Так! Сьогодні я цілий день буду дгелью пгацювати!

– Тоді дай мені, дгуже, свої вудочки…

1937 рік. Слідчий ГПУ повертається з полювання.

– Ну як? – запитує його колега. – Вдало?

– Забив двох зайців. Перед смертю призналися, що вони саботажники і вороги народу.

Герасим утопив Муму в річці. Рибалка пливе човном, дивиться – собака тоне. Врятував. Посадив у човен. Муму:

– Фу-у-у, заледве не потонула!

Рибалка хреститься:

– Ні фіга собі, собака говорить!

Муму, випадаючи з човна:

– Ні фіга собі, мужик говорить!

Не любили у нашому селі Никодима Мусійовича… Хоч і мисливець був удатний… Ще у 1920 році біля вогнища випустив він з рук пляшку горілки…

Сім’я нового українця кyпається в озеpі, поблизу сидить pибалка. Раптом чує:

– Допоможіть! Моя дружина тоне, а я не вмію плавати! Сотку баксів даю!

Рибалка миттю стрибає у воду і виносить жінку на беріг.

– Де моя сотка?

– Ти знаєш, братан, вона так бовталася уводі, я подyмав, що дружина… Це – теща…

– Ну, ти даєш! Скільки я тобі винен?

Після вдалих мисливських вихідних іде Микита на роботу. На похміляку – голова відпадає, настрій – гірше не буває. Раптом внутрішній голос йому каже:

– Ходімо в генделик, настрій піднімемо!

– Ні, ні! На роботу!

Йде далі. Внутрішній голос знову:

– Ось пивбар. Зайдемо?

– Ні, ні! На роботу!

До роботи вже двадцять метрів. Внутрішній голос:

– Треба поправити здоров’я. Більше по дорозі «точок» не буде!

– Ні! Маю на роботу прийти тверезим!

– Ну, ти як хочеш, а я зайду! – сказав внутрішній голос.

Жили-були два приятелі. Зналися вони ще з дитинства. Життя так розпорядилося, що один був бідний, а другий багатий. Приходить бідний до багатого і каже:

– Пам’ятаєш, як ми росли разом, на ставок бігали, пиво пили, до дівчат ходили? Відгукнись на моє прохання, дай грошей на початок бізнесу, розкручусь – віддам.

Багатієві грошей, звичайно, жаль, і відмовити не годиться. От він придумав:

– Є у мене магазин в Європі. Він нерентабельний, збитковий. Бери його і крутись. Не розкрутишся – не суди.

Так і вирішили. Пройшло з півроку, поїхав багатий по світах. Випало йому бути у тому місті, де магазин, що товаришеві юності віддав. Довідався – аж той магазин фантастично прибутковий! Вирішив він тихцем подивитися, як вдалося підняти магазин. Зайшов нишком, приглядається, прислухається. Аж тут якийсь чоловік купує жилку і гачки. Підходить до каси сплатити за покупку, а господар йому:

– Ось ви купуєте жилку і гачки. А вудилище для вудки невже у лісі будете зрізати? Не дай Боже, екологи прослідкують! До речі, у мене є шикарна телескопічна вудка.

Чоловік не довго упирався, погодився. А господар продовжує:

– З берега зараз майже ніхто не ловить. Тим більше, підходи до кращих рибальських місць болотянисті, навіть у чоботях ноги можна промочити. І що тоді – застуда, нежить? Купуйте човен, не пожалкуєте, ще дякувати будете!

Погодився чоловік і на ту пропозицію.

– Добре, – каже господар, – а як з усім цим скарбом, та ще й з добрячим уловом – бо він вам забезпечений, – ви будете рухатися? Пішки? На велосипеді?… Погляньте, який у мене є джипчик. Нова модель! Крута машина! Для вас, як для поважного і вже постійного клієнта, – скидка.

Усе купив чоловік і поїхав від магазина на джипі. Багатій підбігає до свого колись бідного товариша:

– Ти – геній! Чоловік прийшов купити жилку і гачки, а ти йому стільки товару продав!

– Чесно кажучи, він прийшов купити «тампакс» для дружини, а я його запитав: «А що ж ти цілих три дні робитимеш?»

Генерал на полювання подався зі своїм водієм. Тільки пішли від лісосмуги – аж раптом повз них пронеслася коза. Генерал сердиться:

– Ти чому не стріляв?!

– Я думав, вона домашня…

– Запам’ятай, дурню, – у лісі і в степу все дике!

Розійшлися. Через деякий час генерал чує постріл і страшний вереск.

– Кого підстрелив?

– Дику бабу, товаришу генерал!

В одному селі жив такий собі чоловік – Кіндратович. Ніколи він не повертався з риболовлі без риби. Якось причепився до нього сусід:

– Розкажи, як тобі те вдається?

А той каже:

– Пішли завтра разом по рибу.

Ось вони раненько прийшли на озеро і попливли човном. Відпливли далеченько. Кіндратович дістає кавалок динаміту. У сусіда – очі на лоб:

– Он ти як! Та я в міліцію!… Та я в прокуратуру!… Та я…

Кіндратович спокійно підпалює динаміт, кладе в руки сусідові:

– Так я не зрозумів, ти що, рибку ловити не будеш?

Микита з Опанасом взяли на полювання 20 пляшок пива. Увечері біля вогнища Опанас каже:

– Микито, закладемося на ящик горілки, що ти 10 пляшок пива зразу не подужаєш?

Микита подумав трохи, потім мовчки встав і пішов у ніч. За півгодини повернувся:

– Давай закладатися, Опанасе!

Приклався і випив десять пляшок. Вранці Опанас кричить:

– Микито, а де ще пиво?… Казна-що, усі двадцять пляшок порожні!

– Так то я… перед тим, як закладатися… потренувався.

Ловить Опанас рибу. Туман. Тиша. Раптом чується крик:

– Аааааа!…

Опанас прислухався. Тиша. І тут знову, вже ближче:

– Аааааааа!…

Опанас підвівся. Знайшов на березі дрючка. За хвилину зовсім поруч:

– Аааааааааааа!…

Опанас увесь зіщулився, підняв дрючок над головою. Прямо на нього з очерету вискочив хтось страшний, мордяка розбита, кров цебенить. Опанас як втелющить дрючком по морді. Той страшний чкурнув знову в очерет і звідти:

– Ааааааааааааааааааа!…

Прийшов Микита до лікаря.

– Біда! З тих пір, як став фермером, нічого путнього у мене з жінкою не виходить. Я зранку до ночі у полі, а на жінку вночі вже сил не вистачає. Хоч вдень буває таке бажання приходить, але жінка вдома, а я роботу ж не кину…

Подумав лікар та й каже:

– А ви, Микито, беріть з собою у поле рушницю. Тільки з’явилося бажання, стріляйте у повітря, хай жінка відразу до вас біжить.

Минуло кілька місяців. Зустрілися.

– Ну як? – запитує лікар.

– Ой, лікарю, спочатку все було прекрасно… А як тільки відкрили мисливський сезон – так я свою жінку більше й не бачив.

Пішов Микита ловити рибу. Нічого не клює. А поруч сидить дід і тягає одну за одною. Микита до нього:

– На що ловиш? На хліб?

– Ні, на черв’яка треба.

– А де їх взяти нормальних, спека така!

– Бачиш дерево, – каже дід, – під ним і копай.

Микита разок копнув і відразу здоровенного черв’яка викопав. Начепив його і пішов до діда по чарці випити. Налили, випили, закусюють.

– Ти вудку закинув? – питає дід.

Микита побіг перевірити. Піднімає – там висить черв’як, тримає за зябра двох коропів:

– Чоловіче!!! Де тебе чорти носять?!

Один підприємець взяв у оренду ставок і найняв Опанаса, щоб той відстрілював ондатр, які пожирають рибу. Опанас сидить на березі, ондатра пливе під самим носом.

– Чому ж ти не стріляєш?! – запитує Петро.

– Що я, дурний, тих звіриків тут на два-три постріли, а я таку роботу втрачу!

По дорозі на добрій швидкості мчить «Москвич», його мотає, трясе. Даішник зупиняє машину, звідти випадає Микита у ватнику, чоботах і засмальцьованому картузі.

– О, та ти п’яний, пане! – каже даішник. – Що пив?

– Та ми… цей… з кумом… Опанасом… випили пива, а потім ще рибу ловили… дві пляшки горілки…

– Все?

– Ні… Хлопці ще пива принесли… і горілки…

– Значить, пили пиво, горілку, а потім ще пиво і знову горілку?

– А ще… звідкись взялася пляшка портвейну…

– Так! Ходімо зі мною, дихнеш в трубочку.

– Та ти що?! Ти мені не віриш?

Микита з Опанасом на полюванні вийшли з лісу до річки. Річка розлилася після дощу, як перейти – не знають. Аж на дереві помічають дощечку з написом: «Брід – 2 км вниз по течії. Якщо не вмієте читати, ідіть вгору проти течії, через 1 км хатинка лісника, він підкаже».

Прочитали. Раптом Микита починає реготати, аж за живіт хапається.

– Ти чого? – сердиться Опанас.

– Ти не в’їхав у хохму? А як лісника вдома не буде?!

Сидить Микита на березі. Одну вудку закинув у річку, а другу в кущі. Підходить приїжджий рибалка:

– Слухай, а навіщо ти вудочку в кущі закинув?

– Це мій секрет. Проходь далі. Річка велика.

– Ну, розкажи, цікаво ж! Я тобі стопку наллю.

– Добре, давай.

Випив, крекнув, закурив:

– Розумієш, я не знаю, що сьогодні упіймаю в річці, а ось на цю вудку ти у мене вже п’ятий…

Микита сказав жінці, що пішов на полювання, а сам – до коханки. Випили, закусили, погомоніли, Микита каже:

– Хочеш, налякаю?

– Хочу! – ластиться вона.

Микита бігом її в ліжко і… «налякав». Тільки підсів до столу, аж коханка:

– Налякай ще!

Микита хильнув келишок і «налякав» її ще. Підперезався, сів до столу, налив. Коли це чує:

– Налякай мене ще, бо вже перебоялася…

Микита повернувся та до неї:

– Гав!!!

Батько з маленьким сином пішли ловити рибу. Сидять на березі. А синок цікавиться всім:

– Тату, а чому вода тече?

Батько слідкує за поплавком:

– Не зараз, синку, не зараз…

– Тату, а як риба дихає під водою?

– Потім, сину, потім…

– Тату, тату, а чому небо синє?

– Не зараз, хлопчику, потім…

Син на хвильку змовк, а тоді:

– Татку, а ти не ображаєшся, що я тебе розпитую?

– Ну як можна, синку! Не будеш розпитувати, так і знати нічого не будеш…

Приїхали чоловіки великою компанією на полювання. Дістали з машини ящик горілки. Опанас тут як тут:

– Хлопці, а закусювати чим будемо?

– Курятиною!

Сіли. Налили всім і Опанасові подають.

– А курятина де?

– Так оце ж… – озвався Микита, – на, покури…

Микита їде на велосипеді. Спека, дорога під гору, змучився. На містку вирішив відпочити. Аж бачить – під містком Опанас із вудкою стоїть, на поплавок дивиться. Микита до нього:

– Що, рибку ловимо?

Опанас мовчить.

– Я кажу, рибку ловимо?

Знову мовчанка.

– Позакладало? Я питаю – рибку ловиш?

А Опанас все на поплавок дивиться. Микита плюнув, сів на велосипед і тисне на педалі. Від’їхав за два кілометри, чує свист. Озирається – Опанас рукою махає, кличе. Розвернувся, під’їхав. А Опанас:

– Що, на велосипеді катаємось?

Понеділок. Сидить Опанас у шинку. Сам не п’є. Поглядає на інших і тяжко зітхає. Шинкарка запитує:

– Чому не вип’єш?

– Не питиму аж до неділі, бо грошей немає!

– А де ж у неділю грошей візьмеш?

– Теля продам.

Шинкарка собі подумала – теля задешево в руки саме проситься!

– Чоловіче, а якщо я тобі в борг за теля наливати буду?

– Можна.

Пив Опанас цілий тиждень з ранку до вечора. А в неділю у шинку його немає. Ледве розшукала шинкарка:

– Чоловіче, віддавай теля! Я за нього тобі вже й переплатила!

– Маріє! – гукає Опанас до жінки. – Веди корову до бугая, бо треба телятко продавати, борг шинкарці віддавати…

Хлопчина повертається з риболовлі з десятком карасів. Раптом бачить – стоїть на березі генерал при параді: кітель, штани з лампасами, кашкет на лоба насунув. І з вудкою стоїть, рибу ловить ніби. Зацікавило його те. Він тихцем підповз метрів на п’ять, причаївся. Спека вже, з генерала капає піт, він увесь час витирається, мух ганяє. І сумно так бурмоче собі під ніс:

– І не накажеш…

– Господи, Микито, ти що на полюванні руку поранив? Що це вона у тебе перев’язана і за шию зачеплена?

– Ет! Це я з Опанасом побився!

– Та Опанас же таке худе й тонке…

– У нього в руці ніж був!

– А у тебе?

– А у мене в руці була цицька Опанасової Марійки. Маю тобі сказати, річ надзвичайно приємна, але для бійки абсолютно непридатна…

Компанія рибалить з човнів. Тільки встигають рибу з гачків знімати. Тут Опанас жилку зубами затягує, а його щелепа вставна й випала у воду.

– Туди-розтуди!!! Ну фо робить! Вона ф дорога, фелепа.

Тут на сусідньому човні сома один піднімає. Відразу метикує:

– Хлопці! У кого штучна щелепа? Дайте на пару хвилин для приколу!

Хтось дає, той бере і вставляє сомові в рота. Підпливає до Опанаса і каже:

– Сом вже твою щелепу собі вставив!

– Не фринди!

– Сам подивись!

Опанас бере сома, дивиться:

– Фиста фігня! Так не буфає! – виймає щелепу, роздивляється уважно. – Та фе не моя! – і викидає в річку…

Сидять два нових українці, випивають. Один каже:

– Братуха, я тут на Десну їздив, сома підняв – метрів сім!

– Не гони, в натурі! Відріж метрів п’ять!

– А я тобі кажу – сім метрів!

– Добре, добре… Але це фігня. Я на полювання їздив… Іду, в натурі, через ліс, чую тріск, шмаляю туди – лось! Лосяру завалив! Тільки до нього, аж чую кроки позаду – блін, лісничий! А у мене ж ліцензії ні фіга немає! Ну я… завалив лісничого, а що робити?… Стою так над ним і чую – в кущах хтось шарудить. Я туди – там парочка… Ну, мені, ясне діло, свідки ні до чого – довелося і їх обох пристрелити. Потім думаю: звідки вони взялись? Йду через кущі, вийшов на галяву – блін! Туристи, палаток десять, чоловік п’ятнадцять! Дістав я автомат, і… щоб, знову ж таки, свідків позбутися скосив і палатки, і туристів! Тільки присів на пеньок відпочити – виїздить на галяву «Ікарус», а в ньому – чоловік сто… Чуєш, я тебе, як брата, прошу, відріж від сома метрів п’ять, бо я їх усіх перестріляю!

Іде якось мільйонер берегом річки і бачить рибалку-голодранця, який лежить собі на пісочку, ніжиться на сонечку, а на вудку уваги не звертає.

– Так ти багато риби не зловиш! – каже мільйонер.

– А навіщо? – озвався рибалка.

– Ну як?! Наловиш багато риби, купиш собі снасті! Наловиш іще більше риби!

– А навіщо?

– Ну, потім купиш собі човен, і улов твій буде ще більшим!

– А навіщо?

– Ну як навіщо?! Продаси рибу, купиш шхуну, трал, наймеш людей…

– А навіщо?

– Та що за дурень! Вони будуть на тебе працювати, а ти будеш на пісочку лежати!

– А я зараз по-твоєму що роблю?

Прийняв лев указ про заборону пияцтва в лісі. В кінці написав, що з’їсть кожного, кого зустріне п’яним. Наступного дня йде лев лісом, нарадуватися не може – усі тверезі, чемні. Раптом іде по стежині прямо на нього заєць – п’янючий в дим. Лев хапає його за шкірку:

– А чи ти чув про мій указ?!

– Вибач, царю, чув. Але пити ми з друзями почали ще позавчора. Я ще не відійшов. Похмілля.

Вибачив лев, демократом був. Наступного дня лев знову тішиться тверезими звіриками. І… з-під куща прямо йому під ноги падає заєць. Пробує повзти.

– Стій, косоокий! Смерть твоя прийшла! Учора я твої казки слухав, а сьогодні квит!

– Чекай, царю! Зрозумій мене як мужчина мужчину. Сьогодні хотів винести з дому порожні пляшки, а серед них виявилася одна повна! Ну, як я міг її викинути? Не втримався! Вибач…

Знову лев відпустив зайця. Третього дня лев обійшов володіння – все в порядку, але ж зайця не зустрів. Тут йому лисиця підказала, що біля річки хтось співає. Мерщій туди. І дійсно, посеред річки, на острові, на камінцях сидить п’яний заєць і співає! Терпіння у лева лопнуло:

– Ти, нахабний вухатий, зараз я тобі башку відгризу!

– А що сталося, царю?

– Ти про мій указ пам’ятаєш?

– Та пам’ятаю, пам’ятаю… А для кого ти його писав?

– Для усіх звірів!

– От бачиш… А нам, рибам, пофіг!

Мисливець приніс знайомому купцеві зайця. Через тиждень мисливець прийшов знову, але купець не дуже хоче знатися.

– Я на минулому тижні приніс тобі зайця, – нагадав мисливець.

Купець промимрив:

– Будь гостем… – І пригостив мисливця супом, жартома кажучи: – Поїж супчику із зайчатини.

Через тиждень до купця завітало ще кілька чоловік і натякають на гостини.

– А хто ж ви такі? – здивувався купець.

– Ми родичі того мисливця, який тобі зайця приніс.

Купець загостив їх. А ще через тиждень – знову до купця у дім суне купа людей. І з порога:

– Ми родичі того мисливця…

– Сідайте, сідайте! – припрошує їх купець і подає на стіл миску з водою.

– Що це? – дивуються.

– А це вода від води, у якій заєць варився…

– Це, куме, вірменська байка, народна. Мені мій приятель Ашот розповідав, ще коли у війську служили… Та й, здається, час мені тост сказати…

Я вже встиг налити, і тому кум не згадав про мої незграбні руки.

– Отож, – Григорій, як завжди те робив, поважно встав. – Зустрілися три французи. Бургунь-коньяк-шампань. Напилися. Побили один одному мордяки. Розійшлися задоволені. Зустрілися три британці. Віскі-тонік-джин. Напилися. Побили один одному мордяки. Розійшлися задоволені. Зустрілися три українці. Горілка-пиво-портвейн. Напилися. Побили один одному мордяки. Розійшлися щасливі. Зустрілися три араби. Розстріляли автобус… Підірвали універмаг… Захопили літак… Давайте вип'ємо за те, щоб у всьому світі відмінили сухий закон, який робить з чоловіка звіра! І потекла далі перехресна розмова…

Іде Микита на риболовлю. На містку стоїть Василько. Їсть хліб і дивиться у воду.

– Що робиш, хлопче?

– Їм хліб з рибою.

– А де ж риба?

– Та… у воді.

Сидить у барлозі батько ведмідь, курить люльку, дивиться телевізор – відпочиває. Біля нього грається маленький син.

– Тату, тату, давай пограємося у полювання на ведмедів!

– Синку, дай мені спокій. Ми вже гралися.

– Я ще хочу!

– Я вже втомився.

– Тату, ну останній разочок!

– Добре вже.

Тато ведмідь підходить до великої скрині, дістає звідти два людських черепи, одягає їх на лапи і басом рикає:

– Петровичу! А тут є ведмеді?

Син тоненько рикає у відповідь:

– Та які тут у біса ведмеді, Івановичу…

Сидять дві бабці. Одна майже сліпа, друга напівглуха. Перша розказує:

– Приніс зять рибу. Наловив називається! Коропи – отакі (показує долоню), а карасики – отакусінькі (показує палець)!

– Головне в мужчинах, щоб чоловік був хороший, – каже друга.

Приходить дід вісімдесяти років до лікаря. Той оглянув його і каже:

– У вас все прекрасно. Молодця! Для вашого віку – можна позаздрити.

– Це що, – каже дід, – он у мене жінка – вісімнадцять років, і ми з нею чекаємо дитинку. Що ви на це скажете?

Лікар хитро усміхнувся:

– А ви знаєте історію про мисливця, який пішов на ведмедя і замість рушниці взяв парасолю? От заходить той мисливець у ліс, а назустріч – ведмідь. Мисливець не розгубився, направив парасолю, натиснув кнопку і… ведмідь гепнувся як підкошений!

– Лікарю! Так не буває! Мабуть, хтось інший у той момент вистрілив…

– Так і я ж про те…

Повертається рибалка без улову. Стоїть на зупинці, чекає трамвай. Настрій кепський. Підходить до нього перехожий, довго придивляється, роздивляється вудку, потім запитує:

– На риболовлі був?

– Ну, був…

– Карась є?

Рибалка спересердя:

– Не знаю, не питав!

– А ти вудочкою сома ловив?

Жилка на вудці тоненька. Рибалка:

– Цією?

– Ну.

– Ловив… Правда, довелось відпустити.

– Чому?

– Тому, що один вус довшим виявився!

Зібрались мисливці, розповідають про свої «подвиги». Звичайно ж, під горілочку. Дійшла черга до Опанаса:

– Іду я, бачу – кабан. Я – бах! Він – беркиць! Ну, відрізав задню ногу, на плече поклав…

Випили. Закусили.

– Іду далі – лось. Я – бах! Він – беркиць! Відрізав ногу, на друге плече поклав…

Випили. Закусили.

– Так… Що там я казав?

– Ну, у тебе ноги на плечах…

– А!… Тут я їй показав, що таке мисливець!

Заходить в автобус чоловік з вудкою і рюкзаком. На наступній зупинці в салон заходять двоє чоловіків, підходять до нього:

– Клює добре, га? Нерест все ж! – починає один.

– Який там кльов, нерест давно закінчився! – заперечує другий.

– А я тобі кажу – нерест! – наполягає перший.

– А я тебі кажу – закінчився нерест! – не здається другий, і до чоловіка з вудкою: – Чуєш, от ти скажи, клює зараз чи ні, чого мовчиш?

– Та… я, взагалі… пляшки на березі збираю…

– А вудочка тобі навіщо?!

– Так це я від конкурентів замаскувався…

Мисливці добре наполювалися, набили дичини і, звичайно ж, сіли обідати. Коли побачили, що горілки мало, вирішили зорганізувати конкурс: хто із зав’язаними очима визначить навпомацки дичину і чим вона вбита, тому наливають гранчак. Зав’язали очі першому. Мацає:

– Куріпка. Убита з Василевої рушниці прямо в око.

Налили горілки. Другий:

– Заєць. Попався в капкан.

Налили…

Вранці Марійка каже переможцю конкурсу:

– Опанасе, ти знову вчора з хлопцями напився!

– Звідки ти взяла?

– Ти мене знизу вночі мацав і казав: «Миша польова, звичайна, потрапила в сильце…»

Їдуть хлопці з риболовлі «Запорожцем». Весело їдуть. Вудки стирчать у всі вікна. Пісні чути – на далекі села. Спиняє «Запорожця» інспектор ДАІ. Аж з машини виходить… 16 чоловік!

– Так, хлопці, – каже інспектор, – завтра зранку в повному складі до мене. І щоб тверезі!

Прийшли. Інспектор до них:

– Нічого не зроблю, права не відберу, ніякого штрафу, якщо зараз усі залізете в «Запорожець».

Почали утрамбовуватися. 15 влізли, а 16-й – ніяк. Водій запитує:

– Слухай, а може тебе з нами не було?

– Ну ти даєш! А хто ж вам учора на гармошці грав?!

Марійка довго умовляла Опанаса взяти її на полювання. Він усе відмовляв. Але вона «дістала» його остаточно. Погодився. Приїхали в ліс, Опанас дає їй рушницю і каже:

– Стій тут і чекай, а я з іншого боку лося на тебе гнатиму. Коли лось вибіжить, стріляй, потім клич мене і стережи тушу. Поки я не прийду, з місця не сходь!

Залишив дружину, а сам пішов на сусідню галяву з мужиками горілку пити. Тільки налили – стрілянина, галас! Біжить Опанас до жінки і бачить – біля Марійки туша лежить, а чоловік якийсь бігає і кричить:

– Господи, це твій лось, твій! Дай мені хоч сідло зняти!

Літо. Ранок. Труханів острів. На місточку стоїть дідусь з вудкою. Щось кидає у воду, потім закидає вудку і відразу піднімає рибину. Із-за дерев виходять хлопець і дівчина. Прим’яті. Видно, що нічка у них була безсонна. Хлопець ніби знехотя обнімає юнку за плечі. Кум королю! З верхньої губи запитує:

– Ну що, діду, ловиться хоч щось у цьому болоті?

Дід, не повертаючи голови, відповідає миттєво:

– Ну ти ж упіймав!

Підріс Опанасів Василько. Пішов уперше на полювання. Довго ходив, нічого не вполював, а до того ще й заблукав. Поночі вже вийшов до хатинки лісника. Аж там старших не було, десь поїхали, одна лиш дівчина, донька лісника. Нагодували вона хлопця. А в хатині був один піл. Дівчина постелила, переділила той піл посередині подушками. З одного боку лягла сама, а з другого боку ліг мисливчик.

Вранці схопився Василько, умився, водички сьорбнув, одягнувся, за рушницю та й у двір. Двір огорожений, ворота зачинені. Виходить за ним дівчина:

– Почекай, я відкрию хвірточку.

– Та я й через тин перелізу.

– Не переліз через подушку, де вже тобі через тин!

Микита з Опанасом сидять на березі поруч. Нічого не ловиться. А трохи далі сидить приїжджий. Тягає одну за одною.

– На що ловиш? – запитує Микита.

– На пігулки від трипера!

Микита посилає Опанаса, той влітає в аптеку:

– Оксанко, дай пігулки від трипера! Побільше!

– Що? Піймав?

– Ще ні… Але таке місце знаю!

Директор заповідника на якомусь зібранні мав приємність сидіти у ресторані за столом із симпатичною білявкою.

– Я пропоную розділити мою радість. Уявіть собі, мені вдалося у себе в заповіднику вивести нову породу фазанів із блакитними очима!

– У мене теж радість! – зашарілася незнайомка. – За кілька років мені таки вдалося завагітніти… Але як же вам вдалося з тими фазанами?

– Дуже просто. Я постійно міняв самців!

– Дивно… Я робила те ж саме!

На березі ставка сидить рибалка і ловить рибу. До нього підходить місцевий житель і каже:

– Пробачте, я тут вас часто бачу…

– Так, я приїжджаю сюди вже п’ять років.

– А хіба ви не знаєте, що тут немає ніякої риби?

– Ну, за два роки тому у мене зародилася підозра…

Два приятелі пішли на полювання.

– Як на кого нападе ведмідь, – каже один, – маємо захищати один одного.

В горах раптово з'явився ведмідь, напав на одного і зачепив лапою. Той упав і завмер. Його товариш кинув рушницю і сховався на дереві. Ведмідь обнюхав лежачого мисливця, повернувся і пішов собі геть. Той, що сидів на дереві, зліз і запитує:

– І що ж тобі ведмідь нашепотів?

– Він сказав, щоб я назавжди забув з тобою не тільки на полювання ходити, а й за один стіл сідати…

– О-о-о! Куме Григорію! Цю казку я знаю. Вона з Грузії до нас дійшла. Мені там в горах ії оповідали. Спинися, друже, моя черга запросити нас обидвох до чарки. Слухай мій тост.

Людина побачила, що злий сірий вовк напав на маленьке беззахисне ягня.

Людина убила вовка і врятувала ягня.

Потім людина побачила, як ненажерне ягня знищує гарну смарагдову траву.

Людина убила ягня і врятувала траву.

Потім людина вирвала траву, щоб вона не смоктала соки із землі.

Опісля того людина була вражена тим, як псує пейзаж чорна земля, і все заасфальтувала.

Людина втомилася і задумалася: щоби ще такого зробити доброго?

Давай, куме Грицю, вип’ємо, за те, щоб ми дивилися на світ не бездумними очима, а серцем і розумом! І пам’ятаймо, що благими намірами дорога до пекла вимощена!… І… Пішли далі…

Поїхав Опанас перед самісіньким Новим роком порибалити. А перед цим купив п’ять пляшок шампанського до святкого столу. Залишив машину під вербами, вмостився недалечко і… пішов окунь. Один за одним!… Через годинку підняв голову – немає машини! Швиденько попуткою дістався до поста ДАІ, розказав, написав… Вже й вечір. Поки добрався додому – яке там шампанське, який там Новий рік! Коли це, через два дні дзвонять йому з міліції: «Машину знайшли!» Приїздить, дякує:

– Хлопці, як же вам вдалося?

– А вона недалеко в лісі там була.

– А хто ж?… Упіймали?

– Та вони в машині лежали. Непритомні. Шампанське випили. Потруїлися. Зараз в лікарні. Чи й житимуть…

Один чоловік купив собаку, але вже через тиждень запропонував його сусідові:

– Цей пес уміє розмовляти. Я продаю його всього за 5 доларів.

– Уміє розмовляти? Ви вважаєте мене дурнем? Такого не буває!

Тут пес піднімає повні сліз очі і говорить:

– Будь ласка, купіть мене. Цей чоловік жорстокий. Він мене ніколи не годував, не купав і не вигулював. А я ж бо найрозумніший на всій землі пес. Я вмію робити складні циркові піруети! Я виступав перед усіма світовими зірками! Я служив у війську і нагороджений орденами!

– Ба! Він дійсно розмовляє! І всього 5 доларів? Чому?!

– Дістав він мене своєю брехнею!

– Опанасе, черв’яків у тебе, я тобі скажу! Довго копав?

– А я їх ніколи не копаю. Беру дріт 220 w, в землю втикаю, самі вилазять.

– Треба й собі попробувати…

Наступного разу.

– Микито, попробував?

– Та…

– О! А чому це у тебе пика в синцях?

– Ну… вирішив я не гратися у 220 w, підключився до високовольтної лінії…

– І як?

– Спочатку черв’яки полізли… А потім шахтарі…

На собачих перегонах зустрілися німець, англієць і українець. Німець хвалиться:

– Мій пес перед змаганнями завжди слухає німецькі марші, і тому постійно перемагає!

Американець:

– А ми з моїм чотириногим другом йдемо перед змаганнями в «Мак-Дональдс», тому перемога завжди у нас в кишені!

Українець:

– А ми з Бровком перед змаганнями, до речі, і на кожному тренуванні, випиваємо по двісті грамів горілочки!

Німець закляк, американець ледве розкрив рота:

– І що, це допомагає перемогти?

– Навіщо те нам? Зате на старті він завжди найкумедніший!

Три жінки п’ють чай на кухні. Перша:

– Мій чоловік – мисливець. Увесь тиждень: пижі, набої, чистка, а на вихідні зникає.

Друга:

– Мій чоловік – рибалка. Увесь тиждень – жилки, гачки, мотиль, а на вихідні зникає.

Третя:

– А мій нікуди не зникає, він у мене сифілітик.

Голос із кімнати:

– Рідненька, ну скільки разів тобі повторювати. Не сифілітик, а філателіст!

Приходять вовк, ведмідь і лисиця на медичну комісію. Першим заходить вовк. Показують автомат. – Що це? – Вовк: – Не знаю. – Показують цеглину: А це що? – Він: – А це цеглина. – Комісія: – В стройбат його!

З лисицею та ж історія. Питає їх ведмідь:

– Як ви потрапили в стройбат?

– Та все просто, спочатку показують автомат, ти кажи: – Не знаю. Потім покажуть цеглу, ти кажи: – Цегла. Все зрозумів? – Так!

Заходить. Показують автомат: – Що це?

Ведмідь: – Не знаю. Показують гранату: – Що це?

Медвідь: – Не знаю, але тут десь цеглина повинна бути.

Комісія: – В розвідку його!!!

Упіймав Іван-дурник в ополонці щуку.

– Відпусти мене, – молиться щука, – будь-яке твоє бажання по щучому велінню, по твоєму хотінню буде виконане!

Зрадів Іван:

– Хочу, сидячи на печі, побачити світ, знати, що за лісами-горами, за морями-океанами твориться. Хочу під музичку відпочивати, на голих дівок позирати, із заморськими дурниками переписуватися, нові анекдоти про царя-батюшку першим дізнаватися!…

Так Іван-дурник став першим на Русі користувачем Інтернету.

В лісі відкрили магазин, вишикувалася довга черга. Заєць іде до магазину. Ведмідь його бере за комір і каже:

– Іди в кінець черги!!!

І так два дні підряд. На третій день заєць іде знову ж без черги і ведмідь його знову за барки: «Іди в кінець черги!»

Заєць іде ображений і каже:

– Третій день магазин відкрити не можу!

У далекій Британії під час Другої світової війни один англійський рибалка повернувся з риболовлі, прийшов до коменданта порту і каже:

– Сер, у мій невід попалась міна, я притягнув її в порт.

– Ви збожеволіли! Негайно тягніть її в море! Якщо вона вибухне, рознесе увесь порт!

– Не хвилюйтесь, сер. Я на ній сокирою усі фігульки зрубав.

Слон презирливо миші:

– Ти найнікчемніша тварина, яку я будь-коли зустрічав!

– Повторіть, будь ласка, – пропищала миша, – я хочу запам’ятати ці слова і сказати їх одній знайомій блосі.

На зимовій рибалці. Кльову не було. Зібралися докупи. Випили, закусили, зігрілися. Задля приколу нишком причепили дідові на гачок шматочок солоного огірка. І раптом дід витягає на огірок гарного окуня! Ще одного! А в банці залишився один маленький кривенький огірочок. Як його ділили, щоб на всіх вистачило! Усі кинулись до своїх ополонок. Та, мабуть, того дня закуска іншій рибі була непотрібна.

Пішли Опанас і Микита на полювання. Втомилися, сіли під березою, дістали пляшку, а закусювати нічим. Опанас підняв голову – аж на гілці ворона сидить з сиром у дзьобі. Він до птиці:

– Вороно, стакан є?

Ворона:

– Нема!

Сир випав. Закусили. Налили ще. А ворона знову на гілці із сиром сидить. Опанас:

– Вороно, стакан є?

Ворона мовчить. Микита:

– Вороно, третім будеш?

Ворона:

– Буду!

Сир випав. Закусили. Налили по третій. А ворона знову тут як тут із сиром. Опанас:

– Вороно, стакан є?

Мовчить.

– Вороно, третім будеш?

Мовчить. Тут Микита до Опанаса:

– Та облиш ти її, вона вже п’яна!

Ворона:

– А ти, жмотяро, наливав?!

Світає. Чоловік ловить рибу в лісовому озері. До нього підходить стара баба з рушницею.

– Навіщо вам рушниця? – дивується рибалка.

– А на той випадок, якщо ти захочеш мене згвалтувати.

– Ой, ні, бабцю, не захочу!

– А доведеться, голубе!

Молодий мисливець запитує у досвідченого:

– Як тобі вдається добувати ведмедя?

– А я підхожу до великої нори, кидаю камінь і кричу туди: «У-у-у!». Якщо у відповідь я чую «У-у-у!», то стріляю, а потім витягую звідти ведмедя…

Через деякий час молодий мисливець потрапив до лікарні. Досвідчений про те дізнався і пішов його провідати.

– Що з тобою сталося? – запитує.

– Підійшов я до величезної нори, кинув туди великий камінь і крикнув: «У-у-у!» У відповідь почув «У-у-у-у-у-у-у-у-у-у!». Я злякався, вистрілив відразу ж з обох стволів. А звідти – поїзд…

– Як риболовля?

– Прекрасно!!!

– Багато зловив?

– Та ні, навіть закинути не зміг!

Біжить лисиця по лісу, бачить – на дереві сидить ворона, а в дзьобі у неї шматок сиру. Узяла лисиця колоду та як вдарить нею по дереву. З переляку ворона каркнула, сир випав, лисиця схопила сир і втекла. Ворона: – Ти диви, як байку скоротили…

Ловить хлопчина рибу на Трухановому острові біля містка. Іде старша дівчина, запитує:

– Малий, куди я потраплю, якщо перейду через місток?

– Як куди? На той берег.

Браконьєр убив лося, ухопив його на праве плече і тягне. Раптом назустріч лісничий:

– Ти що тут робиш?

– Свіжим повітрям дихаю…

– А це у тебе що?

– Де?

– На плечі…

Браконьєр дивиться на ліве плече, притримуючи лося на правому…

– Нічого!

– А на другом плечі?

Браконьєр озирається на праве плече:

– Ой! Хто це?!

В армії вишикували новобранцiв. Прапорщик запитує всіх по черзі:

– Водії. Крок вперед. В гараж… Слюсарі! Крок вперед. В майстерню… Куховари…

Залишився один.

– А ти ким був?

– Глюкальщиком.

– Це як?

– А, село у нас велике. Глюкала робив для всього села.

– Глюкала? Добре, іди в майстерню, зроби одне глюкало – подивимось.

Глюкальщик цілий тиждень щось там випилював, точив, шліфував. Виносить круглий випуклий блискучий залізний млинець. Прапорщик вилаявся, глюкало викинув, глюкальщика – на губу… За тиждень приїздить перевірка – генерал. Все погано, нічим його не проймеш. Раптом ненароком генерал бачить на траві глюкало.

– А це що таке?!

– Глюкало, товаришу генерал!

– Та я б… сам бачу, що глюкало! – очі сяють, глюкало до грудей притискає… – Ти подивись, яке класне! Що за майстер такий у вас тут? Нагородити, у відпустку!

Усі недоліки генерал викреслив, за всіма показниками військова частина вийшла на оцінку «відмінно». Коли задоволений генерал відбув, викликають глюкальщика.

– Ну, глюкальщик ти наш пещений, у відпустку їдеш! Тільки спочатку розкажи, що воно таке, твоє глюкало?

– Ну, як вам пояснити… Ну, берете це глюкало і з усієї сили, яка тільки є, кидаєте його на воду…

– Навіщо?

– А воно по воді скаче так… глюк-глюк-глюк-глюк… Де потоне – там і сіті ставити треба!

Щоб капусту не погризли зайці, її бажано вирощувати на відкритій, добре прострілюваній місцевості.

Ходив Опанас на риболовлю через ліс. А як повертався додому без риби і проходив повз колодязь на краю села – плював у колодязь. Одного разу щось його насторожило. Зупинився, задумався. І зрозумів – не почув, як його плювок упав на воду, нема звуку падіння, удару об воду!

Відшукав каменюку, кинув – беззвучно! Походив, походив, побачив залізну рейку. Ледве дотягнув до колодязя, кинув… Ніякого звуку! Ну, думає, наче ж і не пив… Тільки присів біля колодязя – раптом біжить коза і… стриб у колодязь! І ніякого звуку! А Опанасові вже все одно. Думає, що з глузду з’їхав. Коли це підбігає якийсь дід:

– Чоловіче, ти мою козу не бачив?

– Ту, що в колодязь скочила?

– Дурний, чи що? Моя до рейки прив’язана!…

Новий українець прийшов до турагентства купити тур з полюванням.

– На ведмедя? На тигра? На слона?

– Це все вже було. Чогось би такого, з перчиком…

– Зрозуміло. Вася! Це твій клієнт.

Заходить Вася – такий собі гоблін.

– Екзотичне полювання. Зовсім недалеко. З перчиком… Обов’язково вдягніть червоний піджак.

Виїхали за місто в гайок. Вася:

– Скільки при собі маєте грошей?

– Штуку баксів.

– Добре. Почекайте під дубком хвилинку. Я піду до місцевих мисливців, домовлюся.

Вася підходить до таких же, як сам, гоблінів:

– Братани, он той козел у червоному піджачку мені штуку баксів винен!

Поїхали студенти на риболовлю. А пити почали ще в гуртожитку. Їхали електричкою, зійшли на якійсь глухій станції увечері. Пішли навмання, по дорозі ще пили. І раптом перед ними – туман.

– Прийшли, – каже один, – озеро.

Зупинилися, розклалися, розмотали снасті, закинули, щоб вранці вже ловити, і вклалися спати – літо, тепло, та й випили чимало. Вранці прокинулися – а перед ними луг зелений.

Пішов Іван-царевич на лови. День цілісінький бродив у лісі і заблукав. Аж у сутінках вийшов на галяву. Дивиться – хатинка на курячих лапках. Постукав. Відчинила баба Яга.

– Пусти переночувати! – проситься Іван-царевич.

– Пущу, – каже Яга, – але я живу з молодшою сестрою, і у нас всього два ліжки. З ким ти ляжеш?

Подивився на неї втомлений Іван-царевич:

– Все одно…

Переспав з бабою Ягою. Вранці вийшов на галяву, сонечко світить, пташки щебечуть і… красуня з криниці воду набирає.

– Хто ти? – похопився Іван-царевич.

– Я – молодша сестра баби Яги… А ти хто?

– А я… Іван-дурень!…

– Але, куме, тут я не згоден! – сам собі відразу ж заперечив кум Гриць. – Мисливці так не чинять!

– І рибалки так не поступають! – підтримав я кума. – І взагалі, нормальні чоловіки так не поводяться. Але ж і жінки є, куме… Слухай! Тост!

Якось на морі потонув пасажирський лайнер. Боцман кого встиг у шлюпки розсадив, а сам пливе наввимашки. Раптом бачить, дошка широченька, і на ній хтось лежить. Підпливає ближче, аж то симпатична молодиця – і плаче сердешна.

– Чому плачеш, красуне?

– Як же мені не плакати? Такий гість, такий гість, а немає ж чим і пригостити!…

Bun 'ємо за те, щоб нашим жінкам завжди було чим дорогих гостей пригостити!

– Звичайно, добра та жінка, яка знає, що шлях до серця чоловіка лежить через його шлунок. Але ж є і інші стежки. Bun 'ємо за жінок, які знають багато доріг! – підніс чарку Григорій. – Давай, твоя черга!

Побралися Іван і Наталка. Якось взяв Іван з собою молоду дружину на рибалку. Спочатку вона ще цікавилася, а як сонечко піднялося, прилягла на травичку, задрімала. Ближче до обіду молодий хлопець із сусіднього села пригнав овець до водопою. Сам роздягнувся і поплив за очерет.

– І я скупаюся! – каже Наталка.

Роздяглася – і собі за очерет. А у Івана клює! Поруч вівці. Баран:

– Бе! Бе!

Іван очима по ставку побігає і знову на поплавки:

– Сам бачу, що «бе», а що я зроблю, коли клює!

Їхав пан з новим кучером у далеку дорогу. Їдуть і мовчать. А як мовчанка обридла, пан і надумав поговорити. У цей час через дорогу пробіг заєць. Пан каже:

– У мене в лісі теж водяться зайці, тільки не такі, як оце пострибав, а великі. Я із-за кордону привіз на розплід. Одного разу на полюванні я набив зайців зо три десятки. А серед них був один здоровенний, як баран! Коли здерли з нього шкуру – півпуда сала взяли. Такі у мене зайці!

Кучер помовчав трохи та й мовить:

– Но-о, ледачі, скоро вже той міст, який під брехунами ламається.

Пан почув, поміркував.

– Зайці у мене великі. Але сала на тому зайцеві здається було фунтів з десять…

– Заєць – зайцем, – каже кучер.

Їдуть далі. Пан запитує:

– А чи скоро той місток, що ти про нього казав?

– Скоро, скоро…

– Я оце точніше пригадав, сала того було зо два фунти…

– А мені що? – підтримує розмову кучер. – Хай буде.

Пан крутиться:

– Та чи скоро той міст?

– Он там, в низині!

– Знаєш, не було на тому зайцеві сала… Знаєш, яке на зайцеві сало…

– Та, воно так, заєць – не свиня…

Спустились в низину.

– А де ж той міст? – запитує пан.

– А він розтопився… Як заяче сало… – усміхнувся кучер.

Іде рибалка берегом, сердитий, нічого не впіймав. Бачить – сидить на березі чоловік, в руках тримає дзеркало і направляє його на воду.

– Що ти робиш? – дивується рибалка.

– Рибу приманюю!

– Як?

– Секрет! А втім, виставиш пляшку, розкажу! Дізнатися хочеться, йде до магазину, закуповується, повертається, накриває поляну:

– Ну?!

– Секрет дуже простий. Ставлю дзеркало на воду. Риба бачить себе, кидається на дзеркало, а я тільки капелюх підставляю…

– Так просто… Не може бути! І багато спіймав?!

– Ти третій!

20-ті роки ХХ-го століття. Абрама заарештували і ведуть під конвоєм. Назустріч Мойша.

– Куди йдеш, Абгаме?

– На полювання!

– А гушниця де?

– Позаду несуть!

На Каховському морі увечері двоє рибалок, які нічогісінько на впіймали, ладнаються на ночівлю. Аж Опанас каже:

– Микито! Давай перепливемо на той берег. Ранком там наловимо…

Гребли усю ніч. Коли розвиднілося, Микита каже:

– Ех, Опанасе, шкода, що ми вчора не додумалися човна відв’язати!

Ведмідь-син питає ведмедя-батька:

– Тату, тату, а якщо я піймаю грибника, його з’їсти можна?

– Можна, синку.

– А якщо мисливця?

– Можна і навіть треба.

– А якщо рибалку?

– Не можна, синку.

– Але чому, таточку?

– Тому, синку, що від рибалчиного м’яса порядні ведмеді алкоголіками стають.

Микита розповідає кумі про своє життя:

– Минулого року я підсік на вудочку величезну щуку! Сам її витягнути не міг. Смикнула вона дужче і… потягнула мене у крижану воду! На глибину! Я кричати – але хто почує!…

– Куме, як же ви вибралися?!

– Як, як… Потонув я!

Дружина:

– Ти все брешеш! Сказав, що йдеш слухати щебетання солов’я, а сам у ресторан забрався!

Чоловік:

– Де ж тут брехня? Адже в ресторані в клітці і співає соловейко.

Працювали ще за Радянського Союзу радянські офіцери міжнародними військовими спостерігачами в Анголі. Зачасти нудьгували. Одного разу додумалися сходити на риболовлю. Взяли гранати і подалися глушити рибу. Ідуть до річки, а негри їх жестами запитують: «Що хочете робити?» Наші хлопці гранати показують, пояснюють: «Риби наглушимо, юшки наваримо, вас запросимо». Негри зрозуміли, очі вирячили, просять-молять, щоб наші того не робили – небезпечно. «Рибалки» послали їх подалі і пішли робити свою справу. Негри тим часом повтікали геть. Хлопці сміючись гахнули гранати в річку. А за хвилину зрозуміли, чому негри так їх умовляли. Вода мало не закипіла, коли з неї поперли контужені бегемоти і крокодили. За кілька секунд офіцери опинилися мало не за кілометр від того місця. Хвилин двадцять по тому «рибалки» закурити не могли – руки трусилися…

– Ну от, ти знову з порожніми руками йдеш, а ще дав слово, що без зайця не повернешся…

– І не повернувся б, якби не такий безглуздий випадок.

– Який?

– Гаманця забув дома!

Пливуть дві акули вздовж берега і раптом бачать віндсерфінгіста.

Одна одній захоплено:

– Оце так сервіс – на таці, та ще й з серветкою.

Зустрічаються якось надвечір удав і кролик. Кролик весело:

– Ти чув про новий закон – після шостої не їсти!

Удав ліниво:

– Чув, ти шостий.

Іде Опанас на рибалку. Доганяє молодицю з дитям на руках. Після того вже молодиця від нього не відстає, йде поруч. Підходять до лісу.

– Ой, не піду я з вами через ліс! – раптом озивається жінка.

– Чому? – вирвалося в Опанаса.

– Та ви ж мене згвалтуєте!

– Оце тобі! У вас же дитина на руках!

– А як я дитину покладу…

Лев зібрав усіх звірів і каже:

– Сьогодні будемо їсти самого боягузливого.

Заїць вибігає й кричить:

– Кабана ображати не дам!

Два рибалки, що сиділи біля ставка, заставилися на 50 гривень, хто з них довше просидить під водою.

Пірнули…

Досі ніхто не виринув.

На виставці підходить один художник до іншого:

– Яка дивна у вас картина, Петре Івановичу. Називається – «Кіт у чоботях». Чоботи бачу, але де ж кіт?

– Так він у чоботах!

Один рибалка ділиться з іншим досвідом, який він запозичив у габровців:

– Вони так солять воблу, що з одною рибинкою з’їдають по три хлібини і вистачає їм цієї їжі на цілий тиждень.

І дикого кабана пускають до столу, але… у вигляді шинки.

На палубі океанського теплохода пасажир знемагає від морської хвороби. До нього підходить офіціантка.

– Вам подати сніданок сюди чи ви прийдете в ресторан?

– Можете його викинути одразу рибам, – відповідає пасажир, ковтаючи слину.

У бджоли спина смугаста, але тигром її не назвеш.

– Любий, ти купив мені на 8 березня подарунок?

– Звичайно, дорога.

– А він мені сподобається?

– Якщо не сподобається, віддаси мені, я про такий спінінг давно мріяв.

Прицілився мисливець в якусь дивну пташку (от, думає, буде дивовижне чучело!). А пташка і заклекотіла:

– Не стріляй в мене, чоловіче, я – орел!

– А чого ж ти такий маленький? – опустив рушницю мисливець.

– А я в дитинстві хворів…

– Крапка, куме. Хоч і гарна казка, але не про мисливців…

– А що, той чоловік, що телятко закладав, хіба не схожий на мисливця?… А випити, куме?

– Годі, годі.

– Так і знав!… Знайшов чоловік на дорозі гроші, порахував – не вистачає! Так і з чужою горілкою… Правду кажуть: спочатку пий те, що хочеш, потім пий те, що можеш, а насамкінець пий те, що залишилось…

– Завтра приходь, Григорію, доп’ємо…

День третій

У надвечір 'я я копав черв'яки і мугикав собі під носа ще дідову пісеньку-примовку:

«А ти, куме, дрига:

піймав жабу, кажеш – риба…

Усе в тебе не так:

піймав рибу, кажеш – рак…»

Аж раптом над головою почулося:

– Ох же ж і кум у мене, жвавий як рак на греблі! Ти що, не знаєш найпершу рибальську заповідь?

– Яку? – похопився я.

– Черв'яки треба копати не раком, а навприсядки! От!

– А-а-а… Буду знати.

– А я угледів тебе з двору, дай, думаю, провідаю…

– Давно не бачились, Грицю…

– Та воно так… Нових анекдотів згадав… Та й… жінки поки немає… – Гриць дістав з пакета пляшку. – Вже накопав? Ходімо на пеньки.

На межі городів під акацією ми з Григорієм колись спорудили стіл з великого пенька і стільці з менших. Там наші діти любили пекти картоплю, а ми випивали пляшчину.

– Ну, як сьогодні, наловив? Бо ж наша річка-невеличка – по коліна, а риби в ній – до пупа!

– Ага, наловив! Наловився! Як вовк з ополонки! Маленьку викидав, а велику в баночку з-під майонезу складав!

– Е-е-е, куме, і маленька рибка краща від великого таргана… А риболовля виховує справжнє терпіння. Буває, не клює і рік, і два… Але ж потім – як клюне!… І знову тихо…

Грицько говорив і виймав з пакета на пеньок сало, огірки, цибулю, хліб – швидку натуральну, – як він любив говорити, – закуску.

– Наливай, – кивнув мені, – сьогодні допізна не засидимось. Я й так перед своєю вчора вертівся, як в'юн на пательні. Два вечори ми з тобою засідали ж… Давала чосу… Да-а… Чоловік як муха – жив, жив та і оженився…

Але кумові очі спинилися на повних келишках, і він миттю повернувся із своїх спогадів до сьогодення. Вправно підхопив «застільну чоловічу зброю», не схлюпнув, підніс вгору і виголосив:

– Чоловіки навчилися ловити звіра в лісі, птаха – в небі, рибу – в річці, але ніде не вміють спіймати серце жінки… За жінок, хай їм!…

Якусь хвилину ми хрумтіли огірками.

– Так ти кажеш, куме, не клює й не меле? – продовжив під'южувати Григорій. – Щоб рибку з'їсти – треба у воду лізти, бо ж, їв би кіт рибку, а у воду – зась…

– Дістав ти мене, Грицю! Забив, як ведмедя жолудь! – я наливав по другій. – Нас там на ставку було кільканадцять чоловік! З ранку до обіду – один дріб'язок! А жаб…

– І жаба риба, бо у воді сидить, – перебив кум. – А те, що у рибалок сталеві нерви і чавунні гепи – усяк знає… Маленька, кажеш? Дріб'язок, а приємно? А що приємно, то вже не дріб'язок!

– Ага. Ловись, яка влізла, хоч дрібна, але свіжа… Сонце вже й сіло, та ще освітлювало небо з-за краю. Я вицідив з пляшки останні краплі. Грицько урочисто проголосив свій мисливський тост (іншого я й не сподівався):

– Ну, щоб на полюванні з голоду не померти!… Закусили. Задиміли сигаретами.

– Починай, Григорію…

– Ваш пес не кусається? – запитує перехожий у поважного чоловіка з рушницею, під ногами у якого лежить кошлатий здоровань.

– Мій? Ні!

Тільки-но перехожий наміряється погладити пса, як той хапає його за руку.

– Ви ж казали, що він не кусається!

– А хто вам сказав, що це мій пес?

– Маріє, тільки заміж вийшла, а вже така зажурена! Що сталося?

– Скінчився наш медовий місяць… Поїхав Іван рибалити…

– Микито, вчора були на полюванні?

– Були.

– Вдало?

– Ні… Мало взяли…

– Зайців?

– Горілки!

Надворі лютий мороз. Мама з донею сидять на печі, гріються.

– Як там наш татусь на риболовлі в такий мороз? – переживає доня.

Мати:

– Батька чорти не візьмуть, оббіжить круг ополонки зо три рази та й нагріється! Не те що нам – де не сядь, скрізь пече.

Микита повернувся з полювання. Його донька Оленка каже мамі Гані:

– Коли вчителька знову розповідатиме нам про первісних людей, які жили з полювання, я скажу їй, що це вигадки.

Чоловік – жінці:

– Слухай… Завтра весілля мого кращого друга… з цією… як її… Джулією Робертс…

– Якого друга? Яке весілля? Чому ти раніше не сказав? У чому я піду? А подарунок де?!

– Ой, дурепа! Та це ж фільм такий – «Весілля мого кращого друга» з Джулією Робертс у головній ролі!

– А ти?! То й ще розумака! Коли я квитки на «Лебедине озеро» принесла, хто з вудками поперся?!

– Неподобство! Твій пес цілу ніч вив у мене під вікном!

– Нічого, він вдень виспиться.

– Посунься трохи, – каже один карась до другого.

– Куди мені посунутись, ми оба на одній пательні смажимось!

– Опанасе, Іваненко вчора на полюванні застрелив замість зайця вівцю!

– Не дивуйся! У нього ще в інституті по зоології були одні двійки!

Микита насадив черв’яка, закинув вудку. За мить черв’як вистрибує в човен:

– Ну ти, братуха, даєш! Вони ж мене зацілують!

– Чому, коли цілишся з рушниці, треба примружувати одне око?

– Примружиш обидва – не побачиш качку!

Сержант ДАІ спиняє Опанаса.

– Ви їхали із швидкістю 80 кілометрів. А на цьому відрізку можна рухатися лише із швидкістю 60 кілометрів…

– Але ж усі їдуть 80 кілометрів, чому ви, сержанте, тільки мене зупинили?

– Ви рибалка? – киває той на вудки в машині.

– Рибалка.

– А вам хоч коли-небудь вдавалося виловити усю рибу в ставку?

– Опанасе, знову з порожніми руками йдеш, а давав слово, що без зайця не повернешся.

– Був би із зайцем, якби не безглуздий випадок!

– Який?

– Гроші вдома забув!

– Тут риби багато?

– Багато! Тільки вона дуже водою розбавлена…

– Якби ти тільки знав, Микито, якого я зайця вчора приніс! Отакенного! Шкода тільки, що ніхто його не захотів їсти…

– Чому?

– З душком був, зараза!…

– Ти знову на риболовлю! – журиться Марійка. – Та я, мабуть би, вмерла від щастя, якби ти хоч якісь вихідні побув зі мною!

– Ти мені хабар не пропонуй! – кидає їй на ходу Опанас.

– Люблю з рушницею по лісу гуляти. Грибників повно, а я собі з обох стволів – бах! бах! – по боках!

– Так… Можна ж влучити у когось ненароком!

– Я що, сліпий?! Скажеш теж – ненароком!

Ні пуху ні луски!

Іде суд. Суддя:

– Свідок, ви стверджуєте, що обвинувачуваний чесна і правдива людина? Чим можете це довести?

– Не проблема! Я на власні вуха чув, як він казав, що цілий день просидів на річці з вудками і нічого не впіймав!

Компанія мисливців після вдалого полювання гуляла всю ніч. Під ранок Опанас каже:

– Все! Мені треба йти, маю бути о 9-й на роботі!

– Ще рано! Давай по чарці! – умовляють його.

– Ні, ні! Треба ще забігти додому, щоб встати.

Микита в опері. Виступає нікудишня співачка: «Якби я нині стала пташкою!»

Микита:

– Якби я нині мав рушницю!

На риболовлі:

– Микито! Ти що, сам із собою розмовляєш?

– Люблю поговорити з розумним чоловіком.

Двоє йдуть через пустелю. У одного в руках клітка, другий несе важку сталеву рейку.

– Навіщо тобі клітка?

– А от як зустрінемо лева, то я його відразу й посаджу до клітки! А ти навіщо тягнеш рейку?

– Я кину її, тільки-но побачу лева. Уявляєш, як мені легко буде втікати!

Захотів Микита одного разу таки упіймати велику рибу. Вигодував опариша кілограмів на п’ять, викував гачок такий, як якір. Насадив опариша на гачок, закинув, чекає. Через деякий час вилазить з води опариш, живіт роздутий. Микита до нього:

– Ти що?! А де риба?

– Щас! Відригну!

Старий мисливець розповідає внукові:

– Коли я востаннє був у Африці, на мене напало аж десять голодних левів, і я всіх поклав на місці!

– Дідуню! Минулого разу ти казав, що їх було п’ять.

– Тоді, голубе, ти був ще замалий, для того, щоб я міг розповісти усю страшну правду!

Насадив Микита черв’ячка на гачок, закинув вудочку – відразу ж клює. Витягнув – нічого, черв’ячок свіженький. Знову закинув – знову те ж саме. І так кілька разів підряд. Йому цікаво стало – в чому річ? Пірнув під воду, дивиться – підпливає до гачка карась, а черв’як дотягується хвостом до жилки, починає її смикати і репетує: «Рятуйте!»

Зустрічаються два мисливські собаки. Один каже:

– Учора на кабана ходили. Кабан як вискочить з чагарів! А той мій дурбело, як завжди, патрони вдома забув! Ну я, звичайно, – в стійку! А потім як кинувся на нього, як загавкав!

– Ну ти хоробрий! На кабана! Я б так не зміг…

– На якого кабана?! На свого дурбелика вискочив, обхопив його лапами за шию і як загавкав: «Тікаймо мерщій, дурню!» Ледве втекли…

Іде Микита і тягне на плечах сома кілограмів на 50. Назустріч Опанас із відром карасів і каже так уїдливо:

– Ти що, тільки одного зловив?

Дві спіймані лисиці розмовляють між собою:

– Де нам доведеться зустрітися знову?

– Через три дні на базарі, де торгують хутром.

– Ганю, зозулько моя рідненька, подай мені, будь ласка, піджак!

– А де він, голубе?

– Мабуть, на балконі, лялечко. Я там ним учора прикривався, коли ти мене вудками била…

– Васильку, не цілься у мене з лука. Коли дядько тобі лука купував, ти ж казав, що будеш кроликів полювати.

– Я в дядька й не поціляю. Я чекаю кроликів.

– Як то?

– Мама казала, що у дядька кролики в голові, може вони через вуха вибігають…

– Клює?

– Учора я зловив 30 коропчуків і 100 карасів!

– А ви знаєте, хто я такий?

– Ні.

– Інспектор рибнагляду!

– А ви знаєте, хто я такий?

– Ні…

– Найперший брехун у районі!

– Тату, а яка різниця між твоє рушницею і кулеметом?

– Це десь… ну, як я говорю і як мама говорить…

Микита з Опанасом ловили на крижині. Замерзли. Трохи погрілися. Вирішили ще зайти до Микити.

– Знову напився! – зустрічає дружина. – Ідіот!

– Ганю, повтори ще два рази, – просить Микита.

– Ідіот! Ідіот!

– Бачиш, Опанасе, яка слухняна у мене жіночка!

Микита до Гані:

– Звари, жінко, велику каструлю борщу. Приїде з міста якийсь начальник на полювання. Потім до мене зайдемо.

– Як зварити? – питає Ганя. – Так, щоб ще прийшов, чи так, щоб більше не приходив?

– Шановні, тут купатися заборонено! – каже рибалка дівчатам, які роздягнулися і йдуть до води.

– А чому ж ви не сказали раніше, ви ж бачили, що ми роздягаємось!

– Роздягатися не заборонено.

– Знаєш, я був на полюванні. Йду, аж тут – дикий кабан! Подивився на мене пильно – і ну втікати!

– А ти?

– Я теж утік!

Пішов старий на риболовлю. Повернувся пізно, без риби і п’яний.

– Де риба?! – питає баба.

– Спати, стара, спати…

Мисливець і рибалка виходять уночі з ресторану. Мисливець:

– Чуєш, глухарі співають…

– Які тут глухарі?! Це ж форель так гарно виводить…

– Ото дає! Яка форель уночі?

– Що зловив, Опанасе?

– Коропчука.

– А я видру.

– Е-е-е! Якщо ти видереш, то я краще кину! – і викинув рибину в ставок.

– Такого розумного пса маю! Одного разу йдемо на полювання, я його запитую: «Бровко, чи ми нічого не забули?» І що ви думаєте? Бровко сів, чухає за вухом і думає…

– Я гадаю, люба, що ти не віриш казкам, які розповідає твій чоловік, говорячи, що ходить на риболовлю. Адже він ще не приніс жодної рибини.

– Ось тому я й вірю!

Осінь. Поле. Мисливець. Вискакує заєць. Мисливець – бабах! – попав у задні лапи. Заєць втікає на передніх. Мисливець – бабах! – попав у передні лапи. Заєць чіпляється хвостом і повзе. Мисливець – бабах! – попав у хвіст. Заєць чіпляється зубами і повзе. Мисливець – бабах! – вибив зуби. Заєць повертається до мисливця:

– Фо тобі треба? Фого ти до мене прифепився?!!

– А я з дружиною на риболовлю їду!

– Вона що, рибу ловить?!

– Спочатку ловила… А потім – втягнулася!

– Опанасе, ти ж у нас мисливець, сміливий чоловік?

– Та сміливий…

– Нічого не боїшся?

– Наче ні…

– Сходи до моєї Гані, скажи, що я сьогодні не буду ночувати, і візьми у неї ключі від хати.

– Цілий день сидиш на ставку з тими вудками! Нічого ж не клює!

– Як нічого? Вчора витяг чобіт. Може другий виловлю.

У далекій Америці Джулія пояснює по телефону своїй подрузі:

– Ти розумієш, люба, Джону цього разу дуже пощастило на полюванні. Його не підстрелили…

Сидять Микита і Опанас на березі з вудками.

– Оце, Микито, хотів би я бути депутатом… Позіхав би собі в кріслі… Пописував би щось… Почитував…

– А я, Опанасе, хотів би бути змією…

– Здурів?!

– Нічого ти не тямиш! Змія навіть ходить лежачи!

Микита повертається з полювання. Телефонує Гані від Опанаса:

– Привіт… це я… їду додому…

– Як полювання, любий?

– Все нормально. Місяць не будемо купувати м’ясо.

– Ти завалив лося?!

– Ні… я пропив зарплату…

– Де був?

– На риболовлі.

– Що ловив?

– Карасів.

– Скільки спіймав?

– Жодного.

– А звідки знаєш, що карасів ловив?

Микита:

– У мене ніж – піднесу до пальця – відразу кров виступає!

Опанас:

– У мене рушниця – б’є на 20 кілометрів!

Микита:

– У мене пес – чудо! Наллєш в блюдце молока і води, так він молоко вип’є, а воду залишить!

– Микито, чув, Опанас свою жінку рибкою називає!

– Ага. У будень – щукою, а у свята – акулою.

Опанас повернувся з полювання. Марійка: – Навіщо ти до лапки зайцю папірець прив’язав? І що то за цифри на папірці – 17.25?

– Де? А… Це я записав час, коли убив зайця…

– Клює?

– Ні. Тільки натякає.

– Як це?

– А поплавок поводить, поводить, потім висунеться з води і каже: «Вибачте, що потурбувала».

– Мила моя, – каже Микита, – я обіцяв тобі подарувати на день народження норку, і я виконую свою обіцянку! Але годувати її будеш сама.

Син до тата-рибалки:

– А як сьогодні риба – кльова?

Опанас до стрічного дядька:

– Чи не бачили ви тут зайця?

– Зайця?

– Ну!

– Великого зайця?

– Великого.

– Бачив. Он у той лісок побіг.

– А давно?

– Та… зо два тижні тому

.

Микита взяв у човен племінника. Закинули вудки. Через деякий час хлопець каже:

– Дядьку, а чи немає у вас зайвого поплавка?

– Навіщо тобі?

– У мене якийсь бракований. Увесь час тоне!

– Твій пес мене не вкусить?

– Ні. Він перебирає харчами.

З самого раночку Опанас ловить рибу. А за спиною у нього сидить сусід і дивиться. Годину… Другу… Перед обідом Опанас запитує:

– Сусіде, а чому ви самі не вудите?

– Та… у мене терпіння не вистачає…

– Опанасе, таке злива страшна, а ти на полювання чимчикуєш?

– А минулого разу, коли була злива, Василь такого зайчика приніс. Блискавкою вбило…

– Я вчора упіймав гарнезного ляща! – вихваляється Опанас.

– А я на два кіло більше! – затикає його Микита.

– Звідки знаєш? Ти що, зважував?

– Не я, а продавець. Мій заважив п’ять, а того, що на три кіло, – я тобі залишив.

– Ти був у Африці? Полював на левів?

– Був. Полював.

– Ну і як, пощастило?

– Дуже! Не зустрів жодного!

– Опанасе, я вчора упіймав окуня на п’ять кіло! Вдома розрізав – там щука на десять кілограмів!

– Брешеш, Микито, ой, брешеш!

– Я б і сам не повірив! Але коли розрізав щуку – у ній короп… П’ятнадцять кілограмів!

– Милий, а це правда, що зайці недотепи?

– Так, мій зайчику…

– Що-небудь упіймав? – цікавиться перехожий у рибалки.

– Упіймав одного, – відповідає той, – і кинув у ставок.

– Мабуть, маленький був?

– Та приблизно твого зросту і такой же доставучий!

Микита купує мисливські чоботи. Вибирає на розмір менші. Продавець:

– Вони ж на вас замалі, навіщо ви їх купуєте?

– Ет! Багато розумієш! Уяви, за цілий день находишся, прийдеш додому, чоботи стягнеш – блаженство!

– Марійко, мій Микита місяць тому пішов ловити рибу і досі не повернувся!

– Ой, Ганю, мабуть, клюнула дуже велика риба.

– Куди летиш, Орисю?

– Мене Денис на риболовлю запросив!

– Презервативи взяла?

– Презервативи? О-па!… А я черв’яків накопала!

– Яка різниця між лисицею і собакою?

– Дві склянки горілки!

Опанас напідпитку пізно вночі повертається з риболовлі. Його зупиняє міліцейський патруль:

– Куди поспішаємо?

– На лекцію.

– В такий час. Хто ж це опівночі лекції читає?

– Моя Марійка.

Біля вогнища:

– Пішов я одного разу на полювання, а свого Бровка залишив удома. Через поле, через посадочки дійшов до лісу і замаскувався. Чекаю. Раптом чую, ззаду хтось летить на весь дух, не встиг повернутися, а воно мені на спину – стриб… І нутром чую, що Бровко, а ср…ти перестати не можу!…

– Все, Ганю, з Опанасом на риболовлю більше не піду! Таке базікало! У мене тепер голова від нього тріщить!

– А про що ж він?

– Та все про одне й теж: «Вип’ємо ще по одній, вип’ємо ще по одній!»

Телефонує бабця в Міністерство з надзвичайних ситуацій:

– У мене на балконі ведмідь! Рятуйте!

– Шановна, протримайтесь, зараз ми до вас найкращого мисливця пришлемо!

Через десять хвилин дзвінок у двері. Бабця відчиняє, стоїть перед нею здоровенний чолов’яга з рушницею, а біля ніг у нього малесенький песик.

– Слухайте мене уважно, – каже, – ми з Кефірчиком не одного ведмедя взяли…

– З ким?

– З Кефірчиком! Це мого пса так зовуть. Так от, беріть рушницю і чапайте швиденько з Кефірчиком під балкон. Я піду до ведмедя. Якщо викину ведмедя, Кефірчик миттю йому в яйця вчепиться, ведмідь розкриється, тут і стріляйте в нього…

– А якщо раптом, не дай Боже, ведмідь вас викине?

– Тьфу, тьфу… Але якщо… Тоді, бабо, стріляйте в Кефірчика…

Пізня осінь. Холодно. Микита, ловлячи дрижаки, пірнає в ставок біля греблі.

– Ти що, раків захотів у такий холод? – запитує Опанас.

– Та ні… Там мотоцикл…

– У мене був собака, який коштував десять штук баксів.

– Ви мисливець?

– Ні, просто прибрехнуть люблю.

Приходить Опанас на риболовлю з сином. Микита до нього:

– Давненько, Васильку, я тебе не бачив, стань поруч, чи підріс?

– Сам ти, дядьку, чипідріс!

– Купив жінці норкову шубу! – хвалиться Опанас.

– А що це в ній за дірки? – дивується Микита. – Ох ти ж і темний! То ж норки!

Приніс Опанас улов, а вдома гостя – невістка з міста приїхала. Побачила рибу, бідкається:

– Бідна рибка!

– Якби вона не відкривала рота, нічого б з нею не трапилось, – їй на те Опанас.

– Знаєш, Опанасе, у мене пес якийсь чудний. Коли я на полюванні стріляю в дичину і не влучаю, він падає на землю і ніби регоче!

– А що він робить, коли стріляєш влучно?

– Не знаю, цей пес у мене тільки три роки.

– Якщо я вгадаю, скільки риби у тебе в торбині, даси мені одну?

– Якщо вгадаєш – я тобі обидві віддам!

– Микито, заєць сидить! Стріляй швидше!

– Тихо! Не поспішай! Вистрілю – втече. Давай на живого надивимось.

– Чим ви там на Півночі влітку займаєтесь?

– Та, власне, у нас два основні захоплення: риболовля і секс.

– Ну, а взимку?

– А взимку ми рибу не ловимо…

– Куме, ви любите полювання на слонів?

– Ні!

– Чому?

– Та! Уб’єш одного, а мороки!

Двоє глухонімих ловлять рибу в ополонках на відстані метрів двадцять. Один показує другому на мигах: «У мене не клює!».

Другий роздратовано відповідає: «Що ти розкричався на весь ставок, усю рибу перелякаєш!»

– Дядьку, а чи не хочете собаку погладити?

– Давай. Ох, ти, песяча твоя морда… Хороший… А що це він у тебе такий худий?

– Та це не мій, – розчаровано відходить хлопчик. – А казали, що руку миттю перекусює…

Сидить рибалка на березі. Випливає карась, тихо запитує:

– Ти чого сидиш?

– Кльову чекаю.

Карась тримається за голову і шепоче:

– Кльово сьогодні не буде, кльово було вчора…

Старшина навчає собаку службовам командам, кидає палку:

– Принеси, так!

Собака приносить. Той знову кидає:

– Принеси, так!

Собака приносить, старшина кидає:

– Принеси, так!

Собака:

– Дістав, так!

Ідуть збори товариства рибалок-любителів. Виступає голова:

– У неділю їдемо на першу кригу. Скільки будемо брати горілки? Позаминулого року взяли по одній пляшці на брата – погубили вудки, минулого роду взяли по дві – загубили автобус. Які будуть пропозиції?

Микита:

– Пропоную взяти по три пляшки, вудки залишити вдома і з автобуса не виходити.

– Чому ти не стріляєш в цього зайця?

– А ти хіба не бачиш, як він швидко біжить?! Може, він скажений? Ну його к бісу!

Нові українці збираються на зимову риболовлю. Один каже, що у нього немає кригобура, валянок, зимових вудок і всілякого там зимового реманенту.

– Ну то й що, аби риба клювала…

– У такий холод? Я з дитинства холод терпіти не можу!

– А як же тоді зимова ловля?

– Як, як? Що зимова, що літня – на Червоному морі!

– В минулому році мені пощастило двома пострілами убити дев’ять куріпок!

– А!… Ви, мабуть, в гніздо з яйцями стріляли?!

– Риба у вас свіжа?

– Не знаю, я тут працюю всього тиждень.

Лось з бодуна виходить до річки. Голова тріщить, всього ломить, в роті сушить – гірше не буває. Підійшов до води і почав жадібно пити. Тим часом з лісу виходить мисливець. Побачив лося, прицілився – бабах! Лось стоїть… Мисливець знову – бабах! Лось стоїть і п’є… Мисливець втретє – бабах! Лось піднімає голову і бурмоче:

– Не розумію. Я п’ю, п’ю, а мені все гірше і гірше…

Опанас упіймав великого коропа. Той б’ється, до рук не дається, ось-ось виплигне.

– Микито, що мені з ним робити, як його заспокоїти?

– А ти його утопи!

Інспектор:

– Ви що, не знаєте, що полювання на зайців заборонене?!

Мисливець:

– Знаю, але я був змушений вистрілити з метою самозахисту…

– Чому ти так жадібно кидаєшся на блешню? – питає окунь щуку. – Це ж звичайнісінька залізяка!

– Сама знаю, – відповідає щука, – але що я зроблю, якщо у мене характер невитриманий.

Закінчилося полювання. Мисливці збираються на узліссі. Опанас прибігає останнім і кричить:

– Усі тут?!

Перегукуються, озираються – усі.

– Чорт забирай! – дивується Опанас. – Значить я підстрелив козу!

Підпливає сом до пічкура і задумливо каже:

– Слухай, пічкур… Тобі не здається, що ми, великі риби, маємо їсти маленьких? Згоден?

– Та я, звичайно, згоден… Тільки де ми їх, маленьких, знайдемо?

– Що робить жінка, коли хоче мати комір з лисиці?

– Те ж саме, що й лисиця, коли хоче мати лисенят…

Василь Іванович і Петька за завданням партії відбули до Африки долучати аборигенів до цивілізації. Через деякий час приїздить до них перевірка. Василя Івановича знайшли на річці. Мчить на катері, а за ним негр на водних лижах. Перевіряючий хвалить:

– О! Ви тут водні види спорту культивуєте.

А Петька запріг негрів у плуг і оре суху землю.

– Ви експлуатуєте аборигенів! Віддамо під суд! – кричить перевіряючий.

– Значить, як Василь Іванович крокодилів на живця ловить, то йому можна, – ображається Петька.

– Микито, поїхали на полювання!

– Я не вмію.

– То нічого, посидиш біля озера, рибку половиш, а я пополюю.

Микита повертається з рибної ловлі і зустрічає біля кафе Опанаса.

– Ну як з’їздили?

– Нормально.

– Що зловили цього разу?

– Нічого… Ми баб вирішили не брати.

Підстрелив Микита качку на полюванні і хвалиться:

– Оце вже друга!

– А де ж перша?

– Ще до Чорнобильської аварії забив!

Опанас купує чималенького коропа і просить продавця:

– Киньте, будь ласка, мені його через прилавок.

– Навіщо?

– А щоб я міг з чистою совістю сказати, що я його упіймав!

– Як ви могли вистрілити у свого старого приятеля?!

– Мені здалося, що то коза в кущах.

– Але потім ви зрозуміли, що помилились?

– Тільки тоді, коли коза в мене вистрілила.

– Слухай, Опанасе, у риби якась мутація цього року!

– Не зрозумів, Микито…

– Минулого тижня їздив на далекі ставки. Наловив. Засмажив. З’їв. Роги виросли!

Полювати краще з собаками. Скільки б ти не ходив, не блукав, а додому вони дорогу завжди знайдуть, коли зголодніють. Тільки тоді вже поводок з рук не випускай!

Приїхав чукча до Москви. До Академії наук.

– Хацу бûть академиком! От насего народа нет представителя!

Академіки російські між собою порадилися. Навіщо він їм у компанію?! Аж один придумав – зробити чукчу почесним академіком і відіслати назад у тундру.

– Предлагаем вам стать почетнûм академиком.

Чукча подумав та й погодився:

– Холосо! По четнûм буду академиком, а по нечетнûм – рûбу ловить!

– Чому ви обрали таку небезпечну професію? – запитують мисливця на слонів.

– Зовсім випадково, – відповідає той, – ще юнаком я приїхав до Африки вивчати метеликів. Але першого ж дня посіяв окуляри…

– Чорт знає що! На вивісці у вас написано «Свіжі раки», а вони у вас смердючі!

– Коли писали вивіску, раки були свіжі.

– Офіціант! Я ж просив добре підсмажити цих перепелів! – сердиться мисливець у ресторані.

– А хіба вони погано підсмажені?

– Та вони у мене весь салат склювали!

Сидить чукча біля ополонки, а поруч гора риби. Підходить геолог:

– Чуєш, чукча, дай рибки.

– Не можна! Начальник буде лаятись!

– А хто начальник?

– Я.

– Чуєш, начальник, дай рибки!

– А, бери скільки хочеш!

– Підкажіть, будь ласка, як пройти на майдан Трьох мисливців?

– Бачиш бар «Пінгвін»?

– Бачу.

– Після нього повернеш ліворуч. Там пивбар «На привалі». Далі на розі бар «Золотий фазан». Знову ліворуч, вкінці вулиці шинок «Червона шапочка». Повернеш праворуч. Під ліхтарем побачиш корчму «У лося»… Ось так, кружка за кружкою, і вийдеш на майдан Трьох мисливців…

Опанас і Микита ловлять рибу. Аж тут – рибінспектор. Опанас кинувся тікати. Коли, нарешті, інспектор догнав його, Опанас швиденько дістав з кишені ліцензію на дозвіл ловлі. Здивований інспектор запитав:

– А чому ж ви утікали?

– Так у мого приятеля ліцензії немає.

– Микито, подивись, що за звіра я там поклав в очереті?

– Опанасе, у нього в паспорті написано: Петренко…

Рабин побачив Абрамчика з вудкою на березі річки у суботу.

– Уявляю, як би сердився твій тато, – печально каже рабин.

Абрамчик:

– А ви у нього запитайте, він трохи далі, он за тим кущем…

Мисливець:

– Слухай, друже бобер, що треба робити, щоб мати такі міцні зуби, як у тебе? Може, чистити зубною пастою через кожні дві години? Чи дерева гризти?

– Треба народитися бобром!

– Ми зібралися порибалити на острові, – каже Микита до Гані, – поклади мені в рюкзак сковороду. Я буду на ній смажити рибу.

– Добре, – відповіла Ганя і заодно поклала кавалок хліба, шмат сала, дві банки сардин і консервний ніж.

Мисливець розповідає своєму другу:

– Минулої осені було таке чудове полювання. Я підстрелив двадцять куріпок.

– Ти ж казав мені, тату, що підстрелив сім!

– В минулому році ти був ще маленьким, щоб знати всю правду!

– Чи багато риби наловили? – цікавиться Василько у рибалки, який одинаком сидить на березі річки.

– Поки нічого, хоч просидів тут вже три години.

– Тоді ваші справи не такі вже й погані. Один рибалка просидів тут два тижні і упіймав не більше, ніж ви за три години.

Микита на полюванні поклав козу.

– Скільки років цій козі? – запитує Опанас.

– Два.

– А як ти визначаєш?

– По рогах.

– А-а-а! Я й не звернув уваги, що у неї два роги!

У далекій Німеччині в скверику чоловік сидить з вудкою біля озерця. До нього підходить полісмен:

– З вас штраф 20 марок за риболовлю в недозволеному місці.

– А хто сказав, що я рибу ловлю? Я черв’яка купаю!

– Тоді штраф 40 марок за те, що черв’як голий.

Микита на полюванні перестрибував через колоду, упав на гепу і дуже забився. Болить та й болить. Пішов до лікаря.

– Ви вдарилися куприком, – каже лікар.

– А що таке куприк?

– Це кінець хребта.

– Дивно! Я думав, що у мене на кінці хребта голова…

Пливе рибалка на човні по Лохнеському озеру, рибу ловить. Раптом прямо перед ним показується величезна пащека Лохнеського чудовиська. Рибалка хапається за весла і зо всіх сил гребе до берега. Коли розуміє, що йому не втекти, падає на коліна і починає молитися:

– Господи, порятуй мене від чудовиська!

Несподівано відкриваються небеса і чується голос Бога:

– Ти ж ніколи в мене не вірив!

– Так я і в Лохнеське чудовисько ніколи не вірив!

Помер мисливець, потрапив на небеса. А там Бог у покарання за кров невинно убієнних звірів зробив його зайцем і відправив знову на землю. Через деякий час той заєць потрапив у капкан, а ще через деякий час прийшов мисливець. Заєць проситься:

– Відпусти мене, повір, я у попередньому житті був мисливцем!

– Тим гірше для тебе, друже. Я в попередньому житті був зайцем.

Микита хвалиться перед приятелями, на весь розмах рук показуючи, якого коропа він зловив.

– Слухайте, – каже Опанас, – як він дістав! Давайте зв’яжемо йому руки!

Зв’язали.

– А у коропа було отакенне око! – розчепірює долоні Микита.

Дощ. Опанас забігає до Микити перечекати негоду. Слідом до хати залітає чорний пес. Поки куми п’ють по чарці, пес бігає по хаті, гризе капці, віник, перекидає відро…

– Опанасе, викинь за двері свого пса!

– Микито! Я думав, що то твій пес…

– Я вчора щуку упіймав, прямо як моя рука!

– Брешеш, таких волосатих щук не буває!

На Опанаса і Микиту біжить кабан.

– Та стріляй вже, Опанасе!!!

– Добре, Микито! Але пообіцяй, що не будеш з мене сміятися, якщо я не попаду.

Смажиться короп на сковорідці і філософствує: – Ну що ж, давно хотів відпочити, позагорати, та все часу не було…

Після полювання:

– Микито, ти кого вбив минулої неділі?

– Козла…

– Ти… братовбивця!

Ловлять рибу Микита і Опанас. Сидять поруч. Микита тягає одну за другою, а в Опанаса нічого. Опанас:

– На що ловиш, Микито?

– На черв’яка.

– І я на черв’яка. А гачки у тебя на карася?

– На карася.

– А жилка 0,3?

– Ага.

Помовчали. Микита:

– А ти, коли ловиш, про що думаєш?

– Про жінку, Микито.

– А я, Опанасе, – про рибу.

Приходить грузин на базар, дивиться, чоловік продає птицю.

– Скільки за орел хочеш?

– Це не орел, а зозуля.

– Скільки за орел?

– Та зозуля це!

– Орел продаєш? Скільки?

– Сто гривень!

Купив грузин. Пішов на полювання. Відпустив птаху, а та сіла на дерево і – ку-ку! ку-ку!

– Каку-каку? Саму жирну хапай!

Старий карась пише мемуари: «Я від щуки утік. Я від сома утік. Я від судака утік». В цей час дружина подає йому на вечерю черв’яка на гачку. Карась дописує: «І від жінки утік».

– Опанасе, тобі на полюванні не заважає те, що ти лівша?

– Ні. У кожного свої прибамбаси. Ти, наприклад, цукор в каві якою рукою розмішуєш?

– Правою.

– От бачиш! А нормальні люди – ложечкою.

– Встигнеш ти на свою риболовлю! Он лампочка перегоріла!

– Я тобі що, електрик?…

Наступного дня.

– Встигнеш ти на свою риболовлю! Он кран тече!

– Я тобі що, сантехнік?

Одного дня дивиться чоловік: і лампочка горить, і крани відремонтовані…

– Ти сама все зробила?

– Ні. Сусід.

– Скільки заплатила?

– А він сказав: або заспівай, або віддайся.

– Співала?

– Я тобі що, співачка?

Батюшка запитує дяка:

– Нічого не вполював?

– Ні…

– Тому, що ти не молився! Всіляке діло треба починати з молитви!

– Молився, отче. Бачу зайця, прицілюся, поки помолюся, а він – фіть…

Микита цілими днями сидить біля ставка з вудками. Але останні кілька днів приходить якийсь чоловічок, стоїть за плечима і заважає.

– Чи вам не нудно отак самому тут сидіти? – запитує чоловічок одного разу.

– Та ні, – каже Микита, – увесь час знаходиться якийсь чудило, який стоїть за спиною і видивляється.

Марійка зустрічає Опанаса на порозі:

– Увесь заюшений, в синцях! Знову напився!

– Та ні! Це ми з Микитою зайця ділили…

– У цій водоймі рибу ловити не можна! – суворо озивається рибінспектор за спиною у рибалки.

– Он воно що! А я думаю, чому це вона не клює?…

В далекій Америці Ліліан хвалиться перед подругами:

– Я була на полюванні!

– Ну, і кого ж ти там убила? – запитують вони.

– Мені не пощастило… Правда, підстрелила одного загонщика, але це не вважається здобиччю…

– Я таку рибину зловив, що навіть не вистачило шкали вагів, щоб її зважити!

– А я таку, що один її знімок заважив 2 кіла!

Микита убив великого оленя. На постріл поспішив лісничий і відразу запитав ліцензію. Микита сказав, що ліцензії немає.

– Поїдемо до райцентру! – наказав лісничий.

Коли вони удвох дотягнули 150-кілограмового оленя на дорогу, Микита раптом ляснув себе по лобі:

– Чорт! Як я забув! Це у минулому році у мене не було ліцензії. А в цьому році є! Ось…

На базарі:

– Ну і де ж ваш сом?

– Який сом? Я карасиків продаю. Куди ти дивишся?

– На ціну!

В Америці репортер запитує кінозірку:

– Де ви познайомилися з вашим п’ятим чоловіком?

– На полюванні… Коли він застрелив мого четвертого чоловіка…

Два чукчі ловлять рибу з човна спинами один до одного. Раптом один чує – бовть! Повертається, а дружбана немає, тільки кола на воді. Нема й нема… Коли це виринає. Той, що в човні:

– Ти де був? Я за тебе перелякався!

– Чого, дурню?! Я черв’яка міняв.

– Як відрізнити зайця від зайчихи?

– Треба взяти за вуха і відпустити: побіг – заєць, побігла – зайчиха…

Два рибалки із сусідніх сіл сидять біля ставка. Раптом з одного села чути, як оркестр грає траурний марш. Один із сумним обличчям піднімається, скидає капелюх. Другий до нього:

– Ти чого?

– Та дружину хоронять…

Приходить Опанас додому з полювання втомлений і сердитий:

– Марійко! Ти знаєш, який підступний звір лисиця?

– Ні. А чому?

– Та йду я через ліс, раптом бачу – лисиця біжить. Я приклав рушницю, прицілився, вистрілив – лисиця впала. Дай, думаю, піду заберу: підхожу я до неї, дивлюся – аж то собака!

На базарі чоловік вибирає вудочку. Одну подивився, другу… Перебрав усі і знову почав спочатку.

– Слухай, може, ти рибою візьмеш? – запитує роздратований продавець.

Опанас приходить додому в доброму гуморі.

– Є зайці? – радіє Марійка.

– Жодного.

– Чому ж ти такий веселий?

– А я їх так налякав, що тепер вони з нашого лісу надовго повтікали!

– Дивись, Опанасе, знову самка клювала!

– Звідки знаєш, Микито?

– Так черв’як увесь обсмоктаний і в губній помаді…

Один розповідає:

– Полював я якось на тигрів. А тут біда – рушниця зіпсувалася! Тигр мене вхопив і… з’їв! – А як же ти… живеш?!

– Ет!… Хіба це життя?!

Микита рачкує попід парканами додому. Сусідки:

– І це він так завжди з риболовлі добирається?

– Не пощастило сердешному, народився не під сузір’ям Риби, а під сузір’ям Рака!

Мужики цілу ніч грали в преферанс, а вранці подалися на полювання. Не виспалися, один з сонних очей і підстрелив іншого. На суді у нього запитують:

– Як же ви стріляли, коли потерпілий кричав вам, що він не дикий кабан?

– А я думав, що він, як завжди, блефує…

– Ну, що, Микито? Не ловиться? Навіть маленька?

– Маленька не ловиться у верхньому ставку. Тут не ловиться велика.

Зустрічаються дві куми.

– Мій Вася учора на полюванні був. Качку приніс!

– Яке тобі добро! А мій Васько гріється цілий день на призьбі, мишей не ловить!

– Та утопи його, на біса він тобі здався?!

– Ти про кого?!

– Про кота.

– А я, Маню, про чоловіка…

Жіночка з дочкою прогулюється біля річки за спинами рибалок. Один з них каже до неї:

– Не досить зручне місце для прогулянки…

– Не турбуйтесь, нічого нового вона не почує, у неї тато – прапорщик.

– Куме, убили хоч одного зайця?

– Куди там… Вони, ці зайці, такі боягузи!

Нікого на постріл до себе не підпускають!

– Тату, а що таке – саботаж?

– Це, приміром, як я хочу йти на риболовлю, а мама замикає вудки в коморі і велить мені зібрати гарбузи.

– Іду лісом. У спину такий вітер дме – падаю, але піднімаюсь! Коли дивлюсь – переді мною вовк! Рушниця за спиною, втікати пізно… Розмахнувся, врізав кулаком межи очі і сам звалився в кучугуру!… Опам’ятався – переді мною лежать аж два вовки! Ото був удар!…

– Мамо, а де тато? – запитує черв’ячок у мами черв’ячихи.

– Зайнятий тато дуже. Він зраночку з мужиками на рибній ловлі…

– Привіт, Опанасе! Куди?

– На полювання!

– А рушниця?

– Навіщо тягатися з нею – результат все одно той самий!

У Микити й Опанаса риболовля не вдалася. Сидять на березі, п’ють горілку. Біжить якийсь чоловічок і до них:

– О, вас двоє. Хлопці, я буду третім.

– Ні, – каже Микита, – ти будеш четвертим, трьох ми вже послали!

– Татку, чому ти так боїшся тих зайців? – запитує Василько.

– Хто тобі таке сказав?!

– А ти йдеш на полювання і береш проти них рушницю!

Перехожий з півгодини дивився, як юнак сидить над вудками. Не витримав і запитує:

– Багато наловив?

– Оце як упіймаю оцю та ще одну – буде дві…

На відстані пострілу Опанас побачив зайця. Він прицілився і вистрілив, але на зайця це не справило ніякого враження.

– Стріляй ще! – крикнув Микита. – Заєць мабуть не чув твого першого пострілу!

– Ех! Оце посидіти б, нікуди не поспішаючи, з вудкою…

– Посидь. А вудка в камері не дозволяється!

Біля вогнища:

– Пити будеш?

– Ні-і-і!

– Що так?

– У мене виразка.

– Де? У шлунку?

– Ні! Вдома.

– Опанасе! У тебе ж на гачку черв’яка немає! Гачок – голий!

– Ат! Може яка сита клюне…

Стріляв мисливець у дика, але не поцілив, і кабан утік. Мисливець лається:

– От, нечиста сила, хоч і вепр, а все одно – свиня!

– Ти чому качок б’єш, сезон ще не почався? – запитують чукчу.

– Моя качок не стріляє, тільки селезнів.

– Звідки знаєш, качка чи селезень?

– Моя влучив – селезень, моя промазав – качка.

Йде суд. Суддя запитує:

– Підсудний, визнаєте свою вину у тому, що ви ловили рибу у забороненому місці і зловили двадцять коропчуків?

– Визнаю. Але маю прохання. Чи не могли б ви дати мені кілька примірників протоколу, щоб я показав своїм приятелям?

Пішов я взимку на зайця і Рябка свого взяв. Обійшли всі поля, лісосмуги – зайця ніде немає. Вже додому йдемо. Раптом переді мною – заєць! Рябко втомився і не помічає! Я кричу:

– Рябко, заєць!

Він як підстрибне:

– Де?!

Опанас ловить рибу у забороненому місці. Раптом рибінспектор:

– З вас штраф – сто гривень!

– Зачекай. Я ще на таку суму не наловив.

– Микито! У тебе що вихідний то риболовля, то полювання! Який же ти невдячний! Я тобі віддала десять найкращих років свого життя!

– Боже, Ганю! Якщо це були найкращі роки, то що ж мені далі чекати?!

Іде Опанас із рибалка. День просидів – нічого не впіймав:

– Якби ця риболовля так не заспокоювала, повбивав би к бісу усіх!

Два грузини в далекій Америці вполювали ведмедя. Везуть здобич. Зустрічає їх американець:

– О! Грізлі! – захоплено.

– Нет! Душілі…

1917-й рік ХХ століття. Виступає Троцький:

– Товариші! Революція переноситься на осінь! Дзержинський поїхав на риболовлю!

– А що ж ми, без Фелікса Едмундовича не справимось?

– Без нього – так, але без «Аврори» не вийде.

– Ти не уявляєш, Микито, який пришелепкуватий у мене пес! Я його прошу вранці, щоб він мені капці приніс, а він біжить на кухню і починає готувати сніданок!

– Джон, – запитує на екзамені професор географії студента з Оклахоми, – чим характерні посухи у вашому штаті?

– Коли річки пересихають, то… косяки риби, які йдуть вгору за течією, піднімають стовпи куряви.

– Микито, а знаєш, що таке пиятика по-мисливськи?

– Ні…

– Треба добрячу, літрів на п’ять, сулію домашньої горілки, кільце ковбаси і пес.

– А пес навіщо?

– А хто ж буде ковбасу жерти?

– Піду я, жінко, рибку половлю…

– Та ще ж ту, що ти вчора наловив, не з’їли!

– Ти не хвилюйся, я ж можу нічого не наловити…

Зустрілися два зайці. У одного лапка перебита. Другий запитує:

– На полюванні?

– На полюванні.

– Мисливець?

– Мисливець.

– Підстрелив?

– Ні. Наступив.

Микита заносить у квартиру щуку на 30 кілограмів. Ганя з кухні:

– Микито, це ти? Кинь рибу котові і ходи вечеряти.

На полюванні:

– Ну, що, хлопці, почнемо з головного?

– Добре, наливай!

– Тату, скоро день рибалки, твоє улюблене свято…

– Найкращим подарунком буде твоя гарна поведінка.

– Пізно, тату, я вже купив тобі поплавок…

Біля вогнища:

– Вірність цього пса абсолютна! Тричі я його продавав і тричі він повертався до мене!

– Які новини, коропе?

– Новин багато, та рот водою повен…

– Підстреливши 200 білих ведмедів, я почав полювати на тигрів.

– Ви переїхали з Північного полюса на екватор? Чому? Хіба тигри не такі небезпечні, як білі ведмеді?

– На екваторі принаймі не схопиш нежить!

– Микито! Куди ти йдеш?! Яка риболовля? Чорна кішка перебігла нам дорогу!

– Ех, ти, марновіре! Перехрестися і йди далі!

– Микито, за що ти сидів?

– А… Іду одного разу з полювання, дивлюся, на стовпі орел сидить. Я – бабах! Кігті полетіли в один бік, кусачки – в другий…

– Чому ти ходиш на рибалку?

– Жінки не маю, маю час і до того ж люблю тишу і спокій. А ти?

– А я маю жінку, але ж теж люблю тишу і спокій!

– Я в зайця стріляю за 500 метрів!

– Та як же можна влучити з такої відстані?

– Я ж не кажу, що влучаю.

Двоє в ліжку. Телефонний дзвінок. Жінка бере слухавку, слухає, кладе, усміхається:

– Дзвонив мій чоловік. Казав, що їде з тобою на риболовлю.

– Сьогодні три качки вполював! Нап'юся до смерті!

– Ходімо… Я хочу померти з тобою…

– Все, – підвів риску кум Грицько. – Час іти. Бачу, он моя Марина у дворі вже вихається… Знаєш, жоден чоловік не був застрелений своєю жінкою, коли він мив посуд…

– Так, Грицю. Але ж ти зі своєю Мариною непогано живеш. Чи на дівок поглядаєш?

– Е-е-е, куме, одруження – це як відвідини ресторану чоловічим гуртом. Ти, наприклад, замовляєш, що тобі подобається. А коли бачиш, що замовили інші, тобі починає здаватися, що ти вибрав би те саме, що й вони…

– Не кажи так, куме. Ти маєш золоту жінку. Ото як – знайшов чоловік підкову, підняв, приніс додому, зібрався до дверей прибити, перевернув – а там кінь.

– Та воно так, бо ж ми любилися, а любов – це риболовля, не клює – змотуй вудочки! Бо потім, як не по любові, буде біда.

– Правильно, Григорію. Коли оленя роги обтяжують, він їх міняє. Коли роги обтяжують чоловіка, він міняє дружину, а разом з нею і… роги. У тебе ж про це й мови немає.

– Немає, куме. Бо моя Марина дуже схильна до ветеринарії. Знаєш, жінки мають великі здібності до ветеринарії – вже не одного осла жінка вилікувала.

– Та інколи ви все-таки з Мариною добряче на прю сходитесь…

– Ага. А ти думаєш, чому я тримаю собаку? Тільки для полювання? Пхе! Бо собака – найперший друг людини: він ніколи не дає порад, не просить грошей і за ним немає тещі.

– Годі, Григорію! Нема над рибу – линину, над м'ясо – свинину, над ягоду – сливину, а над жінку – Марину! Приходь завтра вранці до кладки, половимо рибку. Візьми закуску, пляшка за мною.

– Ага… Дай чоловікові рибину – і він буде ситим лише один день. Навчи чоловіка ловити рибу – і він увесь день буде сидіти в човні і пити пиво.

День четвертий

Який ранок! Сонечко грає, як на Великдень. Вітерець легесенький. Очерет шепоче тихесенько. Хвильки навіть не хлюпають, не плескочуть одна одну, а цілують – цьом, цьом, цьом… Не встиг я вудки розмотати, а кум Григорій вже й надійшов:

– Лови рибку, як ловиться!

– І ти, Гришо, будь здоровий!Відпустила Марина?

– Am! Як завела: «Ти подивись, що ти зробив з хати?! Тролейбус! Всюди роги! Мисливець теж мені! Обіцяв ще влітку шубу з фазанячого хутра! Де?! У всіх чоловіки, як чоловіки, і тільки у мене якийсь чемберлен! Сигарету куриш?!Я цього так не залишу! Ти ще на креветках будеш переді мною повзати! Чому мовчиш, наче ти в гостях? Заховай з очей вудки і прибери газету! Про тебе там ніколи не напишуть! Що?! Я маю копати тобі черв'яки? Завтра ж їду до мами!… Назавжди! Давай мені гроші! На два квитки! Що?! А назад як я повернуся?…» Вислизнув як пічкур з верші!

Григорій простелив рушник, сів на траву, виклав кавалок хліба, цибулину і двоє яєць.

– Яйця сирі. З-під курки взяв. Усю закуску збирав нишком…

– А де ж пляшка?

Григорій підвів голову і дивився на мене очима чоловіка, якого послали за горілкою. Довго дивився. Розтулив писок…

– Тихо, тихо, тихо! – поспішив я попередити його голосний запит і дістав з торбини пляшку.

– Правду казала Марина, – пошепки, як я і просив, мовив кум, – риболовля – та ж сама п'янка, тільки в гумових чоботах!

– А як ти рибу ловитимеш, мисливцю? Де твої вудки?

– Та я… Чарку вип'ю, відпочину на природі… Як вудку даси, то й рибку половлю… Ти наливай!

Я відклав вудки, підсів до кума, налив у чарки.

– Оце діло! Як ті алкаші п'ють, добре, що ми звикли! Ну, щоб на полюванні дерева не заважали!

– Куме! Ми на риболовлі, а ти про своє полювання!

Грицько випив, хекнув, хруснув цибулиною.

– Не вчи орла літати, а рибу плавати! Bun 'ємо ще за твою риболовлю. Не переймайся!

– Добре, добре. Бери вудку, прилаштовуйся поруч, місця стане на двох.

Деякий час мовчки розмотували вудки, насаджували черв'яків, закидали, облаштовувалися. Врешті поплавки тьопнули об воду і завмерли. Але ж! Завмерли! Хоч би тобі! П'ять хвилин, десять, двадцять…

– Є риба у воді, та їсти її годі! – повернувся я до кума.

Кум закурив, усміхнувся і голосно проспівав:

– І по хаті ти-ни-ни, і по сінях ти-ни-ни; вари, жінко, лини, ти-ни-ни, ти-ни-ни! Наливай!

Я налив, поглядаючи на поплавки. Григорій підняв чарку:

– Ото-то й горе, що риба в морі! Ну, обернися порося на карася!

Поки кум закусював, я з чаркою підійшов до берега, відлив трохи горілки у воду, покришив хліба, проказав віршика, якого мене колись навчив дід:

В одянику-д іду!

Ловлю з ранку до обіду.

Тобі залишаю

Того, що клешнями щипає,

І того, що з рук вислизає

Теж тобі залишаю.

А ти дай мені корито,

Що копійками вкрите!

– Куме! – озвався Григорій. – Що ти там чаклуєш? Горілку розливаєш…

– Та… – знітився я. – Розумієш… Ще дід мій казав, що рибою править водяний господар, водяник. Треба до нього підступитися, задобрити…

– Ну, ну… А ти про нього знаєш?

– Та… знаю… Дід же розповідав… У давнину, коли людина дивилася у воду, вона бачила там живі обличчя, і тому переконалася, що там хтось живе. Цей житель пізніше був означений людиною, як Водяний Цар, який володіє річками, озерами, болотами – усією водою. А його слуги – водяники – живуть у кожній водоймі. За переказами, це – старі діди з дужим глухим голосом, вбрані в шати з мулу, борода у них трав'яна, волосся з водорослей, тіло в риб'ячій лусці. А ще у водяника є хвіст і можуть бути крила.

Має водяник кришталевий палац, старшує над русалками. Риби – його худоба. Часом перекидається він сомом, навіть дає себе зловити в сіть. Але нести не дозволяє, а як занесуть – хату розвалить і піде. Сом – улюблена риба водяника, він на ній їздить. Знаючі рибалки сома відпускають, а в'юнів та раків не беруть – то їжа водяника.

Вночі водяник забавляється тим, що голосно плеще по воді. Риба втікає перед ним, і її добре ловити в сіті. Як розсердиться водяний господар, то ламає млини, греблі рве. Любить плавати на великому корчі. Буває, що осідлає коня чи корову, коли худобина воду п'є, – то вважай, що він її до себе забрав, бо вона чи втопиться, а чи в болоті зав'язне.

Найохочіше водяник селиться в річках, там, де непрохідні кущі, де позапліталися корені, попадали дерева, де саморобні вири і греблі, біля млинів. Коли люди купаються, водяник хапає їх за ноги і може утопити. Проте не завжди так буває, інколи водяник тільки налякає. У деяких місцевостях не купаються на Івана Купала, вважають що в цей день водяник іменинник і не любить, щоб його турбували під час гулянки. Особливо берегтися штукаря-водяника повинні ті, хто купається після заходу сонця. Першими жертвами водяного господаря є п'янички. Після 2 серпня водяник дозволяє купатися тільки чортам. Любить він перекидати човни, особливо хиткі та маленькі.

Досвідчені рибалки уміють задобрювати водяника, бо інакше не дає ловити рибу. Жартуючи, володар річки може викинути човен далеко на берег, а наступної ночі сам стягне у воду, ще інколи й рибою наповнить.

Коли рибалки розкладають на березі вогонь, він, буває, виходить з води до вогню погрітися. Часом просить покурити, але вогонь викрешує сам. Мельники і рибалки задобрювали водяника, кидаючи йому хліб, варену рибу, грудкову сіль – поки водяник сіль лиже, рибалки рибу ловлять.

28 вересня, на Микиту-гусаря, коли летять гуси і зиму на хвості везуть, задобрювали водяника, кидаючи йому гусака. На свята пригощали водяника горілкою. А мірошники носили при собі вовну чорного козла, якого полюбляє водяний господар.

Рибалки частину першого улову кидали назад у воду. Йдучи на риболовлю, ніколи не казали про те, бо водяник любить секрети і поважає тих, хто уміє берегти таємницю. Старі діди нишком пригощали його тютюном: «На тобі табаку, дай мені рибку!»

У водяника є різні наймення в різних місцевостях. Наприклад, морень. Коли рвали лілеї, примовляли: «Морень, морень, мені квітку, тобі корень!»

Місяць водяника – квітень. 9 квітня, на Мотрю-півріпницю, річки піднімаються, крига напинається. 16 квітня, на Микиту вишнього, водяник прокидається від зимового сну. Рибалки колись у цей день пригощали його, скидаючи в річку чужу кобилу: «Ось тобі, дідуню, гостинець, не поминай і ти наші сіті своєю худобою». 21 квітня – Родіон-криголом, Руф. На Руфа – крижана дорога рушиться. 24 квітня – Антип-половод – ріки розливаються.

В деяких місцевостях 12 квітня на Петрів день рибалки святкують своє свято і приносять пожертви водяникові… А що, Григорію, хіба звіриною і птаством ніхто не піклується?

– Та… є. Лісовий господар – лісовик. У полі – польовик, у болоті – свій цар, болотяний. Лісовий дух, господар лісу може показуватися у різній подобі. Найчастіше він зображується як старезний кошлатий дід, який, на відміну від людей, не має тіні; маленький, бородатий, швидкий та хитрий. Живуть лісовики на густих деревах або в дуплах сухих дерев. У лісі цей дух може бути заввишки з найвище дерево, а як виходить на галяву – стає нижчим від трави.

Лісовики співають і свищуть, але їхнього голосу люди не можуть почути. Співають вони тільки вночі, з першими півнями замовкають. Рухається цей дух по своїх володіннях дуже швидко, без шапки, бо вітер її все одно здуває. Любить господар лісу танцювати, штукарити, жартувати. З'явиться перед чоловіком у виді звіра або знайомої людини, заманює в хащу і водить по лісу. Буває таке, що гукає цілу ніч. Не слід відгукуватися – миттю з'явиться. За ці штуки називають його гукою, а за те, що меткий – щезником. Коли лісовикові вдається кого заморочити, він регоче голосно і плеще в долоні. Знаючі люди кажуть, що втекти від лісовика можна тільки тоді, коли одягнеш одежину навиворіт або коли голосно заверещиш – тоді він відпустить. Вважали, що лісовик не тільки водить неуважних, а ще й карає тих, хто полюбляє лайку та прокльони. Лісовики не тільки лякають, водять людей, вони також часто допомагають, особливо тим, хто став їм у пригоді. Люблять лісові духи грати між собою в карти. Як програються – розраховуються підвладною звіриною: зайцями, білками. Вони є пастухи цих звірят, охороняють їх від різних небезпек. Коли перебігають зайці чи білки великими зграями, то значить лісовик програвся і переганяє свою звірину переможцю.

Мисливці залишали на пеньку сухарі та горілку для лісовика. Він ласує, а потім допомагає тому, хто залишив гостинець. Мисливці навіть інколи закладали угоду з лісовиком, щоб дичину їм заганяв.

Закладали з лісовим духом також пастухи. У давні часи 9 січня, на Стефанів день, наймали пастухів. Громада враховувала не тільки репутацію, досвід, уміння, а ще й шукала таких, хто умів домовитися з лісовим духом. Досвідчені пастухи ходили в ліс весною, сідали на осиковий пень і читали заговор. Відразу з'являвся лісовик, сідав навпроти, закидав ліву ногу на праву і за угодою наймався на службу до пастуха. Тому з пастухом старалися не сваритися, боячись, аби він не віддав худобину лісовикові.

На Іванів день, 7 липня, лісовики особливо активні, вони лякають кожного, хто заходить в ліс. 4 вересня лісовики носяться по своїх володіннях з дрючком в руці, як скажені. При зустрічі лісовика можна впізнати, бо на ньому червона одежина, правий чобіт на лівій нозі, лівий – на правій, брів на обличчі немає, очі палають зеленим вогнем. У лісі на стежці відпочивати не можна, бо лісовик того не любить і може зробити щось лихе. Можуть цього вечора лісові духи з'являтися в поселеннях. Про них спеціально розповідають різні історії, щоб вони почули і не шкодили потім при зустрічах.

День Воздвиження, 27 вересня, лісовики вважають особливим для себе днем. Вони зганяють в одне місце підвладну звірину, ніби влаштовуючи огляд перед зимою. Кажуть, що цього дня в ліс ходити не слід.

17 жовтня, на Єрофея, лісовики штукарять: блукають, кричать, регочуть, плещуть в долоні, ламають дерева, ганяють звірину, а після перших півнів провалюються крізь землю до весни. У цей день також до лісу не ходили. А в природі з цього дня стає холодніше – зима наближається.

За давніми повір'ями, у кожній країні лісовики мають своїх воєвод чи царів. У них є військо. Як починається війна у людей, то між собою воюють і лісовики. Під час воєн лісові духи людей не чіпають…

Хочете вірте, хочете ні – майже одночасно наші поплавки затанцювали! А потім пішло! Карасів натягали! Я піймав коропчука, а кум Гриць двох. За якусь годину!

– Бачиш, Григорію, як ми з повагою до водяника – так він віддячив.

– Am! На ловця, куме, і звір біжить!

– Ні, куме! Чий берег, того й риба…

Після вдалої риболовлі поплавки наші завмерли водночас. Ми вже непоспіхом розклали закуску і прилягли біля пляшки. Григорій усміхнувся:

– Коли у мене болить горло, я дякую Богові, що я не жираф!

Коли у мене болить голова, я дякую Богові, що я не слон!

Коли у мене болить зуб, я дякую Богові, що я не бегемот!

Вип'ємо за те, що добре бути людиною!

– Починай, куме! – підморгнув Гриць.

І продовжилися наші побрехеньки.

Глупа ніч. Жінка в ліжку протирає очі і починає стягувати ковдру з чоловіка.

– Що? Знову? – жахається чоловік.

– Тю на тебе! Ти ж на полювання звечора збирався!

– Ура!!! На полювання!

Ловив рибалка рибу в непевний час і в непевному місці. Наслав на нього водяник русалок. Ті його схопили і вирішили до смерті залоскотати.

– Чого бажаєш наостанок? – запитують.

– Хай мене умертвить найпотворніша з вас!

Кажуть люди, що залишився жити…

Мисливець прокидається вранці. Голова – розвалюється. Ноги – чужі. У роті – кури ночували… Раптом дивиться – на руці лежить найкраща жінка у світі.

– Ти хто?

– Фея.

– А що можеш?

– Все можу.

– Зроби, щоб з’явилася пляшка пива.

Перед очима – пляшка пива.

– Зроби… Щоб тут поруч з’явився «Джип»!

Перед очима – «Джип».

– Слухай, а може ти зі мною житимеш? Жінку кину… Розведуся! Житимеш?

– Житиму.

– А як тебе звати?

– Біла гарячка…

– Ти, Ганю, чому така зажурена?

– Ой, Марійко, не питай! Прийшов учора мій з риболовлі, якусь дівку приніс, каже, що то – русалка, що сама за гачок вчепилася…

– Ти його виставила?

– Звичайно! А тепер хвилююся за нього, переживаю…

– Чому?

– Приходив увечері якийсь дядько. Товстий, увесь зелений. Сказав, якщо русалку йому не повернуть, то він чоловікові роги обламає…

– Ого!

– Та я й сама злякалась! Ти ж знаєш, моєму є що обламувати…

Одного мисливця добряче прим’яв ведмідь. Лікар приписав йому постільний режим, добре харчування і червоне вино. Родичі і приятелі наприносили всього доволі. Заходить до мисливця його найліпший товариш:

– Як почуваєшся?

– Оце лежу та дякую і батечкові того ведмедя, і його дідусеві. Давно не їв і не пив так смачно два тижні підряд!

Зловив Микита русалку. Проситься русалка:

– Відпусти мене, виконаю три твої бажання!

– Бажання у мене одне, а виконай краще ти його три рази!

Опанас і Микита на полюванні вийшли на слід ведмедя.

– Іди подивись, куди він пішов, – каже Микита.

– А ти?

– А я піду подивлюся, звідки він вийшов.

Суддя запитує Опанаса:

– Чому ви забрали той одяг, що лежав на березі?

– Я думав, що хтось загубив…

– І ви не бачили, що жіночка купається?

– Я думав, що то русалка… Скільки ловлю рибу у тому озері, – окрім русалок, там ніхто не купається…

Заблукав мисливець у зимовому лісі. Іде й репетує:

– Рятуйте! Допоможіть! А-у-у!

Раптом відчуває – хтось за плече торкнув. Озирається, за ним стоїть ведмідь.

– Чому спати не даєш?

– Та заблукав…

– А кричиш чому?

– Може, хто почує…

– Ну, я почув, легше стало?

Василь Іванович і Петька ловлять рибу. Чапаєв упіймав русалку! Забрав до себе:

– Женюсь!

Минуло дев’ять місяців, відвіз Василь Іванович русалку в пологовий будинок. Приходить з Петькою і читає список на дошці оголошень:

Іваненко – хлопчик, 3500 г;

Петренко – дівчинка, 3100 г;

Чапаєв – відро карасів…

Вийшов мисливець прямісінько на ведмедя. Прицілився і… промазав. Вихопив мисливський ніж, розмахує… Ведмідь подивився на нього і єхидно так:

– Тобі, хлопче, не ніж зараз потрібен, а вазелін!

У будинок розваг приходить клієнт і бачить там одних русалок.

– Мені б хотілося дівчину з ногами…

– У нас сьогодні рибний день.

– А чи ти не бачив у лісі слідів ведмедя? – запитує Микита у лісничого.

– Ходімо, – каже лісничий, – тут близько. За пагорбом його барліг…

– Чекай, я ж тільки про сліди запитував…

Опанас і Микита ловлять рибу. У Микити клює, він підсікає і витягує гарненьку русалку. Деякий час милується нею, потім знімає з гачка і відпускає у воду. Опанас здивовано:

– Але чому?

Микита:

– Але як?

Опанас:

– От же ж брехло той Микита! Не встиг йому вчора розказати, що бачив рогатого зайця, як він вже сьогодні усім розказує, що того зайця вполював!

– Микито, я вчора коропа упіймав – з півтора метра!

– У нашому ставку? Там одні бобурі водяться!

– Ну, з півметра!

– От бре!…

– Та що ж я, по-твоєму, і рибу вчора не ловив?!

– Дивись, Опанасе, Мусій не вітається зі мною, а він, між іншим, мені життям зобов’язаний!

– Як то, Микито?

– У минулому році на полюванні я йому шапку прострілив. А взяв би на два пальці нижче?

Опанас дзвонить додому:

– Марійко, смаж рибу!

– Та нема ж риби!

– Ти смаж! Риба буде!

– Як полювання?

– Ледве дуба не дав! Ще крок – і наступив би на гадюку.

– Ну?

– Придивився – гілка.

– А злякався чого?

– Палиця, яку вхопив, щоб убити гадюку, виявилася гадюкою…

Микита повертається з рибалки, нишком прочиняє двері в дім, пошепки запитує жінку:

– Кіт удома?

– Заходь, не бійся, я йому кільки купила…

Полюють Опанас і Микита в очеретах на качок.

– Дивись, Микито, качка злітає! Велика. А жирна яка! Вже над очерет!

– Тихо, Панько! – Не цілячись, направив рушницю – бах! Качка полетіла собі далі. Подивився вслід.

– Та що там тієї качки – одне пір’я!

– Дивись, Марійко, – каже Опанас, – скільки риби я наловив!

– Ага! Он сусідка бачила, як ти виходив із рибного магазину!

– Виходив! Бо тієї риби було втричі більше, довелося в рибний магазин здавати!

– Лікарю, а скільки коштує закодуватися від алкоголізму? – запитує Микита після рибалки.

– 200 гривень.

– А це вже ні! Краще я їх проп’ю!

– Пане, я дуже здивований тим, що ви терпляче висиджуєте цілісінький день з вудкою і нічого не ловите!

– Нічого особливого. Я – одружений. Вдома у мене три доньки, пес і піаніно… Терпіти – не звикати…

По телевізору йде передача «У світі тварин».

– Ой! Дивись, Микито, лось! Ти казав, що на полюванні бачив. А я вперше бачу. Яка у нього бридка морда! Фе!… Але ж які гарнезні роги!

– Отож… Не дай Боже, у мене будуть такі роги – то у тебе, Ганю, буде така морда…

Рибалка продає улов.

– Риба свіжа? – запитує імпозантна жіночка. – Пані! Якщо я їй зроблю штучне дихання – вона попливе!

– Микито, що треба зробити, щоб вранці відхідняка не було?

– Треба випити ще, тоді відхідняк буде увечері…

Зловив Біллі велику акулу, а вона давай проситися:

– Не убивай мене, я тобі у пригоді стану. З’їм всякого, на кого кивнеш!

Біллі виймає фото:

– Це моя дружина, завтра приведу її сюди купатися, не підведи.

Подивилась акула на знімок і тяжко зітхнула:

– Нічого не вийде! Я її знаю, легше вмерти!

– Опанасе, куди вкладаєш гроші?

– В горілку! Де ще можна отримати 40%?!

Сидить рибалка на березі з вудочкою. До нього підходить ще один:

– Ну що? Клює?

– Поки не знаю. Я тутки тільки п’ять днів сиджу…

– Ой, Микито! Такі прийшли часи, такі часи!… – Так, Опанасе… Увечері виправ труси, а вранці їх надів…

Повертається чоловік з риболовлі додому в черговий раз порожняком і пояснює дружині невдачу:

– Наживка, розумієш, знову погана. Черв’яки сонні, каша не розварилась, хліб швидко з гачка сходить, от риба і не клює.

Жінка зітхнула і каже:

– Досі не можу зрозуміти, я на що у тебе клюнула?

Поїхав новий українець до Африки полювати на левів. Ходив-ходив по пустелі і раптом зіткнувся з левом віч-на-віч. Куди там стріляти – жилки трясуться, від жаху лепече, що в голову прийшло:

– О, великий Боже! Нехай цей лев, це Боже створіння, перейметься християнською вірою…

Тут лев сідає на задні лапи, смиренно схиляє голову і ричить:

– Благослови, Господи, їдло, яке ти нині мені послав…

– За що сидиш?

– Та… рибу ловив?

– Як?!

– Динамітом.

– Ну і?…

– Спливло три плотвички…

– ?!

– …і один аквалангіст.

Прийшли Опанас і Микита п’янючі. Марійка на них розкричалася. Микита відпускає комплімент жінці свого товариша:

– Марійко… гик… який у тебе гарний обвал лиця!

Після вдалої риболовлі варять рибалки юшку.

– Микито, сфотографуй мене героєм.

– Як це?

– Я поставлю собі перед очі пляшку горілки і відвернуся до юшки.

Біля вогнища мисливці сидять:

– Моїх грошей мені вистачить до кінця мого життя! – хвалиться Микита. – Звичайно, якщо я не захочу раптом щось купити…

Марійка розповідає Гані:

– Вчора уперше їздила з Опанасом на риболовлю і ми посварились. Жах!

– А що сталося?

– Ну, спочатку я голосно розмовляла і налякала всю рибу. Потім наживила не ту наживку. Потім неправильно підсікала. А закінчилося все взагалі кепсько: я наловила риби більше, ніж він.

Микита хвалиться, який він гарний стрілець. Несподівано над загалом пролітає качка.

– Дивіться, як ми її зараз!

Стріляє… Качка полетіла над очеретами далі.

– Ви бачили диво, – коментує ту подію Микита, – неживі качки по небу літають!

Мати каже старшому синові:

– Василю! Візьми братика з собою на риболовлю.

– Ні, мамо! Ні в якому разі!

– Це ж чому? Хіба він тобі заважатиме?

– Та не в цьому справа. Минулого разу я взяв його, так він усі черв’яки з’їв!

– Опанасе, а чи бувають собаки розумніші за господарів?

– Здивував. У мене Бровко такий.

– Як почувається твій чоловік після лікування?

– Прекрасно! Він днює і ночує біля міського фонтана.

– Що він там робить?

– Ловить рибу.

– А тобі не здається, що його не долікували?

– Можливо… Але я так люблю смажену рибу!

Пішов новий українець на полювання. Заблукав. Стоїть, не знає, що робити. Потім до нього дійшло:

– Ну, тіпа, ау!

Іде собі один жартівник берегом, бачить – рибалка з вудкою. Ну, думає, зараз «приколюсь». Підійду і запитаю: «Ну що, рибка ловиться?», а він: «Ні, не ловиться», а я йому: «З такою пикою хіба що зловиш!» Підходить, запитує:

– Ну що, рибка ловиться?

– Ага, зловиш тут, коли з такими пиками ходять!

Біля вогнища:

– Опанасе, а ти обманюєш свою Марійку?

– Ну, звичайно. А кого ж іще?

У Микити закінчилися черв’яки. Що робити? Найшов скалку і на ній написав: «Червоний черв’як». Тілько закинув вудку – клює. Ледве підтягнув до берега. Аж то – колода і на ній напис: «Офігенний лящ».

Єгер запитує у мисливця ліцензію. Той:

– Ну то й що, що ліцензія минулорічна?!

Я полюю на тих качок, яких не поцілив минулого року. Я їх запам’ятав…

– Опанасе! Поглянь, такого великого я ще ніколи не ловив!

– Микито, то ж у тебе чобіт!

– Але ж сорок п’ятого розміру!

– Микито, у твого пса немає хвоста. Як ти знаєш, коли у нього добрий настрій?

– А коли він мене не кусає…

Cидять рибалки, ловлять рибу. Один тільки встигає з гачка знімати, а у другого – навіть не клює. Невдаха не витримав, запитує:

– Чуєш, друже, на що ловиш?

Той у відповідь мукнув щось незрозуміле. Невдаха не розібрав і знову запитує:

– Вибач, я так і не зрозумів, на що ти ловиш?

Той знову мукнув. Посиділи, невдаха крутиться, совається:

– Чуєш, друже, у тебе які черв’яки: червоні чи чорні?

Удатний рибалка зі злості випльовує щось у жменю і кричить:

– Не червоні і не чорні, а теплі!

– Що для мисливця найважче?

– Піти на полювання з порожньою торбиною і повернутися… з порожньою.

Висить риба на гачку і думає: «Цікаво, за яким рецептом мене приготують?»

– Опанасе, мій пес старший від твого. У нього від біганини хвіст ледве на волосинці тримається!

– Е-е-е… Микито, мій Сірко добігався до того, що ноги по коліна стер!

– А мій такий старий… що, коли біжить – очі під ноги випадають… Він їх передніми лапами піднімає, вставляє і знову далі біжить…

– Піду я з дружиною поспілкуюся…

– О! Ти вже тут! Швидко ж ти з нею поговорив!

– А що там довго говорити? Нашкрябав писульку: «Я на рибалці»…

– Учора зі мною на полюванні цікава історія приключилася…

– Знаю, знаю…

– Звідки?

– Мені Опанас ще в минулому році розказував.

Запрошує дід міського племінника, який приїхав у відпустку, половити рибку.

– А що брати? – питає племінник.

– Ну ти даєш! Пляшку, звичайно!

– А вудки?

– Краще не бери. Не дай Боже загубимо…

– Опанасе, знову на полюванні набрався?!

– Хіба ж це я набрався?! Он кум набрався, то вже набрався – по ньому чортики бігали, сам бачив!

Пішов новий українець на риболовлю. Снасті круті – куди там! Закинув і сидить тихо. Поруч дід місцевий покурює. Бачить дід, його сусіда починає нервувати. Вирішив заспокоїти:

– Нічого, синку, зараз сонечко пригріє – почне клювати.

– Ну, дивись, батя, тебе за язик ніхто не тягнув…

Як мисливця розпізнати в лазні?

У нього ж на плечі синяк!

Сидять біля річки Микита і Опанас.

– Уявляєш, – каже Микита, – приснилося мені сьогодні, що я сиджу на березі, а поруч Джулія Робертс… Геть гола! І нікогісінько!

– Ну, і що далі?

– І начебто я зловив коропа кілограмів сім!

– А вона?!

– А у неї не клює…

– Що це ти такий зажурений?

– Ет… Пішли з хлопцями на кабана. Кабан не прийшов. Ми напилися як свині. І тут… прийшов кабан…

Запросив юнак дівчину на риболовлю. Приїхали на річку. Дав їй вудку. Наживив черв’яка. Навчив, як закидати. За хвилину вона його запитує:

– А скільки коштує ота червоненька штучка?

– Поплавок? Дві гривні…

– Буду тобі винна. Він у мене потонув…

– Микито, у твого гончака мабуть солідне генеалогічне дерево?

– Ти, Опанасе, таке скажеш! Наче сам не бачив, він користується будь-яким деревом, навіть кущем!

В Одесі на Привозі:

– Кефаль?

– Форель!

– Свіжа?

– Жива!

– А чому не ворушиться?

– Спить!

– А чому воняє?

– Слухай, хлопче, коли ти спиш, ти за себе відповідаєш?!

Зустрічає Опанас Микиту.

– Ну як, вдалим було полювання?

– Еге! Он, дивись, повну торбину їжаків настріляв!

– Навіщо тобі їжаки?!

– Ну ти даєш! Жінці на комір, тещі на стельки…

– Опанасе, що будемо спочатку робити, невід поставимо чи горілки вип’ємо?

– Давай горілки вип’ємо…

Вранці прокидаються і бачать, що невід поставили в полі.

– Опанасе, ти, дурню, де невід поставив?!

– Де, де… Де ти гріб, там я і ставив!

– Грізлі – найнебезпечніший звір! – розказує Микита після п’ятої чарки. – Добре, що він живе тільки в Америці, бо від цього ведмедя не врятуєшся. Ти побіг – він побіжить ще швидше! Ти на гору – він на гору! Ти на дерево – він на дерево! Ти у воду – він теж попливе…

– А якщо заховатися?

– Не допоможе! Він теж заховається!

– Я позавчора зловив о-о-отакенного сома! – каже один рибалка, розводячи руки на метр.

– А я тиждень тому зловив отаку форель! – каже другий, відмічаючи рукою на іншій руці по плече.

– То все небилиці, – каже третій, – я у минулому році карася зловив… – і малює в повітрі велике коло.

– А чому ти з ока починаєш показувати?

– Ой, Опанасе, мій Бровко врятував мені життя!

– На полюванні?

– Та ні! Я хворів, а він не пустив до мене лікаря…

– Упіймав я вчора щуку – зо два метри. Несу на плечах, аж раптом – рибінспекція!

– Ну?

– А я її в кишеню сховав і гордо пройшов мимо!

– Чому мій пес, коли я стріляю, завжди кидається мені під ноги?

– Мабуть, він знає, що там найбезпечніше місце.

– У вас дійсно така волога квартира?

– Та я сьогодні у мишоловці трьох карасів знайшов!

Жінка до чоловіка:

– Тобі дзвонив якийсь Микита.

– Що він хотів?

– Просив передати, що полювання відміняється. Корчму зачинили на переоблік.

У далекій Британії учитель запитує у малого: – Стів, як ти думаєш, Ной зі свого ковчега міг наловити багато риби?

– Ні, – відповідає Стів, – у нього ж було лише два черв’яки.

Микита приходить з полювання додому. Нічого не вполював. Втомлений. Дуже сердитий. А Бровко на нього гавкає, аж захлинається.

– Цікаво, цікаво! Що ж ти йому про мене такого наговорила? – повертається Микита до Гані.

Надокучило браткам відпочивати на усіляких там Мальдивах-Канарах, вирішили вони на Дніпрі половити рибу. Накупили всього: снасті, вудочки, намети, спальники тощо; взяли харчу на тиждень, сіли у свій «чирок» і махнули на природу. Краса! Почали рибу ловити. Ловили, ловили, нічогісінько не впіймали. Аж перед вечором упіймався їм маленький карасик. Їдуть назад злі. Один каже:

– Прикиньте, братани! Оця, блін, одна рибина обійшлася нам в штуку баксів!

– І не кажи, – обізвався інший, – добре, що ми тільки одну упіймали!…

Опанас зібрався на полювання. Сідає в автобус, кладе рушницю собі на коліна, стволи упираються сусідові у плече.

– Ви що?! – підскакує той. – А як вистрілить?!

– Не хвилюйтеся так, перезаряджу, набої, слава Богу, є…

Мисливець чукча розповідає:

– Найстрашніший птах – дельтаплана…

– Чому?

– Я тричі стріляла, тільки тоді дельтаплана людину відпускала!

Приїхав міський в село на відпочинок і вранці пішов на рибну ловлю. Підійшов до ставка і запитує перехожого:

– Скажіть, будь ласка, в цьому озері можна ловити рибу?

– Звичайно.

– Значить, якщо я щось упіймаю, це не буде шкодою?

– Це буде дивом!

Мисливець в аптеці:

– У вас протизайчаткові засоби є?

Їдуть рибалки і бачать ставочок, а мимо дід корів жене.

– Діду, тут риба є?

– А куди їй звідси дітися?

Сиділи цілий день – не клює. Під вечір жене той же дід корівок з паші.

– Діду, ти ж казав, що тут риба є!

– А звідки їй тут взятися?

Питання до представника товариства охорони тварин:

– Що робити мисливцю, якщо він бачить, як звір, який записаний до Червоної книги, збирається зжерти іншого звіра, що теж записаний до Червоної Книги?

Сидить грузин і їсть смажену жабу. Заходить його приятель.

– Що їси?

– Рибу.

– Де взяв?

– Сам приплигав.

– А чому зелений?

– Молодий ще…

– Жінко, я з хлопцями їду у вихідні на полювання!

– Та хто ж тебе за роги тримає?…

Їде Микита на pибалку о четвертій pанку. Раптом з кущів з мигавкою виїжджає машина ДАІ. Зупиняють його:

– Документики.

Микита подає документи, ті дивляться:

– Ноpмальні люди в такий час вдома сплять, а ви кудись їдете…

– Оце і я думаю, ноpмальні люди вдома, а ви по кущах ховаєтесь…

– Маю рушницю – за кілометр б’є зайця, за півкілометра – кабана!

– А я маю вудку – метрового карася піднімаю!

– Де ж такі карасі водяться?

– Тю! Я тобі на кілометри вірю, а ти на метр не повірив!

– Пішов я вчора увечері по рибу, закинув снасті, сиджу, чекаю. Раптом як блисне!

– Щука?

– Ні, фара мотоцикла рибінспектора!

– Опанасе, я попадаю в зайця на відстані 100 кроків!

– Цікаво, Микито, де ти знаходиш таких зайців, які чекають, поки ти відміряєш 100 кроків?

НОВА КАЗКА

Приїхав Іван-царевич в Париж. Зайшов до ресторану.

– Подайте, будь ласка, фірмову страву!

Приносять.

– Що то є?

– Жаб’ячі лапки.

«Бачиш, як вони тут… А я з нею живу…» – подумав Іван-царевич.

Випивають мисливці, ведуть неспішну бесіду:

– Опанасе, якби ти помер, що би ти хотів, аби про тебе сказали люди?

– Ну… що я був добрим чоловіком… дітей виростив порядних… нікого не кривдив. Аби таке казали, щоб усі плакали і жалкували, що я помер…

– А ти, Микито?

– А я хочу… щоб усі разом закричали: «Дивіться, ворушиться!»

Лисиця на вудочку зловила велику щуку, тягне рибу з води і радіє: «Спечу пиріг з рибою і наїмся від пуза».

Щука тягне лисицю в річку і радіє: «От повезло! І обід, і шуба в одній упаковці».

Іде мисливець з двостволкою лісом. Раптом прямо перед ним величезний кабан. Бабах! – з обох стволів. Дим розсіявся. Кабан:

– Ну, братан, ти попав…

– Слухай, твій Опанас останнім часом так схуд. Він не хворіє?

– Hі! Просто він кожного дня ходить ловити рибу.

– І від того схуд?

– Атож. Він харчується тільки рибою, яку вловить…

Опанас – Василькові:

– Запам’ятай, синку, всередині дула рушниці знаходиться калібр!

– Микито, є одна річ, в яку я ніколи не повірю!

– Яка, Опанасе?

– Що цілі народи живуть однією риболовлею!

Мисливець привозить до лікаря хлопця з простріленою ногою.

– Лікарю, допоможіть моєму зятю! Я вчора прострілив йому ногу.

– Що ви там, подуріли?! Як можна стріляти у власного зятя?!

– Коли я в нього стріляв, він ще не був моїм зятем…

Сидять Опанас і Микита з вудками на березі річки.

– Добре, що риба не ловиться, – каже Микита.

– Чому це добре?!

– А то би ще з нас сміялися, що ловити не вміємо…

– Опанасе, чому не стріляв у кабана?!

– Осічка!

– А з другого ствола?!

– Е-е-е! Тоді б я не встиг на дерево вилізти…

Поїхав новий українець на Канари. Зробив свої фінансові справи, а погода так і шепоче – відпочинь. Дзвонить він партнеру:

– Слухай, кидай усе, приїзди, порибалимо! Візьму мою дружину, свою коханку і давай сюди на тиждень!

– Добре, добре… – каже той. – А як давно ти про нас знаєш?…

Опанас пішов на полювання з двома псами. Через деякий час повертається.

– Що, любий, – набоїв ще хочеш взяти? – запитує Марійка.

– Та ні, собак…

Прийшли Опанас і Микита на річку раненько. Аж Опанас:

– Микито, я наживку забув!

– Матері твоїй торбу грошей!

– Але і ти міг черв’яки забути!

– Тю, я думав ти пляшку забув!

– Це ви оголосили про винагороду за пропалого собаку?

– Так, а що, ви його знайшли?

– Ще ні… Але я хотів би отримати аванс…

– Опанасе! Чому взимку рибу ловити не ходиш?

– Та… той… динаміт в ополонку не пролазить!

– Не люблю я цього млявого полювання на зайців, качок… Мені треба щось ефектне, гаряче!

– Так поїхали на полювання зі мною! Вчора я поранив свого дядька і вбив двох собак!…

– Дивуюся я, Опанасе, як то жінки пам’ятають день весілля, а чоловіки – ні?!

– А ти пам’ятаєш день, коли упіймав свою першу велику рибу?

– Звичайно!

– Бачиш, а риба вже забула…

Микита приходить з полювання додому. Пізно і п’яний. Хитається і співає:

– Земля, моя земля… Тримай мене, земля…

Падає до Гані в ліжко.

– Вона, звичайно, твоя, земля… – каже Ганя. – Але якщо не будеш обробляти, віддам в оренду.

– Опанасе, а чи я не передав солі в юшку?

– Ні, Микито, просто для такої кількості солі юшки малувато…

Пішли Микита і Опанас на полювання. Микита взяв пса. Зима. Холодно. Замерзли. Микита запитує:

– Хочеш зігрітися?

– А то!

– Фас!

Зустрічаються два нових українці. Один з риболовлі їде на «мерсі» з повним багажником риби, а другий на риболовлю, ще порожній.

– Братан! Ти крутий! Як ти стільки наловив?

– Та просто… Береш у кожну руку по п’ять вудочок… Розчепірюєш пальці… І намотуєш…

– Чекай! А наживка?

– Братан, бери на понт…

– Був я вчора на полюванні. Собака мій погнався за зайцем… Не знати звідки – величезний орел… Схопив він собаку і зайця, піднявся вгору. Я вистрелив, та так влучно, що орел і заєць упали на землю…

– А собака?

– Полетів далі.

– Поїхали рибу половимо!

– Та я рибу ловити не вмію…

– А що там уміти: наливай та пий!

Микита раненько збирається на полювання, бере пляшку, закуску, чарку, навіть трохи набоїв. Виходить за поріг… Раптом Ганя:

– Ти ж рушницю забув!

– Бог з нею! Не буду вертатись, бо буде невдача!

Сидить чоловік на березі річки. Годину сидить, другу… Хоч би що клюнуло! Раптом пливе мимо жабка і запитує:

– Мужчино, а як Вас звати?

– Опанас Никодимович!

– Опанасе Никодимовичу, а можна я на Вашому поплавку посиджу, відпочину?

– Ну, посидь…

Сіла. Аж тут пливе ще одна жабка і теж запитує:

– Мужчино, а можна я на Вашому поплавку посиджу, відпочину?

Перша жабка:

– Іди нафіг! Правильно я кажу, Опанасе Никодимовичу?

– Микито, куди це ти проти ночі зібрався?

– Так оце тещі подарунок купив – сережки…

– А рушниця навіщо?

– Так оце… дірочки у вухах зробити…

Малий Василь грається біля калюжі, ніби рибу ловить:

– Мамо! Я вже три рибки упіймав!

– Молодець, синку! Он татко з рибалки прийде, поділишся з ним досвідом!

Сидить Опанас у засідці. Годину, другу, третю. Аж на четвертій годині біжить заєць. Опанас бере рушницю і бурмоче:

– Бісова звірина! Хвилини спокою чоловік не має!

– Здається, я тут зустрів гарячий прийом! – вигукнув рак, опинившись в окропі.

– Сьогодні після полювання влаштували конкурс: хто більше вип’є, – доповідає жінці Опанас. – Ну і хто ж зайняв друге місце?

– Як сьогодні клює?

– Та ось цілий день біля ставка – жодної не спіймав.

– А ви не пробували на гачок хоч щось наживити…

– Опанасе, ти задоволений своїм новим псом?

– А то! Він кожного ранку мені свіжу газетку приносить!

– І мій приносить!

– Знаю. Але ж я на жодну газету не підписувався.

Маленький Василько дзвонить до сусіда і, коли той відчиняє двері, сповіщає:

– Мама веліла вам передати, що татко пішов вудити рибу, а я буду гратися у дворі…

– Слухайте, той пес, що я його купив у вас два дні тому, здох!

– Дивно! У мене він нічого подібного не витворяв!

Перша шлюбна ніч. Наречений:

– Ну що, давай?

Наречена:

– Ні! Ти – п’яний! Завтра.

Наречений:

– Ну, як хочеш. Я завтра на риболовлю їду!

– Микито, пам’ятаєш, як дев’ять місяців тому ти їздив на далекі села рибу ловити?

– Ну…

– Сьогодні одна рибка дзвонила… Просила передати, що ти став татом…

Чукчі полюють в тундрі. Старий чукча побачив оленя – бах!

– Однако, шкура, м’ясо, роги!

Побачив нерпу – бах!

– Однако, м’ясо, шкура, жир!

Молодий чукча побачив геолога – бах!

– Однако, сірники, гас, нитки!

– Микито, чому рука на перев’язі?

– Вчора зловив велику щуку!

– Так тягнув, що руку вивихнув?

– Та ні, вивихнув, коли хлопцям показував…

Біля вогнища один:

– Пішли ми на полювання, а горілку забули вдома…

Троє в один голос:

– Не бреши!!!

– Учора упіймав величезну рибину! В житті такої не бачив!

– Цьому я, Микито, вірю.

Убили чукчі моржа і тягнуть його за хвіст. Морж іклами зачіпається, тягнути важко.

– Та ви його за ікла тягніть, він слизький, вам легше буде, – радить їм геолог.

Чукчі попробували – клас! Один каже:

– Однако, розумний геолог! Зовсім легко!

Другий роззирнувся, плюнув:

– Дурень твій геолог, однако! Ми знову до моря прийшли!

– Коли я кидаю в озеро чотири монети по 25 копійок, мій пес не випливе з води, поки гривню не збере!

– А я кидаю зразу 10 гривень!

– ?…

– Виринає з коропом, ще й здачу приносить!

– Василю, назви мені п’ять хижих звірів!

– Ведмідь і чотири вовки!

Зустрічає йорж ляща. Той до нього:

– Ну, як справи, оката колючко?

– Класно! Щойно жирних черв’яків наївся!

– І де ж це тобі так вдалося?

– Он там, за кущем, сидить рибалка. Повний лох! У нього я й відірвався.

– Ну-ну! Дякую! Якраз підобідаю.

Лящ поплив, а йорж йому вслід:

– Ага, давай, давай! Побачу, як тебе тричі з човна викинуть.

Збирається Опанас на полювання. Марійка йому вслід:

– Знову прийдеш пізно і п’яний?!

Прийшов пізно і п’яний. З порога:

– Що, накаркала?!

О п’ятій ранку Ганя тихенько зсунулася з ліжка і нишком пробралася на балкон…

Вона викинула на трамвайну колію катушки від закидушок, по одній акуратно поламала об коліно вудки, ножицями порізала жилку, ножем – гумові чоботи і рюкзак. Наостанок зібрала поплавки і запустила їх услід за катушками. Потім знову ж таки нишком повернулася в спальню, лягла під ковдру і ніжно притулилася до теплого чоловічого плеча…

Жити їй залишалося не більше години…

Біля вогнища по колу пішла вже п’ята пляшка. Опанас заліг і не реагує. Микита його торсає: – Панько, горілки хочеш?

– Ні-і! – булькає той.

– А будеш?

– Б-уду! – гикає Опанас.

На запитання нашого кореспондента про те, що таке риболовля – спорт чи мистецтво, – дружина відомого рибалки-любителя Бубиря відповіла:

– Коли мій чоловік ловить рибу – це спорт, але коли він про це розповідає – це вже мистецтво…

Міліціонер Нечуйвітер пішов у відпустку. Зайнявся рибною ловлею. Упіймав рибу і довго бив її ногами.

Зайшов Микита до Опанаса у неділю вранці похмелитися після полювання. Дивиться, а Опанас ладнається гвіздок у стінку забити. Та все б’є молотком по гострому кінцю.

– Зупинися! Ти не той гвіздок взяв. Цей гвіздок від стінки, що навпроти… Очі протри, алкаш!

Останні слова китобійця:

– Так! Тепер він у нас на гачку!

– Опанасе, просто не знаю, що мені робити з моїм собакою! Він увесь час бігає за мотоциклами!

– Хіба то проблема? Усі собаки так роблять.

– Так. Але ж мій закопує їх в садку!

Їде в авто сім’я на риболовлю. Син:

– Мамо! А де тато?

– Та ось він, за кермом.

– Та де?

– Та ось же, поруч з тобою сидить, за кермом!

– Та де ж, мамо!

Мама повернула синові голову:

– Ось!

– О, тато! Ой, тату, а де мама?

Біля вогнища:

– Ніколи не забуду, як минулого разу на полюванні напився – нічого не пам’ятаю!

Опанас і Микита вудять рибу. Микита:

– Опанасе, у тебе каструлька є?

– Ну, є…

– Велика?

– Є й велика.

– З кришкою?

– І кришка є.

– Синя, чи яка?

– А тобі що, треба?

– Та ні… Це я просто… Побалакати хочеться…

Прокидається вранці справжній мисливець. Нічого не пам’ятає. Голова чужа. Дивиться – біля нього, на його руці спить найбридкіша жінка у світі! І справжній мисливець відгриз собі руку, щоб тільки її не розбудити!

Добре мати двох жінок. Першій скажеш, що пішов до другої, другій скажеш, що пішов до першої, а сам – на рибалку!

Біля вогнища:

– Після двадцяти дев’яти років волі, я одружився…

– А я тільки після весілля дізнався, що таке справжнє щастя. Але було вже пізно…

Десять років висіла рушниця на стіні в Опанаса Микитенка. Учора вистрілила. Але не влучила. Тещі дісталося тільки три удари прикладом по спині.

Малюкові було дуже жаль Карлсона…

Але таткові був дуже потрібен мотор до човна…

Біля вогнища:

– Микито! Ти не знаєш міри!

– Міру я знаю, та хіба її вип’єш…

Утопленик опускається на дно, бачить, як повз нього на гачку піднімають акулу, яка тільки-но його понівечила, і радіє:

– У-у-у! Тварюка! Тебе теж з’їдять!

Опанас:

– Микито, давай скинемось і купимо баян. Все веселіше буде.

Скинулись. Купили. Ще скинулись. Обмили. Пограли. Вранці зійшлися. Треба похмелитися. Продали баян.

Корабель потонув. Двоє чоловіків врятувалися і допливли до острова. День минає.

– Зараз моя дружина годує рибок… – каже один.

– А моя – риб…

– У моєї Гані з’явилася погана звичка. Вона лягає спати дуже пізно.

– Може, до лікаря треба?

– Не допоможе!

– Чому?

– Капосна баба чекає, доки я повернуся, щоб влаштувати мені «прийом»!

– Опанасе, сьогодні має прийти моя мама, може м’яса купиш?

– Марійко, посмажиш рибу, яку я позавчора наловив.

– Там її мало. Не вистачить поїсти.

– Вона вже не дуже свіжа… Вистачить.

«Веселий» Микита під сонний крик перших півнів повертається додому. Ганя зустрічає його на порозі із качалкою. Микита до неї розчулено:

– А ти все печеш, рідненька, все печеш…

В далекій Америці Лінда запитує у Джона:

– Скільки ти вчора упіймав форелі?

– Шість.

– А з крамниці рахунок прийшов за вісім!

Приятелі чимчикують на полювання.

– Микито, я взяв дві пляшки горілки.

– Ця цифра мене не лякає…

Захеканий Микита забігає в магазин:

– Свіжі вудки є?

– Як це – свіжі?

– Та Ганя робить соус Анкл-Бенс, то їй потрібні пагони молодого бамбука…

Вечоріє. Опанас розливає горілку:

– Микито, давай хоча б сьогодні прийдемо додому по-людськи…

– Пізно ти, друже, про це сказав, пізно…

– Рибко моя, а чому в борщі риба плаває?

– Голубе, це не борщ, а юшка!

– А чому тоді в юшці капуста?

– Ну, козел! Тобі не вгодиш!

Опанас і Микита добряче випили.

– Микито, а що ти своїй Гані скажеш, як додому прийдеш?

– Скажу «Добрий вечір»…

– І все?

– Все інше вона сама скаже…

Роботи на риболовлі:

– Тягни, клює!

– Та, зараза, свій попався!

– Хто?

– Електричний скат!

– Опанасе, чому ти чи не кожного ранку побитий?

– Марійка… мені дає чосу…

– На ось. Мені син з міста пшикавку привіз. Попшикаєш у рот і вона нічого не помітить.

Наступного дня:

– Що? Знову?! Забув попшикати?

– Та я, Микито, попшикав. Але вона… здогадалася.

– Як?

– Та я… через поріг упав.

– Де краще поставити намет? – запитують Опанас і Микита у діда. – Біля річки чи за кущами в лузі?

– Краще в лузі…

– Чому?

– Я завтра випускаю на пашу свого бика, треба, щоб він побігав, розім’явся…

Офіціант подає рибу. Клієнт:

– Ця риба смердить горілкою!

Офіціант відступає на два кроки:

– А зараз?

Прийшов чоловік після дводенного полювання. Одяг брудний, на щоках щетина, чуб скуйовджений. Сів перед дзеркалом i розглядається.

– Що ти там видивляєшся, холеро? – кричить жінка.

– А щось в мені є таке божественне!

– У тобі? Зовсім очмарів!

– Сідаю сьогодні в трамвай, а якась бабуся до мене: «О Боже! Куди ти прешся?»

Біля вогнища:

– Приходжу додому, заходжу в спальню, а там у ліжку – якийсь мужик. Мені це відразу не сподобалось! Я на кухню – так і є. Всю рибу поїли!

Біля вогнища:

– Микито, а що ти зачастив до районної поліклініки? Чи не закохався часом у лікарку?

– Мені там мило. Лікарка каже: «Відкрийте рота», а вдома?… «Стули писок! Закрий пащу!»

Іде Опанас із сином Васильком. Попереду йде сусідська Галя.

– А що, синку, – запитує Опанас, – гарна дівчинка?

– Гарна, тату.

– Стан який стрункий… Коса… Ніжки…

– Так, тату.

– Так ото затям собі, ледащо, такі дівчата дружать тільки з відмінниками!

На базарі:

– Дайте мені отого коропа, начальника.

– У нас немає такого.

– Та он того, жирного, великого, тупоголового.

Микита з друзями прийшов з удатного полювання. Завів ще хлопців додому, дістав з-під ліжка горілку і сидять п’ють.

– Ганю, коли закуску подаси? – кричить Микита.

– Як пити перестанете!

– Значить не скоро. Наливай!

Зустрічає Опанас Микиту:

– Що з тобою, друже? Увесь в синцях! Сам на себе не схожий!

– Учора, знаєш, прийшов додому пізно і той… добряче під мухою.

– Ну?

– Ганя сказала, що зробить з мене іншу людину.

Ішли Опанас з Микитою з полювання і зайшли в кафе. Добре посиділи. Опанас каже:

– Давай, Микито, встанемо на ноги. Якщо встанемо, вип’ємо ще по чарці, а якщо ні, то підемо вже додому.

Затятий рибалка оповідає товаришеві:

– Мені ж Марійка сина народила! Народжувала по-модному – у воді! Такий хлопчик гарненький: майже чотири кіло! І ніякої мороки – тільки годуй вчасно і воду в акваріумі міняй частіше!…

Клінтон приходить до падре:

– Що мені робити, упіймали мене республіканці в капкан з цією Монікою!

– Пане президент, коли в капкан потрапляє лисиця, вона відгризає собі лапу і рятується. Коли ловлять за хвіст ящірку – вона відкидає хвіст і втікає. Може, й вам так?…

– Сьорбайте, хлопці, юшку, а риба насподі!

– Один чоловік обід ставив: вирубав ополонку, поклав хліб, ложки, старців посадовив… їжте, мов, люди добрі, щербу, а там і рибка насподі.

(За М. Номисом)

Біля вогнища. Налили чарочку найстаршому, а потім ще та й ще…

– Діду, чому це ви свою бабу покинули, а з молодою живете?

– Е-е-е, хлопці, моя баба… ну її к бісу!… То стогне, то хропе, то кашляє, а молода звечора як пурхне з хати, то аж уранці прибіжить! А мені вночі роздолля – хоч стогни, хоч хропи, хоч кашляй!

Можна запитати у зозулі: скільки я риби зловлю? Найчастіше зозульчине пророкування збувається, коли у відповідь вона раптово змовкає…

Опанас до Марійки:

– Ти завжди мене лаєш, а я ось купив тобі капці!

– Голубе мій, сідай до столу, зараз вечеряти будемо.

– Тільки один на праву ногу, а другий – на ліву… – жартує Опанас.

– Куди ж ти дивився, матері твоїй ковінька! Чому, лайдаче, за стіл лізеш?! Я тебе нагодую! Біжи поміняй, поки магазин ще відчинений!

– Що робиш у неділю?

– Іду на полювання.

– Маєш рацію. Живи і давай жити іншим.

НОВА КАЗКА

І закинув дід невід, і упіймав він рибку! І ще раз закинув він невід, і упіймав ще одну рибку! І втретє закинув він невід, і витягнув катер – і виконав три бажання рибнагляду!

Біля вогнища:

– Опанасе, як ти встиг за день наробити стільки дурниць?

– А я встаю дуже рано…

НОВА КАЗКА

Закинув старий у море невід, почорніло синє море – давно старий не прав невід…

Біля вогнища:

– Ти що, куме, горілку щодня п’єш?

– А тому що рідка. Була б тверда – гриз би!

НОВА КАЗКА

Сидить Іван-дурник на березі озера і пише вилами по воді матюки. Випливає щука і промовляє людською мовою:

– Ти що це, Іване, вижив з розуму зовсім?! Скрізь мальки плавають, молодь, а ти лаєшся!

Микиту вкусив собака. Опанас радить:

– Візьми його додому, дай кусок м’яса, якщо не їстиме – точно скажений.

– Ну, ти придумав! Якщо інші пси дізнаються, то кусатимуть мене кожного дня, щоб я давав їм м’ясо!

Опанас приходить додому п’янючий. Марійка йому:

– Та скільки ж разів я тобі говорила: не пий більше 2-ох чарок і приходь додому до 22-ї години!

– Чорт! Знову я ті цифри переплутав!…

Після гарного полювання і гарного чаркування на балконі, коли мова вже пішла про жінок, Микита довірливо каже Опанасові:

– За життя я приправив роги не одному чоловікові!

Ганя у кімнаті це чує і мовить про себе:

– А я тільки одному…

НОВА КАЗКА

Попросив якось Іван-царевич у Василіси Прекрасної 3 гривні на пиво. Не дала!

«Як була жабою, так жабою й залишилась!» – з любов’ю подумав Іван-царевич.

Біля вогнища:

– Опанасе! Випити хочеш?

– Ні… Поки не хочеться…

– А тепер?

Опанас темної ночі після запізнілого полювання і чаркування повертається додому. Після дощу слизько і мокро. Опанас падає в калюжу, роздивляється: угорі на небі – зорі, внизу в калюжі – зорі.

– От гади! У космос запустили! А з собою – ні крихти хліба…

Два мисливці вперше пішли на полювання. Один підстрелив качку, і вона впала йому до ніг. Така гарна – подивився на неї і мало не плаче. Другий його втішає:

– Не переймайся ти так, якби ти її не підстрелив, вона все одно розбилась би при падінні…

Прапорщик пішов ловити рибу. На березі вийняв баночку з черв’яками, відкрив:

– Добровольці, два кроки вперед!

– Куме! – ляснув себе по лобі Грицько. – Я ж маю газету, де купа усіляких рибальських та мисливських придибенцій. Сьогодні ж відшукаю. Наступна зустріч – літературна. Буде у тебе хата-читальня!

– Ну, ну, приходь…

День п’ятий

– Як і обіцяв! – Григорій пошелестів у мене перед очима газетою. – «Роздольська правда».

Я фарбував ворота, тому кум не довірив моїм брудним рукам такий «важливий документ». Він приніс собі стілець, сів, запалив сигарету і розгорнув газету:

– Ось що мені подобається: «Мисливець – це людина з незалежним характером, це поранена душа, серце, яке прагне вгамувати свою печаль у невизначеності і меланхолії лісів…» Курбе, французький художник… Зверни увагу, поранена душа… серце… невизначеність і меланхолія лісів! Тут є і про Остапа Вишню. До речі, пане риболове, він більше був мисливцем, аніж риболовом! Ось: «Максим Рильський та Остап Вишня були не тільки великими друзями, а й завзятими мисливцями. Іноді до них приєднувався Юрій Смолич або ще хтось із любителів азартного спорту. Юрій Корнійович недобачав, та й стрілець з нього був, м'яко кажучи, не вельми, тож мисливськими трофеями він похвалявся рідко.

Одного разу ці троє поїхали на зайця. Минуло півдня, пора було б уже й перекусити, а Смоличу все не таланило. Вирішили дійти до узлісся і там розташуватися на обід. Але хто знає, де тебе очікує мисливське щастя. Домовились розійтися і наближатися до домовленого місця з різних боків.

Юрій Корнійович, ні на що не сподіваючись, почимчикував навпрошки. Ось уже й бажане узлісся. І раптом… Заєць сидів саме там, де мали приземлитися мисливці, сидів на видноті, як останній телепень. Смолич прицілився – бах! Куцохвостий навіть не тріпнувся. Радості мисливця не було меж. Коли він підбіг до здобичі, відразу ж десь узялися й Рильський з Вишнею. Сміються, вітають з влучним пострілом. Радіє й мисливець, береться розповідати, як він несподівано побачив зайця, як прицілився і з першого ж пострілу… Але тут він зблизька глянув на зайця і радість його зів'яла: у зубах убієнного білів папірець. Смолич нахилився, дістав, а там почерком Павла Михайловича написано: «Юрію Корнійовичу, за віщо ж ви мене вбили?» Передрук з газети «Урядовий кур'єр» від 21 липня 1994 року…

– Куме, та я ж не заперечую! – Я бачив, що Григорій трохи затявся і конче хотів довести, що мисливці стоять вище рибалок. Але мені не хотілося загострювати наші змагання, не хотілося доводити діло до суперечок. Мені хотілося спокійних розмов і веселого сміху мого доброго кума. – Я навіть анекдот знаю про Остапа Вишню. Мисливський. Слухай.

Дзвонять зайці до Спілки письменників:

– Скажіть, будь ласка, а Остап Вишня і Максим Рильський цієї неділі йдуть на полювання?

– Аякже!

– Ото позабавимось!…

– Тут ще класна штучка є, із книги «Вбивач бичків», – кум поспішав просвітити мене:

«…Таких зимових днів природа дарує не так багато. Сонячна морозна погода після снігопаду кликала мисливців у степ. Далеко за селом мисливці вишикувалися шеренгою і не поспішаючи рухалися від лісосмуги до лісосмуги. Марсові повезло. За весь час підняли трьох зайчиків, два вискочили на нього і він їх хоробро поклав. «Хлопці! Я виходжу з гри! – крикнув Марс за лісосмугою. – З мене вистачить». Милуючись зимовими пейзажами, він попрямував до села.

Залишившись наодинці з природою, Марс майнув у лісосмугу. Живіт підводило з ранку, крутило, смикало – терпіти далі не міг. Скинувши ватяні штани, грубі підштаники і сімейні труси, притиснувши рукою рушницю, мисливець присів під високим ясеном. Звершивши цей подвиг, Марс зібрався було вже вбратися у бойовий обладунок. Тільки хотів відставити улюблену рушницю, як прямісінько перед ним – за п'ять метрів – піднявся заєць.

Який мисливець не візьме таку здобич?! Миттю Марс приклав рушницю до плеча. Заєць і не пискнув. Але стріляти в такому положенні Марсові не доводилося. Віддача! Приклад посадив мисливця в пристойну купу ще теплого г…на!

Використовуючи підручні засоби, тобто сніг і власні підштаники, доблесний переможець зайців якось упорядкувався. Потім, не довго думаючи, загорнув здобич у ті ж підштаники і сховав у сумку. Добре, що мороз, поки Марс дійшов до села, все у сумці підмерзло. «Цікава ситуація, – думав Марс, – і зайчиків повна сумка, і мисливець вс…вся. Щось треба робити…» І тут якраз біля чайної зустрів старого друга Башкіра. Башкір готовий був випити. З нагоди вихідного, доброго зимового дня, вдалого полювання, зустрічі, старої дружби. Хіба мало причин?

Товариші прийняли пристойну дозу. Сумка лежала в коридорі, а тому запах стримував мороз… Додому Марс прибув пізно увечері, як і має приходити вдалий мисливець.

За доброю чаркою і розумними розмовами він геть чисто забув про прикру подію. А тому із задоволеною усмішкою віддав дружині сумку. Дружина, повернувшись із кухні, прокоментувала прихід мисливця:

– Різне було у тебе на полюванні… Але щоб ти так зайця злякався! Постарів…»

– Тут і про риболовлю є! – умастив мене Григорій. – Кидай свої вправи, дофарбуєш потім. Я пива приніс, – дістав пляшки, відкоркував. – Сідай, закурюй, я тобі почитаю. Ледве відшукав цей номер газети, сам давно хотів переглянути, а вдвох веселіше. Ось, із книги Джером Джерома: «…Риболовля тут процвітає. Ріка в цих місцях так і кишить щуками, окунями, пічкурами, вугрями та плітками: ви можете сидіти і вудити з ранку до вечора. Багато хто так і робить. Тільки їм ніколи нічого не вдавалося упіймати. Я ще жодного разу не зустрічав людину, яка вивудила б із Темзи – якщо не рахувати, звичайно, пуголовків та дохлих кішок, але це, власне кажучи, вже не стосується риболовлі. Місцевий «Супутник рибалки» навіть не заїкається про можливість упіймати будь-яку рибинку. «Зручне місце для риболовлі» – ось усі відомості, які можна з нього почерпнути, і я, базуючись на власному досвіді, можу підтвердити їхню справедливість. У цілому світі не знайдеш місця, де рибалок з вудками було б більше і вони б рибалили довше. Деякі рибалки приходять сюди і ловлять цілий день, а дехто тут зупиняється і ловить цілий місяць. Якщо хочете, можете тут оселитися і ловити цілий рік, – результат буде той же…» Ну… Трохи невдало… Про риболовлю… Але ж це у них там… В Англії.

Ми перезирнулись і засміялись.

– Читай далі! Що там ще цікавого?

Оголошення:

– Учора в театрі пропала заяча шапка. Поверніть, будь-ласка, а то заєць мерзне!

– Продам дешево риболовецькі снасті і одяг. Телефон: 35-6-35. Якщо слухавку візьме мужчина, слід сказати: «Помилились номером».

– Приймаємо відходи товариства мисливців та рибалок у вигляді кісток. Кіоск «Вторсировина».

– Наступної суботи планується поїздка на риболовлю. Запрошуються усі любителі цього діла. Цього діла брати по дві пляшки. Товариство анонімних алкоголіків.

– Заходити в магазин «МИСЛИВЕЦЬ ТА РИБАЛКА» зі своєю зброєю, мисливськими собаками, вудками та живою рибою – категорично заборонено!

– Порядна рибачка познайомиться для взаємного задоволення з дуже порядним рибалкою, щоб нічого не впіймати.

– Фірмі терміново потрібні сторож і собака з рушницею.

– Шукаю симпатичну молодицю, щоб уміла прибирати, готувати, шити, копати черв’яків і чистити рибу. Необхідна умова – наявність у кандидатки моторного човна. Прошу надіслати фото човна і мотора.

– Завтра усі бажаючі запрошуються на риболовлю. Якщо буде дощ, риболовля переноситься на післязавтра. Якщо дощ буде і післязавтра, поїздка відбудеться все-таки завтра. Турфірма «Товариш».

– Спійману вами рибу збільшуємо до любих розмірів. Фотосалон «Сонечко».

– Слухай, Григорію, згадав… Мій син малим колись писав твір про полювання. Ми з ним потім реготали. Як там у нього:

«З-за кущів визирнули заячі вуха… Мисливець широко розплющив очі і вистрілив…»

– А мій теж писав: «Мисливець приклав вухо до землі і почув тупіт ведмежих копит…» А ще, пам'ятаю, він учив абетку і мені досі сидить у голові:

Спить старий сердитий сом.

Сому сниться сьомий сом.

Сонце спить, світанок спить.

Сом смачним сніданком снить.

Це ж ти написав і йому подарував…

– Куме! – я готовий був образитися і «віддав» йому сільською примовкою, якою дражнили невдалих мисливців: – Дим густий, борщ пустий, м'ясо вгору, пір'я вниз!

– Та ні, куме! Це не я! Це ось в газеті байка така, – Григорій трохи розгублено тикав пальцем в газету. – А ще тут є байка Віктора Власюка. Здається, ти з ним учився… «А чи свисне?» називається:

Позичив Рак у Коропа на пиво,

Борг повернути вчасно обіцяв.

(Про те, що Рак нечесний та брехливий,

той Короп нічогісінько не знав).

Зустрілись через місяць, ненавмисне,

Від Коропа почав Рак задкувать:

– Та поверну…

– Коли?

– Як тільки свисну…

Ох, і довгенько ж Коропу чекать.

– Пам'ятаю Гришо… Він писав ще в інституті. А ще що там у твоїй газеті такого про рибалок?

– Та тут і про мисливців… Наприклад, «Новини з-за кордону».

– Російські прикордонники затримали в російських територіальних водах китайський риболовецький траулер з 50 000 закинутими вудочками на борту.

– В російській тайзі виявили хлопчика, якого кілька років виховували дятли. Через три дні він усіх задовбав!

– Крижини віднесли риболовів у Фінську протоку.

– Ніколи і ніхто ще до росіян не глушив рибу таким варварським способом! Орбітальною станцією у Тихому океані!

– Японських рибалок врятували в Японському морі. В один голос усі казали, що їхній траулер потопила… корова, яка упала з неба. Вони були звинувачені в зумисному потопленні судна, і залишалися в тюрмі, поки російські ВВС не призналися в тому, що екіпаж російського транспортного літака не зумів заспокоїти вкрадену з поля корову і скинув її з висоти 9 000 метрів. Корова упала прямо на палубу траулера.

– Експедиція в Африці виявила хлопчика, який виховувався в стаді слонів. Якби ви тільки бачили, що він витворяє з колодами без допомоги рук!…

– Карпа вагою 90 кілограмів витягнув з-під криги рибалка Никодим на Чукотці. Коли Карп Йосипович трохи прийшов до тями, він так дременув від ополонки, що знялася завірюха.

– Китайська шхуна нахабно приставала до російського берега.

– Латвійські рибалки розпочали масовий нерест.

– Коли вовк голодний, то мисливець може набирати швидкість понад 60 км за годину.

– Американським ученим вдалося схрестити золоту рибку з акулою! Виведена таким чином золота акула виконує тільки одне бажання – останнє…

– Якщо ви хочете прогулятися в тих місцях, де водяться ведмеді-грізлі, рекомендуємо пришити до одягу маленький дзвіночок. Його звук відлякуватиме звірів. Наявність ведмедів можна визначити по їхньому посліду. Як визначити послід грізлі? Дуже просто. В посліді ведмедя-грізлі завжди можна побачити маленький дзвіночок. (Пам’ятка для відвідувачів американського національного парку).

– Це все добре, Григорію. А ти молитву мисливця знаєш? – вирішив я раптово підловити кума.

– Боже! Зроби мене тим, ким я видаюся своєму псові! – випалив Григорій. – А ти молитву рибалки знаєш?

– Боже, допоможи упіймати таку рибу, щоб хоч один раз в житті не довелося брехати! – відповів я кумові. – А ще я знаю чарівне рибальське заклинання: Love is… рибка, велика і маленька!

– Тебе не підловиш!

– Тебе теж. Читай далі.

– Ну, тут поради мисливцям і рибалкам. Більше, звичайно, мисливцям:

ЯК ЛОВИТИ СЛОНА

Треба написати на табличці великими цифрами: 2 х 2 = 5 і повісити на видному місці – там, де ходять слони. Слон побачить табличку, зупиниться перед нею і почне міркувати: «Яка дурниця?!» У цей час його можна ловити.

ЯК ЛОВИТИ ВЕДМЕДЯ

Взяти лист тонкої фанери, намалювати на ньому жирну свиню і поставити навпроти барлогу. Як тільки ведмідь свиню побачить і на неї накинеться, кігті у фанеру встромить – відразу ж з іншого боку ті кігті молоточком позагинати.

ЯК ЛОВИТИ СТРАУСА

Відшукати в степу страуса і на відстані метрів 100 від нього починати йти по колу навколо нього. Страус почне на тебе дивитися і буде повертати голову вслід за тобою. На третьому колі шия у нього перекрутиться і він сам собі зверне голову!

ЯК ЛОВИТИ ЗАЙЦЯ

Покласти на пеньок червону цеглину і посипати її перцем. Заєць підійде, подумає, що то морквина, понюхає, чхне – і головою удариться об цеглину! А якщо з першого разу не попаде – треба покласти ще одну цеглину, щоб вище було.

– Куме, я теж знаю подібні кумедні поради, наприклад: якщо тобі на полюванні надокучають комарі, відлови їх, відірви хоботок і дзижчалку і відпусти: хай собі літають мовчки, злі і голодні.

– А я теж знаю, як боротися з комарами на риболовлі.

ЯК ЛОВИТИ РИБУ

Перед нічною риболовлею треба випити пляшку горілки. В першу половину ночі ти не будеш відчувати комариних укусів. А до другої половини ночі комарі так наберуться, що вже не зможуть тебе кусати!

– А то ще можна натертись добре горілкою, а потім посипати себе дрібним піском. Комарі сядуть, нап'ються горілки і почнуть камінням кидатися…

– Головне – не зганяти комарів. Ті, що на тобі, вже крові напилися. Ти їх прогониш, а свіжі прилетять, ще більше тебе змучать…

– І завжди слід пам'ятати, що комариха – не жінка – як п'є кров, то хоч не дзижчить!…

– Аж дивись, Григорію, навіть відомі люди у своїх висловах більше про риболовлю.

Дивись, Юліан Тувім: «Кинь щасливця у воду – і він випливе з рибою в зубах»;

Станіслав Єжи Лєц: «Риба винна, коли хапає гачок: чужа власність!»;

Борис Ревчун: «Якщо ви попалися на вудку, з’їжте хоча б черв’яка й розслабтеся».

– Добре, добре… – відмахнувся кум. – Давай вже я дочитаю газету. Небагато залишилось. Ось некролог:

Іваненко з друзями полював на зайців. Після себе він залишив дружину, двох неповнолітніх синів і зайця…

Одеса, рибний ряд. Дві жінки – одна торгує бичками, друга купує:

– А у вас бичок свіжий, ще живий?

– Ні, вже помер, – по-філософськи, з гідністю відповідає перекупка.

– Ото ж то я дивуюсь із такої ціни – ви йому на похорон збираєте?

– Ну, ти даєш! Оце некрологом та похоронами хочеш закінчити свою просвітницьку місію?

– Ні, ні! Читаю тобі на закуску гороскоп:

Стрілець тренувався і випадково влучив у Водолія. Той від несподіванки облив Діву. Діва, не розібравшись дала «ляща» Близнюкам, які зі злості копнули Лева. Лев відскочив і перекинув Ваги. Вони упали і причавили Рака. Рак ненароком ущипнув Скорпіона. Той від образи вжалив Овна, який з переляку штовхнув Тільця. Тілець підняв на роги Козерога. А Козерог стримався, не чинив хуліганських дій і подав на всіх до суду. Найліпше Рибам – на час переполоху були відсутні…

–  Все, куме, вишептавсь, як рак у торбі. Тут в газеті є ще вкладка – анекдоти про золоту рибку. Але читати не буду, залишу, сам почитаєш.

– Добре, Грицю. Почитаю потім. Маю закінчити ворота. Приходь увечері. Пляшку брати?

– Бери дві, бо три буде мало…

Але не так сталося, як гадалося. Не встиг я ще як слід відмитися від фарби, як матуся покликала:

– Ходи швиденько до телефону, з Києва тебе кличуть!

Відпустка несподівано закінчилась. їхати треба було негайно. Я ще встигав на вечірній автобус.

– Мамо! Нагадайте кумові, щоб записав усе, як ми з ним домовлялися!…

Зо два роки минуло від тієї відпустки. Приїздив я ще у рідне село, але на два-три дні. Якщо й пили чарку з Григорієм, то поговорити часу не ставало. Кожного разу я запитував кума про тую його зошитку.

– Ще пишу… – була звична відповідь.

Одного разу не витримав.

– Григорію, – кажу, – візьму свої записи наших посиденьок, підрихтую і віднесу у видавництво. Видам без тебе!

– Е-е-е, поки ти зберешся, я допишу!

І вже перед тим, як нести рукопис, зателефонував я Грицеві. Щоб по совісті.

– Ех, куме, – зітхнув у слухавку Григорій, – загубив я зошитку, пропала десь…

І, на жаль, книга вийшла без записів кума Григорія. В останню мить якась рибка чи якийсь зайчик поцупила(в) ту зошитку, а може, зошитка просто загубилася. Отож, хто знайде зошитку кума Григорія, – смійтеся на здоров'я!

А вкладку з анекдотами про золоту рибку я кумові не повернув. Додав ще кільканадцять та й прилаштував у книгу.

Про золоту рибку

Три нових українці упіймали золоту рибку. Пообіцяла виконати по одному бажанню на кожного. Перший мовить:

– Дай мені купу грошей – менти штрафами задовбали.

Другий сам до себе каже: «Наче у мене все є…»

– А таргани у тебе є? – питає рибка.

– Є, – здивовано каже той, – і у мене, і у тещі…

– На тобі малюсінького таргана. Він з'їсть усіх тарганів і у тебе, і у тещі, а на останньому лусне. Після цього ніяких тарганів у тебе в житті не буде.

А третій вже кричить:

– Нічого мені не треба! Мене миші задрали!

Рибка дала йому маленьку мишку та й попливла собі. Аж наступного ранку чує, що хтось її дуже кличе. Визирнула з води, а там стоїть один з учорашніх її «клієнтів» і репетує:

– Забери свої гроші! Дай мені малесенького мента!

Пішов якось новий українець ловити рибу. Вудка крута. Закинув. Упіймав карасика грамів на 400.

– Дрібний, – викинув.

Знову вудка чи не сама рибу на беріг викинула. Щучка. Грамів вісімсот.

– Дрібна, – викинув.

За третім разом упіймала вудка золоту рибку.

– Золота? Наче… Але золота грамів на 150. Мій ланцюжок набагато більше заважить! – викинув.

Рибка відплила і не витримала:

– А три бажання?

– А-а-а… Давай свої бажання, чого хочеш?…

Приходить увесь кабінет міністрів на чолі з прем'єром до президента і з порога:

– Є дві новини. Одна добра, друга погана.

– Давайте, – каже президент, – починайте з доброї.

– Упіймав учора Міністр фінансів золоту рибку. Виконує будь-яке бажання – кредит від МВФ, гаплик опозиції!… Будь-яке!

– Ну?! А що поганого?!

– Мовчить рибка! От зараза!…

Упіймав новий українець золоту рибку. Вона проситься, три бажання обіцяє виконати. А він сміється:

– Це я всі твої бажання виконаю, дурненька! Вже тобі зроблю золотий басейн, музичку, креветки перед тобою будуть танцювати! Доки будеш у цій калюжі плавати!

Забрав. Зробив. Рибка задоволена. А господар ходить навколо і все думає: «А чи не забув чого?» Від'їхав на годинку, повертається – півбудинку зруйновано, вогонь, кіптява, рибка в басейні догори пузом. Заліпив п'ятірнею в лоба:

– Ех, рибка! Знову братва гранатами дім закидала! Бронежилет я тобі забув купити!

Сидить дід з вудочками. Покльовує. Раз… і чималенького коропа витягнув. Задоволений! А короп до нього:

– Відпусти мене, діду, я три твої бажання виконаю!

– Нащо мені три бажання, я після першого вже засинаю!!!

Упіймав рибалка золоту рибку.

– Відпусти мене, – проситься та, – що завгодно для тебе зроблю.

А рибалка був із нових українців.

– Нічого мені не треба, усе в мене є. Я тебе підсмажу і з'їм. Ще ніхто такого не робив!

– Подумай добре! Може…

– Якщо вже ти так просишся… Я ж не відморожений. Слухай, а зроби мене Героєм Радянського Союзу! За всіма правилами. Щоб у всіх списках, книгах, ну, як водиться. От пацанам носа втру!

– Буде, як ти хочеш, – каже рибка, – стули очі і полічи до трьох.

Закрив очі. Полічив. Відкриває: стоїть він у чистому полі з однією гранатою, а на нього пруть три фашистських танки…

Дід у човні подався рибалити. А бабця сидить проти сонечка на березі моря. Раптом велика хвиля прямо під ноги їй викинула золоту рибку.

– Я можу виконати будь-які твої три забаганки, – каже рибка, – тільки кинь мене назад, у море.

Бабця аж заніміла. А потім:

– Зроби, щоб замість цієї старої хижки стояв палац! Зроби, щоб я стала молодою красунею! А ще зроби… щоб отой мій чорний кіт став гарним юнаком!

– Буде так, як ти сказала, – мовила рибка і плеснула хвостом.

Дивиться бабка – на березі палац; глянула на себе в люстерко – дівиця-красуня. А від палацу павичем іде до неї чорнявий юнак. Вона до нього. А він:

– Ну, бабо, не жалкуєш, що два роки тому мене вихолостила?…

Новий українець упіймав золоту рибку. Вона проситься, обіцяє виконати три бажання. А той думає, наче все у нього є… Аж тут надумав:

– Зроби так, щоб усі про мене говорили тільки хороше, щоб я нічого не боявся і за свої гроші не переживав…

Рибка погодилася, махнула хвостиком – у дворі в нового українця пишний похорон.

Упіймав pибалка золотy pибкy і відpазу ж запитує:

– Скільки моїх бажань виконаєш, щоб відпyстив тебе?

– Hy, як водиться, – відповідає pибка, – тpи.

– Тоді так: пеpше моє бажання – горілка і закyска – вже! Дpуге – дівка соковита! А тpетє… Чуєш, а який термін діють бажання?

– Тpи роки…

– Тоді так: тpетє моє бажання – кожного дня на тpи майбутніх роки повтоpювати перші два мої бажання! Все, пливи.

Упіймав Микита золоту рибку. Вона йому й пообіцяла виконати три бажання, аби тільки на волю відпустив.

– Зроби мені, щоб цей ставок став горілчаним!

Попробував. Так і є… Але що ставок?! Далеко від хати – раз. Усі приходитимуть – два…

– Хай ще замість води у криниці біля подвір’я буде горілка!

А що криниця – сусіди теж питимуть. Та й подорожні…

– Третє бажання… Третє бажання… А… давай ще пляшку і пливи геть!

Ловив Микита рибу, а упіймав жабу. Замахнувся на неї, а жаба раптом мовить:

– Не бий мене, чоловіче, я не просто жаба, я – чарівна!

Підніс Микита той витвір природи до очей, роздивляється.

– Поцілуй мене, – каже жаба, – я стану гарною кралечкою, буду тобі за дружину, пратиму, годуватиму, голубити тебе буду…

– Дідька лисого! Розмовляюча жаба приколь-ніше!

Упіймав юнак золоту рибку.

– Відпусти мене! – проситься рибка.

– Зроби мене принцом! Хочу мати все і мандрувати по світу. Більше нічого не треба, – каже юнак.

– Ти прокинешся принцом, – каже рибка.

Ще звечора ліг хлопець спати. Вранці його будить слуга:

– Принц Фердинанд, пора вставати. Маємо їхати в Сараєво…

Зловив Опанас золоту рибку, а та йому:

– Відпусти мене, виконаю будь-які чотири бажання!

– Чому чотири?

– Так, які будуть ще три?

Упіймав один рибалка золоту рибку.

– Відпусти! – проситься рибка.

– Та відпущу! Тільки зроби, щоб у мене була дача на Канарах!

– Здурів? Я навіть не знаю, де ті Канари!

– Так, так… Тоді зроби мою дружину красунею!

– Є фотка?

Рибалка дістав з гаманця знімок. Рибка подивилася на світлину, помовчала.

– Чуєш, давай карту, будемо разом шукати, де ті Канари…

Рибалка зловив золоту рибку і відразу до неї:

– Зроби мені закордонний паспорт!

Рибка:

– Гони двісті баксів!

Пішов алкаш на риболовлю зі своїм улюбленим собачкою і зловив золоту рибку.

– Відпусти мене, – проситься та, – я три бажання виконаю…

– Клас! Давай діжку пива, собаці кістку, а потім… засохни!

Лікарня для душевнохворих. Один з пацієнтів стоїть біля акваріума і «дістає» рибку:

– Дай мені дім, машину, дачу! Зроби, тобі що, важко?

Підходить лікар:

– Хворий, відійдіть від акваріума! Рибки розмовляти не вміють!

– Я йому вже годину те ж саме втовкмачую! – каже рибка. – Начитався Пушкіна, розумієш…

Зловив якось дід золоту рибку. Рибка почала проситися:

– Відпусти мене, діду, будь-яку забаганку виконаю!

Дід кинув рибку в торбу і ловить далі… Глухим був дід.

Іде алкаш берегом. Бачить – рибка в траві хвостом б’є, просить кинути її у воду, обіцяє виконати три бажання.

– Дай гальбу пива похмелитися!

З’являється пиво.

– Щоб Манька переді мною голою танцювала!

І це бажання виконала рибка. Алкаш хапає рибку, лупить нею по долоні:

– І таранька є!

Зловив негр золоту рибку і просить її:

– Зроби мене білим, і щоб навколо було багато води і жінок.

І зробила його рибка унітазом в жіночому туалеті. Промучився бідолага місяць і волає:

– Рибко, якщо чуєш, я знову хочу бути чорним!

І в туалеті відключили воду…

Зловив Вінні-Пух золоту рибку, звісно, бажання їй замовляє.

– Хочу глечик меду!

– Чого ще?

– Не знаю…

– Добре, побажаєш чого – виповниться.

Іде Вінні-Пух, медок лиже, аж назустріч – П’ятачок.

– Ой, Вінні, а що ти їси?… Ой, Вінні, а навіщо мені туди йти?…

Зловили Вінні-Пух і П’ятачок золоту рибку, вона їм пообіцяла виконати одне бажання. Вінні:

– Попросимо діжку меду!

П’ятачок:

– Ні, морквинку!

– Ні, ми попросимо велику діжку меду!

– Ні, Вінні, морквинку, морквинку!

– Так! Сто морквин тобі в писок!

– Ой, Вінні, не всі зразу!

Зловив рибалка золоту рибку і відразу:

– Хочу бути крутим!

Раз – і він в малиновому піджаку, золотий ланцюг на шиї. В руках – мобільник, в кишені – бакси.

– Хочу шестисотий «меpседес»!

Раз – сидить за кермом новенького «мерседеса». Покрутив кермо, вмостився зручніше…

– А тепер хочу чого-небудь гостренького, з перчиком, нерви полоскотати!

Раз – усі дверцята «мерседеса» наглухо закриваються, а з-під сідушки чути: «Тік-тік-тік».

Молодий моряк упіймав золоту рибку. Та проситься:

– Виконаю будь-яку твою забаганку!

Моряк розгубився:

– Виконай перше вранішнє бажання капітана…

Капітан з першими променями сонця виходить на палубу:

– Ну й погодка, якір мені в задницю!

Іде чоловік берегом річки. Раптом бачить – лежить золота рибка. Підняв її швиденько, кинув у воду і стоїть, чекає. Рибка випірнула, запитує:

– Що, мабуть чекаєш, коли я твої бажання виконувати буду?

– Ага!

– Iди собі з Богом, чоловіче. Я просто карась, жовтуха в мене…

Упіймав Опанас золоту рибку. Руки потирає – зараз, зараз… А рибка його запитує:

– Ти ж сина маєш?

– Маю…

– Йому вже п’ять років і він не розмовляє?

– Так…

– Відпусти мене, скажу коли заговорить дитя.

Відпустив Опанас рибку, а вона:

– Заговорить твій син через день, але ті перші три особи, кого він покличе, помруть…

Першим покликало дитя діда. Помер дід. Потім покликало бабу. Померла баба. А потім чітко так сказав хлопчик: «Тату!» Помився Опанас, прибрався, ліг на ліжко, притих. Коли це Марійка заходить:

– Чого це ти розлігся у новому костюмі? Ходімо, он сусід помер…

Зловив новий українець золоту рибку. Зрадів. А та проситься:

– Відпусти, чоловіче добрий!

– Та відпущу ж! Тільки ти виконай бажання! Так… Гроші є, авто є, дача є… Зроби, щоб у мене і у моєї дружини одночасно наступав оргазм!

– Без проблем…

– О-о-о! У-у-у! А-а-а!

Ловив Микита рибу, а впіймав жабу. Хотів викинути, аж бачить – вона золота!

– Ага, рідненька! Чекай! Ану виконуй три бажання!

– Не можу! Це тільки золота рибка виконує три, а я лише одне…

– Виконуй одне!

– Та давай вже… Куди я дінусь… Кажи…

Думав Микита, думав і придумав:

– Хочу, щоб у мене все було!

– Добре, – квакнула золота жаба, – у тебе все було! – і стрибнула у воду.

Програміст читає синові казку:

– І покликав старий золоту рибку…

– А чому рибку?

– Бо тоді, синку, мишок ще не було…

Виловив рибалка з Волги золоту рибку, а вона йому й каже: «Отпусти меня, а то я тебе три желания испорчу!»

Естонець зловив золоту рибку, зняв з гачка, а вона до нього:

– Отпусти меня! Я исполню три желания!

Естонець як шмаргонув нею об дерево:

– Не на-до го-во-рить со мной по-рус-ски!

Іде жінка берегом моря якраз після розлучення і думає про те, яким гадом був її чоловік. Раптом на хвилю випливає золота рибка і каже:

– Оце прочитала твої думки і вирішила виконати три твої бажання. Але те, чого ти забажаєш, з’явиться також у твого чоловіка у подвійному розмірі.

– Хочу десять мільйонів доларів! – відразу ж викрикнула жінка.

– Маєш, – каже рибка, – а чоловік твій бувший має двадцять.

– Хочу величезний будинок на березі моря!

– Маєш, – каже рибка, – а чоловік твій бувший має два будинки.

– Знаєш…рибко… я завжди хотіла, щоб у мене були великі-пишні-розкішні груди…

У літньому екологічному таборі учителька запитує малявку:

– Чому нас вчить казка Пушкіна «Про рибалку і рибку»?

– Ця казка учить нас тому, що надмірне зростання споживання у сучасному світі неминуче призведе людство до екологічної і гуманітарної катастрофи!

Упіймав монархіст золоту рибку. Звичайно ж, забажав стати царем руським. Плеснула рибка хвостом – монархіст опинився у похмурій кімнаті. Відчиняється двері, заходить чоловік у шкіряній куртці:

– Громадянин Романов! Попрошу зі мною у підвал фотографуватися!

Новий українець на Багамських островах упіймав золоту рибку. Довго думав, яке б їй бажання загадати.

– О! Придумав! Хочу побачити давньоруського богатиря Іллю Муромця!

Не встиг сказати, як Ілля Муромець промчався повз нього.

– Слухай, рибко, я не встиг його роздивитися. Хай ще раз з’явиться.

Ілля Муромець знову пролетів повз нього як вітер.

– Ні-ні-ні! – каже новий українець. – Я таки хочу його роздивитися. Хай він ще раз скаче, але уповільнено.

Скаче Ілля Муромець уповільнено і до нового українця:

– Ти що! Окрім мене богатиря не знайшов?

Крокодил Гена зловив золоту рибку, а вона й говорить:

– Відпусти мене, Геночко, я виконаю будь-яке твоє бажання.

Крокодил подумав і замовив пиво під рибу.

Упіймав дід золоту рибку.

– Ну, що, – каже рибка, – старе корито замінити?

– Нема дурних! Бабу міняй!

Упіймав новий українець золоту рибку. Руки потирає:

– Так… Перше бажання – хай у Петренка буде нова фірма! Друге бажання – хай у Іваненка буде новий банк! Третє бажання – хай до влади прийдуть комуністи…

– Навіщо? – дивується рибка.

– …і все це націоналізують.

Сидять на березі річки три рибалки. Довго нічого не клювало, аж раптом один зловив золоту рибку. Та запросилася:

– Відпустіть, ради Бога, я вам по три бажання виконаю.

Перший:

– Хочу багато грошей!

Поруч нього – мішок баксів. Другий:

– Хочу у всякому ділі мати удачу!

– Будеш найудатнішим у світі, – каже рибка.

Третій:

– Хочу, щоб у мене ліва рука увесь час сіпалась.

Перший:

– Хочу дім на березі моря!

Другий:

– Хочу круте авто!

Третій:

– Хочу, щоб у мене права рука увесь час сіпалась.

– Ну, – каже рибка, – давайте останні бажання.

Перший:

– Хочу дружину красуню-розумницю!

Другий:

– Хочу, щоб жодна жінка не могла мені відмовити!

Третій:

– Хочу, щоб у мене голова сіпалась.

Зустрічаються наступного дня. Перший:

– Хлопці, грошей – море, дім – супер, дружина – шик!

Другий:

– Вчора виграв у казино, зняв шикарну кралю, гуділи всю ніч! Ну, а ти як? – запитує третього.

Той сіпаючись:

– Хлопці, мені здається, що я собі якусь хріновину попросив…

Упіймав Горбачов золоту рибку.

– Стара вже я, – каже рибка, – одне бажання лише можу виконати.

– Хочу стати молодим!

– Вилізь на Спаську вежу і покрути стрілки годинника назад. Крутитимеш і молодітимеш, спинишся, коли сам захочеш!

Горбачов сам не поліз, найняв перехожого чоловічка. Той заліз і давай крутити, та швидко-швидко. Знизу дитячий голосочок чується:

– Досить вже! Досить!!!

А чоловічок:

– Ні! Я тебе назад зажену! Я ще аборт зробити примушу!

Упіймав Опанас золоту рибку, подумав, подумав, та й каже:

– Хочу, щоб монголо-татари Швецію захопили!

Рибка:

– Будь ласка. Друге бажання?

– Тепер хочу, щоб шведи прогнали басурманів!

Рибка:

– Будь по-твоєму. Останнє бажання?

– Хочу, щоб оті кочівники знову Швецію взяли!

Рибка:

– Це ж останнє бажання!

– Ну то й що? Зате по москалях три рази орда потопчеться!

Зловив хлопець золоту рибку:

– Хочу, щоб був мир у всьому світі!

– А може щось інше, трохи легше?

– Тоді… Щоб у мене вінда не глючила.

– Чекай… Що ти там про мир говорив?

Читає тато Василькові Пушкінську казку про рибалку і рибку. Перший раз пішов старий до синього моря виконувати забаганки старої, вдруге, втретє… Тут Василько і говорить:

– Тату, а все-таки дід цей того… Ненормальний…

– Чому ж?

– Та що ж він, як лох, туди-сюди мотається? Давно міг попросити у рибки нову бабу!

Ловили рибу Опанас і Микита з човна. Раптом почалася буря і човна віднесло у відкрите море. Через деякий час буря стихла, але харчів і води у рибалок не було. Рибу вони ловили вже по інерції і… зловили золоту рибку. Не встиг Опанас і оком мигнути, як Микита:

– Хочу, щоб було море пива!

– Добре! – сказала рибка і майнула на глибину.

– Де ж твоє пиво? – єхидно запитує Опанас.

– А ти зачерпни!

Опанас зачерпнув воду. Таки – пиво!

– Ну, і ти думаєш, що ти розумака?! А до вітру ми тепер куди будемо ходити, в човен?

Іде чоловік з риболовлі, бачить – його сусід по дачі сидить у кріслі, а перед ним сестри Уільямс на шикарному корті грають в теніс. Остовпів, а потім:

– Як то?…

– Це золота рибка моє бажання виконала!

– А де ж ти рибку відловив?

– Та в нашому озерці, біля очерету… Тільки вона стара вже, майже нічого не чує і виконує лише одне бажання.

Чоловік – миттю до озерця, день просидів, під вечір зловив ту рибку. Дійсно – стара. Хвіст обліз, луски майже немає, рот увесь в гачках.

– Кажи про своє бажання, – шамкотить рибка, – тільки голосніше.

– Хочу багато грошей!

– Чого ти хочеш?

– Доларів багато!

– Чого-чого?

– Бакси! Хочу багато баксів! – кричить чоловік.

– А-а-а! Зрозуміла. Зроблю. Іди собі з Богом! Будуть тобі… як ти їх там назвав?

– Бакси!

– Ага…

Чоловік біжить до себе на дачу, а там з усього світу до нього факс-повідомлення летять. Вся дача, увесь дім забитий факсовим папером, факсами. Чоловік розхвилювався, розпсихувався, лається, за серце хапається.

– Бісова риба, глухня стара, одне бажання і те не розчула!!!

Підходить сусід.

– Та не побивайся ти так! Я теж у риби не теніс великий просив…

Зловив рибалка золоту рибку. Вона йому:

– Виконаю я твої три забаганки, але у твоєї тещі буде в 10 разів більше.

– Давай мільйон доларів, дачу шикарну на березі моря і зроби мені… маленький мікроінфаркт.

Упіймав старий золоту рибку. Попросив у рибки безсмертя. А потім пішов у ліс і єхидно запитав у зозулі, скільки років йому ще жити.

Жили-були дві золоті рибки. Жили собі та й жили, а потім вийшли заміж за євреїв. Тепер одну зовуть Сайра, другу – Мойва.

Упіймав Микита золоту рибку.

– Давай, – каже, – мені сто Микит, сто вудочок і щоб клювало як ніколи!

– Навіщо?! – дивується рибка. – Не розумію!

– А ми зараз штук сто таких, як ти, зловимо, отоді будемо замовляти!

Зловив дід золоту рибку, а вона йому:

– Відпусти мене! Виконаю будь-яке бажання.

Думав, думав:

– Хочу, щоб у мене все було!

– Нема нічого простішого – у тебе вже все було.

Content

Український народний гумор
Ні пуху ні луски!
Анекдоти про мисливців і рибалок

Слово до читачів

Ні пуху ні луски! (Суперечка на заклад)

День перший

День другий

День третій

День четвертий

День п’ятий

Про золоту рибку