Олексій Кононенко

Щоденник чоловіка на межі сторіч

***

Зима в шаленім танці захурделить.

Засліпить очі. Запорошить вуха.

А я, мов ненароджений метелик,

не вилізу із теплого кожуха.

Вона ж сама холодною рукою

залізе крадькома під одежину

без сорому розпустить білі строї…

А я замерзну і… кожух не скину…

Вже мало залишилось від Зими —

під снігом лахи з білосніжних строїв, —

Весна вже зодяглася в оксамит.

Вже скоро я зустрінуся з Весною!

Кохана і коханка водночас.

Цнотлива і розбещена… Дволика!..

Травнева ніч в траві єднає нас,

і все те бачить місяць гостропикий…

Ось Літо, пишнотіла діва Літо.

Свистять у косах сірі солов’ї.

Вона прийшла з єдиним – щоб любити.

Усі коханці навкруги – її!

Всі очі чоловічі в неї вскочать.

Зведе юнацькі душі й поготів!

На небі не зірки – серця тріпочуть

залюблених у неї парубків…

Зійде із неба Осінь по стерні,

спідниці в гаї скине гонорові.

В холодну душу грішному мені

шелесне вітром: «Дам тобі любові!..»

Вкладу я Осінь на тугі снопи.

Вцілую так, щоб серденько зайшлося!..

Забулося, як Літечко любив…

Аж до Зими любити буду Осінь.

***

батькові

У тихому полі на чорній ріллі

Табун твоїх літ спочивати приліг.

У тихому полі для віщого сну

Твій кожен рочок відшукав борозну…

Умитим сонцем обрій грав,

Мороз в село із лісу вийшов.

Були у тата. День, мов рай.

Вінки соснові й тиша. Тиша.

Якийсь замріяний кравець

Убрав дерева в білі шати.

Із яру вечір навпростець

Прибивсь в осиротілу хату.

В дворі усе, як і було,

Неначе на віки нажите.

А навкруги німе село,

Лиш місяць хоче говорити…

***

В саду сьогодні випав чорний сніг,

Від димоядів притомився космос.

Над світом – дивні ангели сумні.

А на хмарині Бог – старий і босий.

Латають дране небо всі святі,

Тремтить пащека Вічності холодна.

А люди Богу-сину на хресті

Несуть зчерствілі душі у долонях.

Вогнем і громом зарегоче Той,

Рогатий, бо його приходить черга…

Вночі у муках народився Ной,

І прийнялося древо для ковчега.

***

Я обережно тебе вів —

незнану, незнайому, —

в маленький дім, що зветься вірш…

Ти оселилась в ньому.

Маленький дім тобі зрадів,

прийняв тебе, як панну.

Облаштував із добрих слів

і ліжко, й теплу ванну.

Я жив у домі тім один,

та зле було одному.

Тепер в моєму домі ти…

Ти не підеш із дому?

Підслухана розмова

– Тобі – твоє… Мені – моє…

Ми розділили навпіл світ…

Нехай вже буде так, як є…

– А син… передавав привіт?

– А син питав, коли прийдеш,

щоб він прибрався до приходу…

і я сама, звичайно, теж…

– Яка розхлюпана погода!

– Тобі не личить борода…

І ця краватка не пасує…

Коли ти будеш?… Син питав…

– Я сам із ним усе з’ясую…

– Пробач… Бувай… Мені вже час…

Щоб не летіти на весь дух.

Так, ти… коли… прийдеш до нас?

– Вітання синові… Прийду…

***

Шпали біжать до обрію,

Наче до неба сходини.

Потягу взимку холодно.

Хо-ло-дно, хо-ло-дно, хо-ло-дно…

Потяг по рейках ковзає.

З неба – такий малесенький.

Знай стукотить колесами.

Ве-се-ло, ве-се-ло, ве-се-ло…

Холодно взимку потягу.

Літні не гріють спогади.

Потяг уперто котиться.

Ко-ти-ться, ко-ти-ться, ко-ти-ться…

Потяг у ніч закоханий.

Ніч зустрічає протягом

і проводжає поспіхом,

у-смі-хом, на-смі-хом, по-смі-хом…

Потягу взимку холодно.

Потяг у ніч закоханий.

Холодно взимку потягу.

Хо-ло-дно, хо-ло-дно, хо-ло-дно…

***

Ти – бісеня. Вирує магма,

нуртує кров твоя шалена.

Згорю в тобі, і буде мало

вогню, зігрітися від мене.

Ти – бісеня. Хоч я не знаю

твоїх грудей і твого лона…

Твій голос кличе, сміх гукає

і збуджує вузька долоня.

Ти – бісеня. Ні. Ангел світлий.

Волосся золото на щоки…

Ти – синьоокий гріх всесвітній.

Твій дім, мабуть, зоря висока.

Йдуть дні у вирій чередою.

Сумні і радісні. Колишні…

Якщо ти будеш не зі мною,

хай береже тебе Всевишній…

***

Здрастуйте, мамо… Матусю…

Здрастуйте, батьку… Рідненькі!

Рідко коли одізвуся…

Як ви там, тату і ненько?

Хочу приїхати! Хочу!

Серцем – до рідного краю…

Клята робота до ночі!

Бігаю… Заробляю…

Як ви там живі-здорові?

Може, вам ліки потрібні?

А чи зорали городи?

Що у вас там, мої рідні?

Ми тут у місті, як миші,

В дім по зернині і раді…

Вчора наснилось: колише

мама колиску у хаті…

Я вас прошу, не хворійте

І не журіться, не плачте.

А що ми дзвонимо рідко,

не ображайтесь. Пробачте…

.

Внуки ростуть-виростають,

Згадують бабу і діда…

Рідні мої! Обнімаю!

Міцно цілую! Приїду…

***

внукові

Голка тулиться до голки

На ялинці новорічній…

Перше свято у Миколки

Диво-ніч, свята, одвічна.

І полинуть над світами

Переливи крику-плачу

Крик – до тата, плач – до мами,

Діду й бабі на додачу.

Потім будуть щоки-цмоки.

Потім – усміх, люлі-гулі.

Хлопче, лелю, з Новим роком!

Накрути болячкам дулі!

Янголятком спить Микольця,

Заколисаний любов’ю.

В сон приходять дощ і сонце.

Щастя, доля і здоров’я.

***

Я впав у сніг.

А вовча зграя

хрипить

всього за мить

від мого тіла – ласої вечері…

Я – м’ясо.

Але спочатку буде біль.

Первісний біль,

пекельний біль,

печерний…

Я зупинив шалений біг.

Упав у сніг…

Цього хотів?

Чекав цієї миті?

Не знаю…

Вовки сьогодні будуть ситі.

Надовго?

Іще тремтіло

гаряче тіло…

Підігрітий

поволі танув сніг…

Набігла зграя…

***

За всіх жінок я піднімаю чарку,

Із ким пізнав і любощі, і сварку,

Нехай усім, без винятку, щастить,

А тим, хто зрадив, – хай їм Бог простить.

Завчасно звик збиратися в дорогу,

Пора з вершини дибати на схил.

Кому я зрадив – стану перед Богом

І попрошу за всі мої гріхи.

П’ю за жінок – тому немає ради.

Рука іще на чарці не тремтить.

Вони мені дали в житті багато.

А що взяли – те й чорту не злічить!

За всіх жінок я піднімаю чарку,

За тих, з ким було холодно і жарко.

Я п’ю до дна за ту єдину мить єднання з жінкою.

Господь мене простить.

***

Зірку місяць зрубав золотою сокирою…

Мить всього лиш летіть від колиски до вирію…

Так і сходимось ми – на біду чи на свято,

Ти такий, як і був. А мене не впізнати…

День і день роздирають безсовісно ночі,

Лиш встигаємо склепити втомлені очі.

А роки, наче постріли, – прямо в десятку,

Сивиною і зморшками внески-податки.

Шаленіє життя. Дефіцити. Конфлікти.

Від постійного «вгору» стираються лікті.

Телефони. Столи. Зачароване коло.

Тільки й бачили сонця – від колиски до школи…

Віск уже не стікає, свічі, певно, стомилися.

В рай гріхи не пускають, як би ми не молилися.

Поки ми гордували, від чеснот комизилися, —

Всіх синиць розхапали, журавлі розлетілися…

Так і сходимось ми – на біду чи на свято,

Я такий, як і був. А тебе не впізнати…

***

Бурчало Сонце: «Наберуся сили,

зіпнусь, візьмусь – Зими не буде!»

А Дід Мороз – щорік – старенький, сивий

ліпив собі Снігурку білогруду…

***

День спадає. Сонце гасне…

Незважаючи на моду,

На погоду, на природу,

Рік Новий приходить вчасно.

Рік старий… Йому пошана.

Він для нас був непоганим.

Навіть в чомусь визначним.

Попрощаємося з ним.

Всяк на цьому світі сущий

Хай стрічає рік грядущий!

Друзям і рідні вітання, —

Хай здійсняться сподівання!

Віку, щастя і здоров’я,

Сміху, щирості, любові!

Келихи у всіх по вінця?

Хай шампанське заіскриться!

За добро, надію, вдачу

Підніміть, хто не ледачий!

Щоб ми долю не згубили,

Щоб кохали і творили!

Щоб росли на радість діти,

Щоби мир ішов по світу!

Хай нам весело живеться,

Хай співається і п’ється!

Щоб усі були багаті,

В кожнім домі, в кожній хаті!

Хай нас доля не минає!

З Новим роком, п’ю до дна я!

***

Дощ гортає зошит. В нім весна і осінь.

В нім зима холодна. В нім усе зійшлося.

Розмивають краплі букви в кожнім слові.

Дощ гортає зошит нашої любові.

***

Я люблю твої пальці,

що, мов промінці,

ковзають по щоці.

Вони теплі, м’якенькі,

уміють радіти.

Їм рука, наче ненька,

а вони, наче діти.

То соромливі,

то пустотливі…

Дивнеє диво.

Танцюють танок —

ти засміялася.

Сплітають тинок —

ти заховалася.

Не холодні,

сьогодні

в моїй долоні

бути згодні…

Мої вуста нікому не скажуть,

що їм сняться твої пальці.

Бо ти навчила мене мовчати.

***

Привіт, актори, дами і поети,

Тут публіка – куди тобі Парнас!

Промови зайві. Приберіть букети.

Ті атрибути, друзі, не про нас.

П’єро, мій любий, кави закортіло…

Поки він зварить, Арлекін, налий!

Театр згорів! Кому до того діло?

Патрони й метри стережуть столи.

У теплий попіл дощ впаде ранковий.

На світі тиша. Немовлята сплять.

Театр новий збудують. Достроково.

Мабуть що, діти внуків немовлят.

Підставте кухлі. Хай нам буде вдача!

Шампанське б’є – шалений пульс життя!

Ми живемо, бо вмієм дати здачі!

Нас не гризе потреба каяття…

***

Глупа ніч.

Очі в очі.

Пада сніг.

Диво ночі.

Ніч і день.

Пада небо.

І на мене

й на тебе.

Пада світ.

Я тримаю.

Очі сніг

замітає.

Ніч і день

сніг іде —

день і ніч

перепліта…

Перед тим,

як світ впаде,

поцілуй мене

в уста…

***

Не видно світу. На віконцях – диво.

Втікає з дому вечір соромливо…

Таке жадане і сліпучо-біле

у сутінках народжується тіло…

Волосся водопад… шовкове лоно…

На мої очі – дві вузькі долоні…

О Господи! Як сю красу зліпив?…

Долоні падають… а я іще сліпий…

Сліпий і спраглий. Репають вуста…

Грудей налиті келихи підстав.

Розпечений язик, мов гостре жало…

Трикутник вабить чарівним овалом…

Хитни долівку… від і до… до мене!

Тремти назустріч… до і від… шалена!..

Крізь браму розчепірених фіранок

блідий і змерзлий заповзає ранок.

Не позирай у шибку полохливо.

Світ не підгледить.

На віконцях —

Диво…

***

Він клав її на стіл. Вона пручалась.

Казала: «Нудно… Це вже все було…»

Їм не кохалось. Їм не цілувалось…

А за вікном мело, мело, мело…

Вони обоє наче подуріли.

Він плів таке, що Господи єси!

А тіло знов тулилося до тіла.

Казати «НІ» не вистачало сил.

Вона сміялась: «Я тебе зґвалтую!

Але колись… Не зараз. І не тут.

В тій піраміді, яку ти будуєш,

на жоден камінь я не підійду.

І я не камінь, любий, – вільна птаха…»

Крило волосся – наче ось злетить…

Дим огортав мовчанку. Стіл, як плаха…

Ніч промайнула, мов єдина мить.

Таких ночей в житті буває мало.

Щоб водночас і грішна, і свята…

Вони пішли. А їм услід блищала

загублена сережка-сирота…

***

Місто. Ніч. Блукає сон.

Сніг на ниточках висить.

Темні тисячі вікон.

Лиш моє вікно не спить.

Трохи випило вина.

Трохи кави, звісна річ.

Нині у мого вікна

видалась безсонна ніч.

Може, десь твоє вікно

теж не спить, шампанське п’є.

Може, світиться воно

одиноке, як моє…

***

Як я тебе цілую! Світку мій!

Тебе ще так ніхто не цілував.

У цьому світі, на землі оцій, тебе

Господь мені подарував.

Я припадаю до твоїх колін.

Я прагну тільки дотику грудей.

То скільки днів, чи скільки довгих літ

мою любов ховати від людей?

Чому боїшся ти моїх зізнань?

Люблю тебе. Не бачу в тім вини.

Мільйони літ життів, смертей, кохань

було до нас… Та що мені до них!

Хто був з тобою… є… хто буде ще…

Твоє життя мені не перейти.

Душа болить, як рана… в серці щем…

Люблю тебе! Моєю будеш ти!

***

Цей недоспіваний романс

Про лісникову теплу хату

Куди приніс замерзлу вас,

Щоб від морозу врятувати.

Я пам’ятаю дивну ніч,

Як ми у лісі заблукали,

І лісникову теплу піч,

Що нас до ранку колисала.

Тоді я з вами був на «ти»,

Я вас закохано голубив,

У двері дерлися чорти,

Вовки і тигри шаблезубі.

А ми в хатинці лісника,

І нас ті жахи не лякали,

Ваш теплий бік, моя рука…

В ту ніч ми спали і не спали.

Цей недоспіваний романс

У кольорах щоночі сниться.

До скону днів кохаю вас,

Моя улюблена… Рушниця!

***

Твої чоловіки… Мої жінки…

Їх не існує, коли ми удвох.

Нам Бог дарує дні, а не віки.

Нам кожен день дарує мудрий Бог.

***

Щодня дарує Бог тебе мені.

Щодня різдвяно тішиться душа…

Як довго ніч! Які короткі дні!

Шепоче серце:

– Ти не поспішай…

Мороз йорданський ходить по світах.

Висить – не пада – місяць, як сльоза.

Ворожить тихий вечір по зірках…

Що завтра нам готують небеса?…

***

Вітер розвіє дим, як пісні берегинь.

Все відлітає з ним, біліють тільки сніги.

Холод у шибку вікна б’ється, мов дідько злий…

Діво моя неземна, зорі свої закрий.

У золотих садах квіти покриє сніг.

Спить в голубих очах мрія нових доріг.

Лагідно в небеса сон принесе вітровій.

Діво моя неземна, зорі свої закрий.

Білить світи зима. Не прокидайся, спи.

Морок, як той відьмак, ніч на землі зробив.

Спи, хай прийде у снах спокій і день новий.

Діво моя неземна, зорі свої закрий.

Спи, діво неземна, спокійно спи.

Згубилася весна на терені доби.

У світі ти одна, на всіх земних не схожа.

Спи, діво неземна, я на сторожі.

***

Нам хтось непевний час призначив.

Чи янгол спав на небесах?

Я вранці очі твої бачу.

Минає день… А вечір – жах!

Ми знову в ніч йдемо окремо.

Чому нам випадає день?

П’ємо вино, горілку п’ємо…

Не ми йдемо. Життя іде.

Яке життя – четверте, п’яте —

для нас для двох призначить ніч?

Сумує янгол винуватий

у глибині блакитних віч…

***

Ми з тобою у клітках неволі… чи волі?

Наші змучені душі безпомічні й голі.

Голі так, що пульсують серця беззахисні.

А за ґратами – вир життєдайного кисню.

Коли ставили кліті, хіба могли знати,

що зустрінуться душі і будуть кохати?

Наші душі… неначе їх зводило Небо…

Щоб розрушити кліті – що класти на требу?

Як вхопити ковток того Божого трунку

Для єдиної миті, одного цілунку?

Наші душі волають у клітках-примарах.

Поцілунок – рятунок чи обрана кара?

***

Вона забула. Бо життя

текло рікою. Як ведеться.

А хижа паща каяття

лише на старості верзеться.

Та й в чому каятись? Жила.

Кохала. Бавилась. Сміялась.

А потім? Потім далі йшла.

А що було – те забувалось…

Якісь пожовклі сторінки…

Рядки… чиї?… кому?… Забула.

Незрозуміло… від руки…

Давно писалося. Минуло…

Як весело вони горять!

Ось до каміна сіла ближче.

В теплі, звичайно, й не згадать.

А якщо чесно, то – навіщо?…

***

На початку Життя

читали поети коханим

ніким не записані вірші…

Ті вірші дісталися сонцю,

воді і веселому вітру.

І нині лиш

осонценим,

вітром овіяним,

умитим росою

відкривається слово

ніким не записаних віршів…

***

Казати – марно. Питати – зайве.

На серці – хмарно. Живу, як зайда.

Душа – без ладу. Буває гірше?

Моя відрада лиш ти і вірші.

***

Твоє тіло пішло в кав’ярню.

Моє тіло пішло додому.

А душа на снігу лишилась…

Лити в душу горілку марно.

Від горілки пекельна втома.

Й без горілки душа стомилась.

Може, снігу багато в книзі?

В нашій книзі… То він розтане.

Потече у Дніпро водою.

Може, ми чогось напилися

і тепер щохвилини п’яні?…

Може, ми – і не ми з тобою?

І закінчимо вірш на тому…

Він – безумний. Вона – прегарна.

Це, мабуть, зовсім інші люди.

Його тіло пішло додому…

Її тіло пішло в кав’ярню…

Тільки як же з душею бути?

***

На серці чи печаль, чи втома,

а чи передчуття біди…

Давай поїдемо додому,

щоб я в дорозі не один.

Щоб довше час обох нас тішив,

Хоч довше – теж єдина мить…

Дістану з неба срібний ківшик —

тебе коханням напоїть.

Я вже напився до безтями.

Себе запитую… А ти?

Що в цьому світі буде з нами?

Чи є для нас іще світи?

Де знахар той, кому відомо?…

Прийди хоч би у ніч… Приснись…

Давай поїдемо додому.

Удвох поїдемо… Колись…

***

У зморшках часу і землиці,

У давніх забутих містах

Коса твоя чорная сниться

І сняться гарячі вуста.

Чи третє життя, а чи п’яте

Живу на старенькій Землі.

Не можу тебе не кохати —

Єдину на тисячу літ.

Цілунку жаданого чари

І лагідний дотик руки…

Пливуть заколисані хмари

З далеких віків у віки.

Онука русина, чи ляха,

Чи славних полянських князів,

За тебе я сходив на плаху,

За тебе тортури терпів.

Ти неня моя і дружина,

Ти доня моя і сестра.

Свята, неповторна, єдина,

Одвічна богиня добра.

Твій образ на сотнях полотен,

В казках, у молитві пісень.

Без тебе я жити не годен —

Ні вік, а ні рік, а ні день…

***

Одного разу вітер на світанні

Освідчувався яхті у коханні.

Щоглу голубив, піднімав вітрило,

І біла яхта вітер полюбила.

Але у нього на душі неспокій —

На рейді міноносець крутобокий.

Сталевий красень, велич і відвага,

В коханні то велика перевага.

Бісився вітер, аж вітрило рвалось,

Та біла яхта в зраді не призналась.

З тих пір одна, сумна і безталанна,

Блукає біла яхта у туманах…

***

Земля оберталася швидше щомиті.

Металося серце в клітині грудей…

Ти вийшла назустріч єдина у світі —

Єдина із тисячі тисяч людей.

Ми двоє – і натовп. Немає рятунку

А заздрощів змії повзуть звідусіль.

Всі очі втопилися в нашім цілунку.

Пащеки шипучі розкрилися всі.

А ми полетіли над шипом і свистом.

В пітьмі загубилися очі-вогні.

Не хочу у натовп! У натовпі – тісно!

Єдине – ти вийди назустріч мені.

***

Купити – дорого…

Продати – дешево…

Я тебе купити хочу,

Щохвилини, день у день

Голову собі морочу —

Взяти б грошей, тільки де?

Скільки, у якій валюті,

І яка тобі ціна?…

Хай цинічно, та по суті,

Правду, чесно і сповна.

Я тебе купити хочу,

А навіщо, знаєш ти?

Щоб продати на всі ночі

В перший-ліпший монастир!

В чоловічий чи жіночий —

На всі ночі, на всі дні!

Я тебе продати хочу,

Всю, із голови до ніг!

Я тебе продати хочу,

Без вагань, без каяття.

Я тебе купити хочу —

І кладу своє життя!

***

Залиш мені свій голос.

Я хочу йти… Як я не хочу впасти!

Це знаєш ти, це чуєш ти, це бачиш ти…

Це вмієш ти, це можеш ти, це робиш ти,

коли твій голос

народжується в телефоні…

Усьому світові віддай

своє кохання.

Свої вуста і свої очі,

свої руки, тіло…

Залиш мені свій голос.

Ні!..

Руки залиш,

що обіймали мене

давно, колись, єдину мить…

Вуста залиш,

що цілували мене

давно, колись, єдину мить…

Тіло залиш,

що пригорнулося до мене

давно, колись, всього лиш

на одну-єдину мить…

Очі залиш.

Я в них давно втопився…

Усьому світові віддай

своє кохання!

Залиш мені свій голос.

***

Я сам себе караю і катую.

Того ти не навчишся і за вік.

Мабуть, тому що місце орендую,

Якого вартий інший чоловік.

Та хто ж той він, і де його шукати?

Якби те знав, я б сам його привів!

Пішов би геть від вашої з ним хати,

Якби я знав напевно, хто ж той він…

Ти добрим сниш. Тортури в сон не зайдуть.

Два янголи твій спокій стережуть.

А я вночі під вікнами, як зайда,

Покараний, скатований ходжу.

***

А за вікном – межа —

Холодна ніч… Чужа.

Ні силуетів, ні облич.

Самотня ніч. Холодна ніч.

А місяць, як відьмак,

Ворожить – все не так.

І ти не зви мене, не клич

В самотню ніч, в холодну ніч.

А за вікном – віки —

На відстані руки.

І ми на протязі сторіч,

І поміж нас – холодна ніч…

***

Ти граєш роль ображеної дами.

Мені здається, що тобі вдається.

А дні дурні блукають поміж нами…

Хоча, буває, й мудрий попадеться.

Та мудрий день короткий, наче постріл.

А дням дурним до пари глупі ночі.

Миттєві мудрі дні згадаєш потім…

Ображена… Найперша роль жіноча.

***

Кремація – не інкарнація…

Живі не згорають…

А з мертвого попіл – не пам’ять, а попіл…

Віддайте їй жменю.

Скажіть, це останки останнього вірша.

Вона їх роздмухає вітру не згірше.

Я попелом ляжу

їй на коліна.

На мить.

Щоб далі летіть.

Ото погуляю по світу!

Поки не розтану в морях…

Цікаво, дмухне, щоб відразу

підхоплений вітром забувся?

Чи трохи погріє в долоні?

Погріє долоню…

Останки останнього вірша…

Живі не згорають…

А з мертвого попіл – не пам’ять, а попіл…

А пам’ять згорає на попіл?

У неї…

У тебе холодні долоні…

***

Питав: – Де край?

Юрба стискала плечі.

Стогнала: – Рай!!!

Іди! Мовчи! Чекай!

Ось буде вечір —

і краї лелечі,

молочні ріки —

благодать довіку.

Юрба шипіла: —

Рай! Не край!..

Я не збираюся до раю.

І пекла теж я не зрікаюсь.

Чужую, не свою кохаю.

І не караюсь. І не каюсь.

Де край?! Не щастя. І не мука.

Куди? Навіщо? Без дороги…

Самотність мовчазного крука…

Утома. Щó юрбі до того…

***

Помолися за мене подумки,

Якщо знаєш супліття слів.

Але серцем, душею, не в позику,

За спокуту моїх гріхів.

Помолися за некоханого,

Що коханням тебе не зігрів.

Це єдине моє прохання…

Я ж ніколи тебе не просив.

Помолися за мене, грішного,

Я надміру в миру грішив.

Бо мені не дійти до Всевишнього

З повним клунком моїх гріхів.

За чужого, тобі нелюбого,

Час молитви – єдина мить.

Там, на небі, в хмарині-люлі

Бог почує і мо’ простить…

***

Зима була дуже довгою…

Чи тільки для нас з тобою?

І доброю, і не доброю…

Зима була просто зимою.

А ми були розтривожені,

колючі, незрозумілі.

Мов коні невільні, стриножені,

несмілі і неумілі.

З вустами вуста стикалися,

не з радістю, ніби з сумом.

Лякалися і сахалися,

неначе пробиті струмом.

Зима забирає ночі і дні,

хоч нам обіцяла ніби.

А ми стоїмо розвітрені,

Повінчані першим снігом.

***

Я пам’ятаю день, хвилину, мить,

Коли зійшла з небес очей блакить.

Я вами снив у безвісті ночей,

І до безтями пив блакить очей.

Наш золотий одвічний оберіг

Щодня кладе стежину вам до ніг.

В човні чекає вас біля верби

Щоночі срібноликий ворожбит.

Над світом полохлива, неземна

Кохання дивна музика луна.

Єднає Небо й Землю, день і ніч

Та музика блакитних ваших віч.

Стрічаю знову вас, небесну й нічию,

Бентежить спомин вашу пам’ять, як мою?

Допоки Сонцю присягає білий світ

Мовчатиму й чекатиму отвіт…

***

Ти правиш часом. Як вода

рікою. Куди захочеш!

Я дні тобі свої віддав.

Тепер ти забираєш ночі.

Вночі приходиш. І мовчиш.

Але ж приходиш… Значить, віриш?

Який чаклун тебе навчив,

щоб ти писала мої вірші?

Я всіх жінок своїх відтяв.

Все, що до тебе, – пережите!

Ти – ще одне моє життя.

Давай учитися любити.

***

Давай учитися молитви.

Молімося за нас з тобою.

Щоб ненароком не розбити,

те, що вже назване любов’ю.

За те, що маєм щастя жити.

За таїну одну на двох

Давай учитися молитви,

Щоб нас почув старенький Бог.

Молюсь за себе і за тебе.

Щоб нам Господь призначив час…

Хоч у думках молись до Неба.

Хоч уві сні проси за нас…

Давай учитися молитви.

***

Хто був першим, чоловік чи жінка?

Нумо, вчені-мудреці, агов!

Розшифруйте написи на стінках

Древніх індіанських забудов!

Хто був першим? Про ребро не треба!

Полишіть казки для казкарів.

Нумо, вчені, розгадайте ребус,

Таємницю наших прабатьків.

Та для вчених все це не суттєво,

Але я вже здогадався сам.

Першою була, звичайно, Єва!..

Навіть якщо першим був Адам.

***

Кохана, слів яких знайти,

Не мовлених ніким ніколи…

Бо є у світі тільки ти,

Моя лебідко, моя доле.

Рудий промінчик-цуценя

З вікна стрибає прямо в очі…

Хай буде сонячно щодня!

Хай буде зоряно щоночі!

Хай збудеться віночок мрій,

Нехай літам не буде ліку!

Хай над тобою, світку мій,

Літають янголи довіку!

***

Німе довкілля. Німота довкола.

Чи я оглух.

Далекий тупіт. У степу. Моголи.

Зайшли на круг.

Немає схову. Ніде заховатись.

А місяць… Чверть.

Упасти ниць… А чи за шаблю братись…

Полон… Чи смерть…

Моє життя… Чи воно варте бою…

Йому ціна…

Ти все взяла. Взяла життя. З ціною.

Ти. Все. Одна.

Чи буде бій… Рука на шаблі терпне.

Минає ніч…

Світає. Світ німий. Сьогодні Вербна.

Сумління пріч.

***

Я сьогодні зустріну рожденну добу.

А коли засвітає, зламаю вербу…

Перший раз себе хльосну за тата, бо він вже ніколи…

Вдруге хльосну від мами, гарненько, до знаку, до болю!

Рідна, світла, єдина, далека… Пробач, що не вдався…

Що не був тим, ким є, а лиш тільки здавався.

Втретє хльосну. Від брата. І ще раз ударю. Від брата.

Брав у брата. І ще брав у брата. Пора віддавати.

Я не зрадив… Чи зрадив… Простіть мене, брате і брате.

Як прощають дорога додому і батьківська хата.

Далі буду періщить. Без ліку. І душу. І тіло.

То від сина. І доні. Що їм напекло-наболіло.

Два крила моїх… Лету вам, діти. І щастя. І долі.

А від пам’яті – тінь у колишньому нашому домі…

Гнаний. Битий. Самотній. В копійку нікому не вартий.

Душу чорту програв. На пиятиці. В мічені карти.

Не жалів я нікого. До себе жалю я не хочу.

І прощення живих і почилих собі не пророчу.

А чому ж ти мене не побила святою вербою?

Все минає. Мине. І минемо обоє з тобою.

Буду жить. Винуватий. З виною. Із болем. Буду йти.

Бог простить

…

***

Наші чуби пересипані сріблом,

Діти зросли, вже й онуки пішли.

Ми не питали, кому це потрібно,

Просто робили все, що могли…

Небо блакитне, травиця зелена,

Зіроньки ясні…

Брате, життя шалене,

Але – прекрасне!

Трудно і весело. З ранку до ночі.

Наше життя не змарнований час.

Маємо право дивитися в очі,

Щоб не казали сьогодні про нас…

Річка з роками лине невпинно…

Сонце голубить кожную днину.

Будемо жити, усміх не згасне.

Брате, життя – прекрасне!

***

Сьогодні, брате, Вербна.

На небі місяць повен…

Дитинство не повернеш,

Про нього тільки спомин.

А місяць мідноликий

Над маминим подвір’ям.

Він… Чуєш? Нас покликав!

Він бачить нас! Я вірю.

Він знає наші тайни,

Він береже нас, брате.

Його просили тато

Нас грішних доглядати.

І він не винуватий,

Що ти і я не вдома.

Пильнує місяць хату,

Він є давно й надовго.

Сьогодні Вербна, брате,

Зелене вербне свято.

Щоб зникли всі напасті,

Вербою б’ю – на щастя!

Не я б’ю, верба б’є,

За тиждень – Великдень.

***

Край широкого лану [1]

Я слухав весну.

Міряв оком неосяжну

Неба глибину.

Брав у пригорщі повітря

І вмивався ним.

А втиравсь весняним сонцем,

Чистим та легким.

Потім біг до горизонту

Падав долі, знову біг.

Як дитина, грався сонцем

І награтися не міг.

Як пісню дівочу,

Дзвінку, чарівну,

До пізньої ночі

Я слухав весну.

1973

***

Наблукався Місяць по світах,

Вгору-вниз по сходинках сторіч.

Ненароком десь на небесах

Місяць покохав царівну Ніч.

Закохався Місяць, мов юнак,

Навіть попросив її руки.

Йшлося добре, сталося не так…

Діва Сонце вийшла із ріки.

Діва Сонце і царівна Ніч,

Дві красуні матінки Доби…

Місяць на порозі протиріч

Світанку Зірку полюбив…

***

Відмовилася легко, без жалю.

Як від старої драної одежі.

Відрізала: «Нікого не люблю!

Твоє ж мене тим паче не бентежить!

Твоя розрада – осінь і зима.

А я – весна. А я – гаряче літо.

Іду – сама. Біжу – сама. Лечу – сама.

Живу – сама… Не смій мене любити!»

Твоя любов, як осінь, облетить

І, як зима, стече у водограї.

І березневі голосні коти

колись про неї кішкам заспівають…

***

– Ось, дожився до ручки, покровителю, слухай,

Дзеленчу копійками у кишені дірявій…

– Маєш руки і ноги, маєш очі і вуха, —

Усміхнувся Олекса – теплий, добрий, ласкавий.

– Маєш голову, друже, не останню, я певен…

Тільки все це прикласти треба вправно, до діла.

А життя – штука хитра – випробовує пеклом,

І випалює душу, і викручує тіло.

– Значить, в муках пекельних за життя є потреба…

А про рай, святий тезко, я нічого не знаю!

Мовив Теплий Олекса із високого неба:

– А раю немає. Є пекельна дорога… до раю.

***

Ти – аметист.

Тепер я знаю точно.

Богиня фіолетових ночей.

Перетинаєш гордо

Шлях Молочний.

Пірнаєш в глибину моїх очей.

Ти – аметист.

Торкнешся серця – рана.

Ти – колір днів.

Ночей безсонних суть.

В тобі, кохана,

стільки гострих граней,

що душу на шматочки розітнуть.

Ти – аметист.

В тобі вулкан клекоче.

А рану в серці – хочеш —

зцілиш вмить.

І не один різьбяр

підступно хоче

тебе у срібну клітку заточить!

Ти – аметист.

Твій бог —

грайливий вітер.

В шаленім леті з ним

не охолонь…

Повір мені,

як я тобі повірив.

Лети, зігрійся в ківшику долонь.

***

Поклади рученята в долоні…

Холодні…

Дай вуста поцілую на вдачу…

Гарячі!

Хочу тебе пізнати —

Ти полюс? А чи екватор?

***

В порожню станцію метро

З нічного вогкого полону

Йду до останнього вагона…

В порожню станцію метро.

Здригнусь від гуркоту дверей,

Сам Бог велів їм зачинитись.

Мені нема куди спізнитись…

Здригнусь від гуркоту дверей.

В темряву потяг полетить,

Ліхтар мигне зелено-кволо.

Не повернусь сюди ніколи!..

В темряву потяг полетить.

Нема моєї в тім вини,

Що ти лишилась просто неба,

Що я лечу у ніч від тебе…

Нема моєї в тім вини.

А завтра знову буде день,

Нові тривоги і надії,

Минуле вітер перевіє,

І… завтра знову буде день!

***

Світились білі плечі українки

Між павутинок чорної коси…

Де починались конкурси краси?

В Османській Порті на Стамбульськім ринку?…

В скаженому розвихреному гоні

Топтали полини чужинські коні…

Топтали полини чужинські коні

У відблисках огнів нічних заграв.

Шалений вітер пелюстки зривав

І сухостоєм роздирав долоні…

Ніч притупляла сонця гостре жало,

Журливу пісню тихо колисала…

Журливу пісню тихо колисала

Розвітрених очей німа печаль.

Свята душа горіла, мов свіча,

В пітьмі пітних гаремів не згасала…

За піснею фонтан донині плаче.

Пройшли століття, не роки, тим паче…

Пройшли століття, не роки, тим паче,

Все нижче провиса Чумацький Шлях,

Чужинці не чатують в кураях,

І на порогах вже Дніпро не скаче…

Не грає степ високою травою,

Вже чужина зовсім не є чужою…

Вже чужина зовсім не є чужою,

Нову мораль взяла нова доба,

Дівча само на очі видиба,

Хизуючись і станом, і красою…

Хто продає? Хто виграє? Хто потерпає?

І Сам Господь, мабуть, того не знає…

І Сам Господь, мабуть, того не знає,

В яких стамбулах і в які часи

Розпочинались конкурси краси…

З плечей дівочих сукня опадає…

У Космосі на Марсіанськім ринку

Світились білі плечі українки…

***

Немає осеней багато.

Бо є лише одна-єдина

країна Осінь,

де живе кохана…

Сьогодні знову встану рано,

бо вже ж воно таки сьогодні!

Весна, а ранки ще холодні.

Вона ще спить.

Піду у сон.

Чи пустить?…

Чи сон це?

Сходить сонце.

Від сонця в очі

грайлики вікон.

Блакитне небо…

Блакитне?

Воно не відає блакиті очей

в країні Осінь,

де живе кохана…

Потоне день

у роздумах ночей…

В країні Осінь

знову ранок.

Піду незваний у сон…

Чи пустить?

***

Першого кохання вечори,

Через поле вгору і згори.

Від мого села до твого села

Кликала дорога і вела.

Першого кохання вечори,

Неповторні неба кольори.

Від моїх очей до твоїх очей

Ворожба невиспаних очей.

Першого кохання вечори,

Таїна незвіданої гри.

На твої вуста й на мої вуста

Полохлива зірка приліта.

1978

***

Килино! Ясонько! Калино!

Поглянь, якая Божа днина!

Веселе сонечко рум’яне

До наших вікон прикотилось.

Килино! Донечко кохана!..

Моя прамати народилась.

Весна була вагітна літом,

Тулили ночі день до дня.

По світу йшло нове століття,

Сліпе і кволе, як щеня.

Тоді управилися впору,

Посіяли чуже й своє.

Що наробились – то не горе,

Хліб на столі, й до хліба є.

І хата дітками багата,

І ціла вулиця рідні.

В недільний день святковий тато

Катають верхи на коні.

Ой, де ж ті коні, коні, коні?…

В якому полі?…

Роки малюють на долоні

Нелегку долю.

А за селом яри глибокі,

Круг ставу верби, наче тин.

Зійдеш на кручу, кинеш оком:

Ой, леле, світ – не обійти.

Та ж як підеш, коли при ділі,

Лозина цвьохкає – гиля!

Неначе після заметілі

Біліє в балочці земля.

Ще за Січі було, давненько,

Козак веселий Кочубей

Сюди заскакував частенько

До молодиці, на гусей.

Гусей любив, чи господиню,

Як люди кажуть – то було.

Бо ж по якій іще причині

Назвали Гусівка село?…

Килино, Ясонько, Калино,

Якая ж довга Божа днина!..

І прала, й пряла, й готувала,

Як сонце – з ранку до темна.

Біда ж за лихом не відстала —

Війна! А потім… знов війна!

Ой, вік новий! Такий непевний!

Іще малий, а вже страшний!

Хати пустіють, гинуть кревні

В пащеці хижої війни.

Біда і лихо – все минає.

Життя летить – не зупинить.

Килина, мов та квітка має,

Щоніченьки Іваном снить.

Побралися. Такі щасливі.

Не на роки, а на віки.

Щомиті руки полохливі

Стикаються, мов голубки.

І дітки. Трійко наймиліших,

Немов дзвіночки у дворі.

Від них у холоди тепліше,

Від них світліше на зорі.

І жити б так. Та знов жахливий

кривавий герць на всі світи.

Змололо Йвана дике мливо…

Вдалося діток зберегти.

У голод, холод і руїну

Над ними, з ними і для них

Плекала долю й світлу днину

Килина, Ясонька, Калина,

Одненька, Боже борони!..

Біді і лиху врешті край,

Примітив Бог. Оборонив.

Онуками обдарував,

У сні в чоло поцілував,

Узяв за руку і відвів

У Рай…

***

Я вночі подружився з кленом,

Він шелеснув, що друг – навіки.

Наші вікна дивились на мене,

А я дивився на вікна.

Нашим вікнам було на диво:

Темна ніч – він живе знадвору.

Я з ранковим туманом здимів

Від нічного вікон призору.

Світ нарешті убравсь в зелене,

До Великодня обрядився.

Я вночі подружився з кленом,

В наші вікна за ніч надивився.

***

Струна-мінор над вічністю бринить,

Стомившись, сонце падає в безодню…

На вівтарях гаряча кров струмить…

Жінок приносять в жертву і сьогодні.

Спада з плечей туги тяжкий тягар,

Зоря холодна в доли покотилась.

Я ради тебе вийшла на вівтар,

Умерла там і знову народилась.

Химерний сон щоночі, наче яв, —

Пере Перун дощами білі кості.

І я стою, і ще такі, як я,

Безмовні на жертовному помості.

А навкруги полянськії мужі.

Ти поміж них, русявий і далекий.

Жрець на вогонь поклав страшні ножі,

Вином священним напоїв із глека.

Я ради тебе на вівтар зійшла,

Умерла там і знову народилась.

Як довго ніч… Яка жорстока мла…

Чи то було?… Чи то мені наснилось?…

Крізь дим віків пашить кострища жар,

Стара полянка – Мати – на іконі.

Веде за руку знову на вівтар

Полянський син мене, полянську доню…

***

Моя кров – чорна кава впереміш із димом,

Я підземних кав’ярень найкращий знавець.

Мене туга у муках на світ народила,

Колисав мене біль – мій законний отець.

Я онука розпусти – старезної баби,

Що одвіку донині розп’ята на ліжку.

Гріх – мій дід – мене знехотя культями бавив,

З-під поли оковиту ковтаючи нишком.

Три руки мої вправні не можуть без діла,

Вісім пальців, мов човники бистрі снують,

То коханої зябра лоскочуть несміло,

То вінки їй з колючого дроту плетуть.

Моя дівчина – тиха, вродлива і чемна,

На хвості біла китиця – гарна оздоба.

Чорний прип’ятський квітень – їй батько хрещений,

Рідна тітка – трава, та, що зветься «чорнобиль».

Я нітратні борщі запиваю бензином,

Від нуклідів у тілі відраза і щем.

Протираю мастилами око єдине,

Умиваюсь досхочу кислотним дощем.

Мене тішить асфальтове чорне безмежжя,

Мене вабить лісів кам’яніюче диво.

І, нуртуючи, серце у шлунку бентежить

Моя кров – чорна кава впереміш із димом.

***

Минався квітень. В ніч. Одні.

«Подвір’я» – аж у вишині.

Та ми злетіли, мов на крилах.

О! Ти мені наговорила

такого, що душа воскресла!..

Дощ заплітав у перевесла

стрімкі струмки. Вони пручались…

А я не знав, що ти – сміялась…

Що то все – гра… Що ти – гравець…

Що ти вже знала: грі – кінець…

Чи я приручений тобою?…

Чи я приречений судьбою?…

Щоб душу, як вогнем пекло!

Награлась? Весело було…

***

Я хочу бачити твої очі

і небо…

Але як побачити небо

крізь твої очі?…

Я хочу бачити тільки

твої очі.

Небо твоїх очей.

Я колисатиму

небо твоїх очей

так,

що воно розхлюпається

і заколише

мене…

Розгойдане

небо твоїх очей…

***

Чоловікові треба в житті не багато.

Щоби жінка кохана жадала кохати.

Щоби діти зростали на щастя здорові.

Щоби дружба трималась на вірному слові.

Щоб утома була від тяжкої роботи.

Щоби ворог не в спину а в очі, навпроти.

Щоб дорога стелилася, мов скатертина.

Щоб не марно минулася кожна хвилина.

Щоби серце – як сонце, а подих – як вітер.

Щоб у милих і рідних минулися біди.

Щоби руки для лету росли, наче крила.

Щоб завжди було сили для доброго діла.

Щоби сріблом зима, щоби золотом осінь.

Щоб весною і влітку не гірше велося…

Чоловікові треба в житті не багато.

Щоб кохана сказала: —

Я вмію чекати…

***

Які брудні фасади і портали,

Невимиті асфальти некрасиві…

Аж блискавиця небо розірвала,

І впала благодатна перша злива.

Які пусті без листу чорні віти,

Невипрані галяви нещасливі,

Аж небо розчепірив дужий вітер

І впала дивотворна перша злива.

Які нудні змарнілі наші душі,

Які серця холодні й полохливі.

Аж мертву тишу віщий грім порушив,

І впала довгождана перша злива.

***

Дощ тихо ходить зі мною поруч.

Шепоче в листі:

– Ось-ось впаду…

Я хочу бути тобі у поміч…

Я хочу бути не на біду…

Я не холодний. П’янкий і теплий…

Кохана в тебе – дитя весни…

Впаду на неї… Прийде до тебе…

Прекрасна… Мокра… Ти… роздягни.

Я надивлюся на біле тіло…

Заплющу очі… Теплішим стану…

Ви так обоє цього хотіли…

Найнайгарніша твоя кохана!..

***

Своїм величезним чоботом

Він поруч голосно човгає.

Повз нас парасолі-човники

Пливуть догори дном.

Всі бачать, що ми притрушені,

Що бути удвох примушені,

Відьмачкою в ніч присушені,

Та мені все одно.

Іти нам та йти на виселки

Крізь вікон сусідських витрішки,

А дощ наче ситом висівки,

Спину йому нема.

Вгорі ні зірок, ні місяця,

Дощ з меншого більшим міниться,

Ми мовчки дорогу місимо…

Наче з ним і… сама.

В полоні дощу неспинного

Я тінню іду за спиною,

Зігнулася під провиною…

В чім лиш моя вина?…

Куди ми йдемо?… Чи дійдемо?…

Цей дощ перейде?… Чи діждемо?…

Іду під дощем… У сні, немов…

Живу під дощем… У сні, немов…

Ми удвох?… Я одна?…

***

Ніч прийшла. Я знаю, ти в дорозі.

Хоч дорога – таїна для всіх.

Місяць – я, і я – ліхтар на розі,

Світлом упаду тобі до ніг.

Йди, кохана. Небо тобі в поміч.

В тепле літо. У щасливі сни.

Я живу, як жив – з тобою поруч.

І чекаю. Підійди. Торкнись.

Ніч прийшла. Чумацький Шлях тихенько

Притулився до твого вікна.

Місяць – я. Ходи, моя маленька.

Бог сказав, що допоможе нам.

***

Як розказати, що таке життя?

Змагання, пря, одвічне поле бою?

А на столах учасників звитяг

На чарку меду – кварта гіркостою…

Як розказати, що таке життя?

У кого дух, а в кого злато – міра…

Коли приходить той, що душу втяв, —

На дуба й на лозу – одна сокира.

Кого мені з своїх висот навчити?

Як розказати, що таке життя?

Щоденний гріх? Щоденне каяття?…

Пусті слова! Все просто – треба жити.

***

Зачепився плащем. Маю дірку.

Через неї дивлюся на світ.

Непогано для понеділка.

Ця біда – не найгірша із бід.

Виду в дірці не дуже багато.

Вистачає мені того світу.

Клаптик неба, матусина хата,

Недописаний аркуш і квіти.

Але все це – лише половина.

Половина – тому, що без тебе.

Усміхається мудра хатина: —

Вона – аркуш. І квіти. І небо!..

***

Куди пливе хмарина?

Куди пташина лине?

Куди втікають пережиті дні?…

Часу не зупинити.

Тебе одну любити

на цілий вік присуджено мені!

Ти знову не зі мною.

І ми удвох з бідою

до ранку розливаємо вино.

Я гніватись не вмію.

Я п’ю і не п’янію,

бо ти моєю будеш все одно!

Весна приводить літо

і йде блукать по світу

а там на черзі дощ і знову сніг…

Часу не зупинити.

Тебе одну любити

на цілий вік присуджено мені.

***

По землі ходила юна ніч.

В дивину русява, синьоока…

Вечір причаївся у човні

і з’явився, ніби ненароком.

Вечір юну ніч приворожив.

Пригорнув. Поцілував у груди…

– Зачекай, красуне, не біжи…

Вже поснули галасливі люди.

Хто побачить, що зі мною ти?

Зорі й місяць заколише вітер.

Шати скинь і косу розпусти.

Я тебе кохатиму до світу…

Ох, яка була кохання гра!

Вечір ще не знав таких коханок!..

Вечір міцно спав у люлі трав…

Юну ніч вже цілував світанок.

***

Вони без тями любили

Одну й ту ж людину:

Він – її, вона – себе…

***

Довгий літній день

З віч скидає ніч.

Тисячі людей,

Тисячі облич.

Ококруговерть,

Довгий день, як мить.

Простору ледь-ледь,

Ніяк і злетіть.

Листопад – на сніг,

Радість – на біду.

Ескалатор днів,

Зупинись, зійду.

З простором на «ти»,

Ось злечу, але…

Нíколи зійти —

Бо мільйон проблем.

Обривати слід,

Рушити зв’язки,

Вирватись у світ,

Та асфальт в’язкий.

Довгий літній день

Знову ніч прибрав.

То життя іде,

Чи одвічна гра?

***

Вона була коханка Місяця…

Вікно щоночі – як ворота.

Ви бачили, як Місяць міниться?

То аж ніяк не на погоду.

То він коханці переказує,

про час, коли посне людва.

Химерні пози його «фазами»

нарід учений назива.

Вона була коханка Місяця…

Вночі приймала його ріг.

А вдень – щодня – у неї місячні.

То Місяць так її беріг.

***

Ти хочеш, діво неземна,

По небу ковзаючи ніби,

Гірського випити вина

І вкраяти земного хліба.

Вдягнула шати золоті,

Аж запалила небокраї.

Твою, богине, мідну тінь

Легенький вітер овіває.

Земну пізнавши таїну,

Яку віки сховали в скелях,

Співаєш пісню неземну

В небесно-зоряній капелі.

Твій голос чую тільки я.

І серцем чую, і душею.

Молитва лагідна твоя…

Тепер я прокидаюсь з нею!

***

Дівчинка хотіла жити в морі.

Де медузи плавають прозорі.

Де стрімкі й великі риби срібні.

Море їй здавалось чимось рідним.

Дивом аметистового світу

вабило безмежжя оксамиту.

Море, де народжуються хвилі,

ніжні, буркотливі, білокрилі.

Дівчинка хотіла жити в морі.

Де купає місяць жовті зорі.

Де веселі пустуни дельфіни

залюбки підставлять мокрі спини,

і полине дівчинка зі сміхом…

Море їй наснилося на втіху.

Але в очі широко відкриті

бризнуло краплинками блакиті!

Дівчинка хотіла жити в морі…

***

Шелестить срібний зоряний дощ,

Міріади прозорих див.

Темні спини безлюдних площ

Пам’ятають твої сліди…

Тротуарів круті береги,

Лабіринти дворів нічних.

Ти – із роду святих берегинь…

Ти – із сивої давнини…

***

Зіп’явся день. Ніч на плечі повисла.

Жартує ніч… Спинюся на межі.

Бажання як у жмені серце стисло…

День – брат мені. Ми рідні по душі.

День осмілів. Розкинув шати ночі.

Під чорним тіло біле, наче сніг.

День – брат мені. Як він кохати хоче!

Ніч засміялась. І сказала: «Ні…»

***

Нестерпний біль у серці не вщухає…

Вона мене кохає чи карає?

За що карає? В чім моя провина?

За те, що я люблю? Тоді я винен.

Страшну вину під назвою «любити»

Не змити кров’ю і не замолити.

Що нам робити, грішна моя доле?

Нехай втішає душу моїм болем?

Якщо ж кохає і по-іншому не вміє,

А я її, дурний, не розумію?

Тоді я біль закутаю у душу,

А серце нею тішитись примушу…

***

Я тебе заховаю

в обіймах від світу.

Я тебе закохаю,

закохану винесу в літо.

І розкрилену ледь

живу покладу у траву…

Де ніхто не ходив…

Станеш ти

Диво-квіткою в лоні ріки.

Розцілую усі пелюстки.

Засоромиться місяць,

впаде у криницю…

Це не сниться.

Буде літо.

І я заховаю

в обіймах тебе

від усенького світу.

Заблукаємо в травах,

забудем дорогу додому.

Я тебе закохаю.

До спраги! До втоми!

Будеш пити з криниці,

куди місяць упав…

Він не спав!

Ти не бачила —

він підглядав!

Він такого навчиться!

Він тебе і мене

передивиться наскрізь!

Буде свідком небесним,

єдиним-одним

мовчазним.

А під настрій

киватиме весело

нам з вишини…

Я тебе заховаю.

Ти мене закохаєш?

Війна

Все починалося з грому небесного,

Такого жорстокого, такого нечесного.

Із ненависного злісного грому,

Який на світанку вигнав із дому.

А небо світле закрили хрести…

Господи! Боже! Ти є? Захисти!

Крізь руки у двір гусенята малі…

І кров на травиці… І кров на землі…

І шипить у ставку гаряче залізо…

І полум’я дике шугає над лісом…

І мама мовчазно-бліді, як стіна…

І тато поволеньки мовлять: «Війна…»

***

Шукаю тебе в метро.

– Не знайшов, – кажу.

– Що? – питає бабця.

– Кого! – кажу.

– До віку знайдеться… – каже.

Про нас…

***

Теплий ранок. Химери туману.

А роса перемита дощем.

Дощ сьогодні прокинувся рано,

Дріботить і по шибці тече. Йду у світ.

Ліс шепоче, щебече.

Дощ лопоче по тихих ставках.

І кидає краплини на плечі,

І грайливо стриба по щоках.

Божий дощик. Небесна водиця.

Ми удвох на усенькі світи.

Хай тобі Божий дощик насниться,

Мов не я з ним гуляю, а ти.

***

Шляхи мої, де був і де не був…

В яких світах, якої пори року…

Чекай мене не день і не добу,

Моя кохана, діво синьоока…

Скінчилась січа. Сонце сіло в степ.

Стомився воїн. Сталь тримать несила.

Заснув у травах. Руки розпростер,

мов сокіл степовий могутні крила.

Мій прадід спить поміж добра і зла.

Під небом в запашному лоні ночі.

А русокоса діва на валах

до світу не стуляє сині очі…

Шляхи мої, де був і де не був…

В яких світах іще мені блукати…

Чекай мене не день і не добу,

бо ти умієш як ніхто чекати…

***

Кохана жінка… Кохана.

На перетині століть

чатує доля незнана…

Що буде далі – мовчить.

Що буде далі – не знаю.

На перетині сторіч

кохаю жінку. Кохаю!

Втоплюся в озері віч.

***

Вперед очей летить бажання бачити

ту мить, коли оголена, струнка, —

такою ще не бачена, а бажана, —

ступає на каміння із струмка…

***

Стара верба була старою відьмою,

А віти були не вітами – мітлами.

А як падало в плавні натомлене сонце,

Випливали русалки, зліталися сови…

І щоб хто повз неї, – обходили,

Навіть п’яниці – й ті городами.

Стара верба була мудрою відьмою,

Вже вона виділа та перевиділа.

А ми називали її просто бабою,

Бо кожного вечора під нею бачились.

Ми за стовбур у тінь ховалися

І до вечора там цілувалися.

Стара верба була доброю відьмою,

Вона усі наші таїни відала.

А як подалися у світи ми з тобою,

Залишилися наші любощі під вербою.

І чи ж є та верба? Стільки часу…

І де ти… і де я… і не разом…

1975

***

Ходить гривня м’ята

Через десять рук.

Пахне кріп і м’ята,

І часник, і лук.

Правильно – цибуля,

Але кому як.

Жіночки й бабулі,

В кожної клумак.

Теплі, світлі лиця,

Скульптору б ліпить.

Руки у землиці,

Та коли ж їх мить?

Поміж кіс, хустинок

Трохи є й чубів.

Мов кілки у тину,

Кожен сам собі.

В настрої святковім,

В місто, як посли.

Там обов’язково

Пиво на розлив.

Щільно, парко, тісно

Втрамбувавсь народ.

Доправля до міста

Все, що дав город.

Чарки дух з учора,

Запах стиглих трав.

Гамір, гул мотора,

Ось такий анклав.

Ходить гривня м’ята,

А дорога лине.

Пахне кріп і м’ята,

В шибку дух полинний

Гамірно і тісно,

Так, що спина в спину.

На базар до міста

Їде Україна.

***

Я стану звіром. Шаблезубим. Хижим.

Я ніч розкину навпіл, як стріла.

Я диво-квітку на Купала зріжу…

Щоб ти моєю назавжди була.

Я ікла вищирю і бідам, і незгодам.

Я пазурами скелю розітну.

Щоб ти прийшла. Моя. Кохана. Горда.

Щоб світ голубив лиш тебе одну.

А стане день – стопчу звірину шкіру.

Чи треба я тобі такий, чи ні…

Піду. Візьму з собою тільки віру.

Не щерблену. Як місяць уповні.

***

За прадавнім циганським звичаєм, коли чаша впала на землю, з неї не може напитися простий смертний, навіть якщо та чаша одна-єдина на світі, бо вона вже належить богині Землі, найшановнішій, найповажнішій, найвищій з богинь…

Наша остання чаша

упала на битий шлях…

Мої руки затремтіли

не від утоми тисячі доріг,

а від тихої думки про те,

що ти ніколи не пила з чаші моїх долонь.

***

Щоб знали, що нелегко жити в світі,

їм літо світ в долонях запекло…

Давно такої спеки не було!

Вони, як діти, заблукали в літі.

Він кликав очманіло день і ніч.

Слова жорстоке літо запікало.

Він кликав… А вона? Вона – мовчала.

Мовчала? Ні! Вона кричала: «Ні!»

***

Туман густий… Я загорну в туман,

сховаю душу як у свиту дівку.

На всі світи скажу: «Мене нема!»

За всі пости відпостую Петрівку.

І чарка й жінка хай мене простять.

Я хрещений як слід, дарма, що нишком.

Часи ці мушу я душі віддать.

Гріхів набрався повен лантух з лишком.

Піду у степ, до річки, до дерев.

До храму не піду, там піп з похмілля.

Я досі пив, горілка не бере.

Неначе хто мені підсипав тверезілля.

В густий туман я душу загорнув.

Зігрів і відмолив під небом чистим.

А далі знов – гріхів не омину.

Та прийдуть Спаси і свята Пречиста.

Душа, безлюддям втішена душа,

Позбулася гріхів, страждань, утоми.

Тепер мене моя душа втіша.

Петрівка – і не свято, і не спомин…

Із сербського фольклору

До води нага спускалась.

Соромливо прикривалась.

Дзьоби двох перепелят

заховалися в долонях.

Озирнулася назад,

чи нема очей сторонніх,

щоб не видивились диво…

Йшла туманом оповита…

А синичка пустотлива

виступала неприкрита.

***

Південь. Місто. Літо. Спека.

Він один. Сім’я далеко.

І вона якраз одна.

Трохи випили вина.

Море. Чайки. Пляж. Бікіні.

День помер. А нічка – міні.

Звідки він? Навіщо знати…

А вона? Забув, як звати…

***

На човні

По Дніпру.

Хрестик ніг…

Розтин рук…

У човні

На Дніпрі.

Розтин ніг

До зорі…

***

Править кіньми молодий,

Молода, як пава.

До широкої води,

На нічну забаву.

З-під копит переміш трав,

Січений на порох…

За деревами відстав

Весь весільний поїзд.

Править кіньми молодий,

Бричка, наче човен.

Всяк з дороги відійди,

Свідки ні до чого.

Де верба, стара, як світ,

Очерет високий, —

Заховалась у траві

Бричка крутобока.

Коні спутані мовчать,

Влітку добра паша.

Одяг, кинутий з плеча,

Все укупі – наше.

В лоні бистрої води

Грають білі спини.

Молода і молодий,

Наче дві рибини.

Хвиля крилами з плечей

В глибину пірна…

Не бува таких ночей

Більше, ніж одна.

Стежка в ліс… Лише для двох.

В шересі трави

Їх примітив сивий Бог

І благословив.

***

На срібній таці тихого ставка

Буття зійшлася суть.

Мабуть, всесильна Господа рука

Спинила плин часу.

У дивнім місці на краю світів

Чарівна кожна мить.

Світає, і стіна очеретів

У променях бринить.

Поважний короп хвилю нагорнув,

Його підняти – зась.

Мій поплавок веде на глибину

Пузатий пан карась.

На срібну тацю тихого ставка

Спадає неба край.

Якби я грішний рай собі шукав,

То ось він – рай.

***

Щось вистукує потяг.

Не дочути. Не розібрати.

Затамовую подих.

Але чую, неначе крізь вату.

Напівзойк, а чи то напівшепіт.

А раніше ж… про тебе… до тебе…

Щось вистукує потяг.

Та навіщо мені перейматись…

В його стукоті спомин…

Біль тривожити… рани торкатись…

На пероні – у натовп!

І не чути! Забути! Не знати!..

***

Дякую за все, чого не сталось.

Дякую за все, що вже було.

А жалі я збережу на старість,

як поїду жити на село.

На світанку там, старий і сивий,

під напівзабутий спів коси

видивлюсь в траві волошки сині

й жалкувати буду до сльози…

***

Розкраяла. Питає: «Не болить?…

Нестерпно? Боже! Любий, я ж не знала!..»

І з швидкістю маленької бджоли

у свіжу рану… увіткнула жало.

***

Падало небо, падало…

На гостроверхі падуби

черевом наштрикнулося

і аж тоді схаменулося.

Вгору умить підстрибнуло,

«Ойкнуло», блиснуло, гримнуло…

І полилася на дерево

злива з пробитого черева.

***

Ревную,

бо

твій день сьогодні

не для мене.

І вчора теж…

Ревную

до перехожого молодика,

мрії якого кружляють

біля твоїх стегон.

Ревную

до продавця сигарет,

думки якого мацають

твої сідниці.

Ревную

до водія авто,

очі якого пасуться

в твоїй пазусі.

Ревную

до кожного,

до всіх,

бо

твій день сьогодні

не для мене…

І завтра теж…

***

Минули дні. Скінчилися гастролі.

Вагон хитнув нудотний дух вокзалу.

По голих рейках знов шукати долю

поїхав цирк. А клоуни – відстали.

Гойда життя скрипучу каруселю,

Одвіку Небо так розпорядилось.

Летять роки. Веселі й невеселі.

Поїхав цирк. А клоуни – лишились.

Тайфуни розбивають вічні скелі,

Вожді в багнюку сходять з п’єдесталів.

По вісях, від готелю до готелю,

мандрує цирк. А клоуни – відстали.

Весь світ навколо – циркова арена,

Вже й клоунят до біса наплодилось.

Чому ж ніхто не бачить, окрім мене, —

Поїхав цирк! А клоуни – лишились!

***

Дощище!..

Не упав. Напав

на спраглу землю.

Кохав.

Нестримно.

Наче ґвалтував…

Земля сміялась, плакала, стогнала.

І ще хотіла! Ще дощу бажала!

І тішилась природа з того тлуму.

І я.

Між небом і землею.

Мокрий.

Про тебе думав…

***

На цілий світ сердиті

Княгиня синьоока.

Всі слуги будуть биті,

Покарані жорстоко.

А той, циганкуватий,

Що подавав княгині

На сріблі замість злата,

Сьогодні в ніч загине!

На палю! Хай завиє!

Нехай тремтять від жаху!

Хай знають – їхні шиї

Для мотузка і плахи.

Холопи! Смерди! Таті!

Всіх до покори змушу!

Всі наскрізь винуваті!..

Та що ж гризе так душу?

А той, циганкуватий,

Ні пари з вуст, ні слова…

І вже тепер не знати —

Чи змова, чи обмова…

Він був. Не сон. А ява.

Гарячий. Незрівнянний…

Яка страшна забава!

Прощай! Прости… коханий…

Княгиня синьоока

Чолом до шиби стала.

Уперла руки в боки…

Сміялась? Чи стогнала?

***

Зачароване коло земного буття

розривають яскраві зірки і поети…

Твої плечі широкі – міцне опертя.

Покохай! Подаруй мені крила для лету!

Я до тебе злітаю, тримай небеса.

Помовчи, не питай, не торкайся, не дихай!

Я твій усміх ранковий, вечірня сльоза.

Я печаль твоя грішна і праведна втіха.

Зачеплю пустотливу хмарину крилом,

хай дощем благодатним омиє на вдачу…

Світ не знає про те, що між нами було.

Я сміюся, поете, не вір, що я плачу.

***

Поете, напиши мені політ.

Знайди слова, щоб запалало небо.

Я полечу від грішної землі.

Я душу покладу тобі на требу.

Поете, нас єднає тільки ніч.

Зійшла любов і запалила небо.

Нічний політ ти написав мені.

Мені одній! І я лечу до тебе.

Поете, на світанку не журись.

На згарищі, що називалось небом,

за нас обох покайся і молись…

Мене забудеш, помолись за себе.

Вибілена морем солоним…

Випещена сонцем черленим…

Б’ється у долонях-полоні…

Рибкою – з-під мене на мене…

Сильна… пустотлива… в’юнка…

Волі незрадливе дитя.

Та сама шукає гачка —

не для влову. Для опертя.

***

А завтра – перший день мого життя!

Того, що залишилося прожити.

А нині день і настрій – для пиття.

Усі до біса! Геть! Я буду пити!

Я питиму до краю. До межі.

В останній день життя, що вже збулося.

Кажіть мені, що хочете… Кажіть…

Ще не зима! Ще тільки рання осінь.

Наллю по вінця. Вихилю до дна.

Не каюся – не клявсь, не зарікався.

Останній день життя – не дивина.

А перший день… іще не починався.

***

Падають зорі і яблука

З темного неба додолу…

Тисячі років блукав,

Ось повертаю додому.

Тиха мете заметіль

Першоопалого листу…

Гей, ви, дороги круті!

Гей, ви, стежини тернисті!

Були печалі і радощі,

Були кохання і зради.

Молодість змили дощі,

Юність взяли листопади.

Маю безцінні скарби —

Руки і зранену долю.

На перехресті доби

Я повертаю додому.

***

Йдемо незбитими шляхами,

Та все до Неба, все до Неба.

А звідти летимо зірками

На грішну землю навпростець.

Пульсуючі серця і душі

Ми закладаємо на требу,

Аби було навіки сущим

Єднання душ, добро сердець.

Слова про вірність і кохання,

Такі прості, такі буденні,

Вуста шепочуть на прощання,

Як пісню віщую пісень.

Завмерлі струни пам’ятають

Артерій імпульси шалені.

Гарячі душі відлітають

У вічну ніч, у вічний день…

***

Не знав, куди подіти її слова.

Поклав на підвіконня.

Вітер узяв погратися.

Уночі була буря.

***

А нам неждано випало з тобою:

Моя любов – од відчаю до болю;

Твоя любов – не зичив би такої

ні ворогу, ні злодію, ні кату…

Ти не злітаєш…

А навіщо ж ти крилата?

***

У кленовому гаю

Із високих трав шовкових

Шила Либідь кисею

Для братів своїх кленових.

Кличе сонячних зайців

Сонце в сонячну колибу

А кленові молодці

Бережуть царівну Либідь.

Кожен рік могутній Дуб

Шле сватів у гай кленовий.

– Я за нього не піду! —

Каже Либідь знову й знову.

– Міг би сам до нас прийти,

Якщо він мене так любить…

А кленовії брати

Бережуть її для Дуба.

В ніч осінню грозову

Дуб звалила блискавиця.

Впала Либідь у траву

Стала річкою сестриця.

Підняла на хвилю Дуб,

Поховала у долині.

Клени берегом бредуть,

Бережуть її й понині.

***

Ось.

Візьміте тіло.

Вже не одним

до вас зігріте.

Залюблене.

Воно уміє все.

Уміле тіло.

До неба піднесе.

В безодню кине.

Візьміть мене!

Горбочки, впадини, долини —

ворота раю.

Візьміть. Візьміте.

Закохаю!

Солодша меду.

Гарячіша печі.

Беріть. Любіть.

Терзайте!

Душу не чіпайте…

Душа – ворота пекла.

***

Вікно навпроти

відкрите сміло

в обійми ночі…

Грудей лампади…

Камін сідниць…

Вони не проти.

Вона б хотіла

забрати очі,

вуста віддати,

упасти ниць,

торкнутись тілом

і полетіти…

Вікно навпроти…

Вона не проти…

***

Літо в пору їм не збулося,

Двоє нарізно тішились квітом.

Та рушник простелила їм осінь. Літо.

Лагідне бабине літо…

Вона із дому. Він із дому.

Аж ось – удвох. Але ж – одні.

На рушникові, на м’якому.

Під зорями. У вересні.

Вечір на плечі

їм накидав прохолоду.

Та розпашіле двотіло

тремтіло

від насолоди.

Потім раділи

як діти:

– Сьогодні ж – Пречиста!

Бабине літо

бавило діти

Фарбованим листом…

Звідки ж утома?

Звідки руїна і сніг?

Той рушничок, на якому…

Забули у вересні…

***

Поперед мене по вулиці

дві половинки яблука,

стиглого-стиглого яблука

кольору синіх джинсів.

Хтось же ним ласуватиме,

стиглим-достиглим яблуком,

смачно-рожевим яблуком

під синім кольором джинсів.

***

Продає напої, пиріжки.

Світлі очі, усмішка крилата.

Леля! Їй би квіти продавати

Все у цьому світі навпаки!

***

Ходить, як прив’язана,

озирнусь – вона!

А чи так закохана?

На весь вік одна?

І з ким би я не був,

яким би я не був, —

вона – німа як риба —

за мною диба-диба!

Любов моя щоденна —

за мною тільки вдень.

Як пада нічка темна —

вона від мене йде.

Куди вона зникає

щораз в нічній імлі?

За ким вона блукає,

і де, в якій землі?

А як тільки ніч мина

– знов з’являється вона!

Тихо тихою ходою ходить

тінь моя за мною!

***

Плакали очі,

очі жіночі…

Ридма ридали

невтішно…

Сльози рясні,

і гіркі,

і солоні,

і зупинити несила…

Плакали очі

кольору ночі

за тим,

кого довго дурили…

***

Перекинула косу за плечі.

Розплелася коса, розплелася.

Ніби того й не бачить. Щебече.

Усміхнулася, сміхом зайшлася.

Скік – очиці – чи ж я до вподоби?…

А як ні – то якої хвороби

сонце світить і день народився?!

А коса? Кісничок загубився.

***

Скільки днів дощових…

Скільки сонячних днів…

Я крізь них і повз них —

на хиткому човні.

А за мною борги,

наче якір на дні.

Береги, береги…

До якого мені?

На той берег, де час

зупинився для двох?

Там Великдень і Спас,

Покрова і Різдво.

***

Дрімає бабця.

Хить – вагон.

Рукою – сіп – за клунок.

Навпроти сміх.

Старенька чує, та очей не відкриває.

Ще дві зупинки до базару подрімає…

Приснився перший поцілунок.

Найперший гріх.

***

Людська ріка, ранкова, нерозбавлена,

прибила – груди до грудей – дівчину.

Сахнулася, неначе я розплавлений…

Коротка мить. А в пам’яті світлина.

***

Керч… Починався жовтень…

Кожна хвилина – суть…

У всі часи часу не зупинити жорна…

Тішиться лист зелений.

Падає жовтий лист.

В жовтні – ми – вже були.

Жовтень – то суть для мене.

Те, що збулось у жовтні…

Треба тобі… Чи ні…

Щоб не змололи жорна,

жовтень віддай мені…

***

Печальна стежка. Клени в позолоті.

За нами стежить з неба Боже око.

Дурні надміру… Понад вінця горді…

Не йняти віри! Господу морока.

Дороги стелить нам сестриця Осінь.

Навіщо стежка, де печаль без віри?

А ми уперті стежкою пнемося!

Нам вік до смерті. Думаємо – Вічність…

***

А може, й не було дощу?…

А може, то хтось дрібно стукав?

Щоб ти почула…

Я почув…

Щоб ми почули…

Твої руки

здіймалися і опускались.

Неначе плин.

Чи лет немов.

Я тихо був.

Ти роздягалась.

І стукав хтось…

Чи дощ ішов…

***

Минулих днів не повернути вже,

Стомились свічі, віск на стіл стікає.

Шепоче осінь вірші Беранже,

І музика над вічністю лунає.

Як довго ніч за шибкою стоїть,

Замерзлий місяць кутається в хмари.

Шепоче степ рубаї Навої,

І лине музика над вічністю, мов чари.

Яскраві зорі – то парад планет…

Зібрався бусол у політ прощальний.

Шепоче ліс Шекспіровий сонет,

А музика – гаряча і печальна.

Стають роки, століття в довгий ряд,

Стомились свічі, віск на стіл стікає.

Шепоче осінь думи Кобзаря,

І Вічність, наче музика, лунає…

***

Я говорив з тобою.

Говорив до тебе.

Говорив тобі.

Вечір підслуховував.

Вечір хотів підслухати і тебе.

Але капелюх твого кепського настрою

був таким великим,

що ти роздратовано накрила ним

і себе, і мене, і вечір.

Вечір хотів нас зачарувати,

але розчарований був,

і пішов у ніч,

залишив тебе і мене

під капелюхом кепського настрою.

«Доброї ночі», – вечір устиг прошепотіти лише тобі…

***

Я тебе зацілую.

Горітимуть кров’ю вуста.

Я тебе намалюю.

Малюнок тобі не віддам.

Щоб ніхто не злякав

твоє тіло, нічим не прикрите…

Ти виходиш така —

безсоромна, доступна, відкрита…

Це єдиний малюнок

в моєму житті.

Це єдиний малюнок…

А як я хотів

малювати коханих!

Та аркуш білів на столі —

чистий, білий, охайний.

Я думав, що дар мій зотлів.

Ти єдина на аркуш зійшла,

засоромилась і ожила.

Я тебе цілував…

Я тобі не казав,

що тебе малював…

Осінь. Острів.

Очей небеса.

Як це просто.

Коли прагнеш любові.

Коли дні безголові.

Коли ти у полоні

нічного безсоння.

Коли ходять навколо

знайомі примари…

Не люди.

Коли зустрічі радість

прощання народжує біль.

Зацілую вуста!

Щоб почути,

що ти мене любиш.

Зацілую до крові!..

Малюнок залишу собі.

***

Я знову приїхав у рідне село,

Де, наче у казці, дитинство пройшло…

Де дивні світи відкривались малому,

Де проліски ранні і гнізда лелечі,

Де сльози і радощі були малечі,

Де кожна стежина – до рідного дому,

Де став обмілів і сховавсь в очереті,

Де юність моя збереглась на портреті.

Де чари минулого в тиші прилинуть,

Де мамині очі і мамині руки,

Де батькові яблуні цвітом зустрінуть,

В тій зустрічі радість й тривога розлуки.

Де були високими круч береги,

Безкраї поля і зелені луги…

Де кожного літа зозулі в гаю

Відлічують роки на долю мою…

Я знову приїхав у рідне село,

Де, наче у казці, дитинство пройшло…

1975

***

Я закладаю з бісом!

Бог мене не чує.

А той – давно полює.

Накинув душу оком…

Тож хай бере.

Нехай тепер гендлює.

Я закладаю з бісом.

Не чує Бог.

Але ж вони – брати!

Удвох

творили світ.

Помиряться, кому давати звіт.

Я з бісом закладаю.

Богу не до мене.

А чи почує біс?…

Та що мені вони!

Небесний і підземний…

Хіба земне кохання знають?!

А я?

В переймах дня і ночі

буває так,

що жити вже не хочу…

Але ж вона!

Аби дістатися вустами

вершин її грудей…

молюся Богу… закладаю з бісом…

***

Ти сказала: розділимо вірші…

Може, краще – слова?

Я візьму потаємні і грішні,

що із кров’ю тобі віддавав.

І відверті, і гострі, й колючі.

Що одній лиш тобі.

Хай одного мене перемучать,

віддадуть на поталу журбі…

Тобі лишаться крапки і коми?

Знак питання?… Дурня!

Не розділимо вірші ніколи,

бо від знаків слова не віднять.

***

Тук-тук…

Туктукають краплини

по черепку вагона.

Туктукають…

Самотню мою персону

заколисує ніч.

– Тук-тук…

Спатимеш?

– Ні…

Одиноко у сні.

Вона не сниться мені.

Туктукають хвилини.

Забула приснитися…

Тук… Тук…

***

Катуєш душу… Рідна, четвертуй!

Ріж на паски, а чи дери у клоччя!..

А тую ж душу в люлю золоту

сама вкладала… Збилось? Перейшлося?

Переступи. Наплюй. Пишайся тим.

Душа любила – в тому винувата.

І біль, і сум – непрошені свати —

по чарці вип’ють у почесній варті.

Закатувала душу… Не біда.

Чужа. Забудь. Не варто жалкувати.

Бо люля знов, осіння, золота,

колише душу лагідно… До страти.

***

Хіба дощу накажеш: не впади?

Мільйон краплин небесної води…

А чи земної? Нам яка різниця?

На парасолі падає водиця,

На дріб’я розбивається у леті.

Ми наче кожен у своїм наметі.

Ось я. І зовсім поруч ти.

Нам парасолі не дають дійти,

Дійти-зійтись на відстань подих-в-подих.

А дощ, мов на віки, усім на подив.

І ми з-під парасоль тих очі-в-очі,

А подих-в-подих – дощ того не хоче…

Оба надміру бережемо слово.

Нема розмови чи німа розмова?

Немов намети, мокрі парасолі…

До ночі вечір дибає поволі…

На відстань подих-в-подих не дійти…

Хіба дощу накажеш: не впади?…

***

Я бачу – он ідеш далека ти.

Туманом, а чи димом оповита…

Я спалюю написані листи…

А з ненаписаними що мені робити?

Мовчанка. Гра? Чи вихід? Чи безвихідь?

Я спалюю листи, а чи мости?

Це недобір? Чи перебір? Чи вибір?

Це осінь віку. Спалюю листи.

Листам припала страта на вогні.

Словам стражденним жить єдину мить.

А ненаписані палатимуть в мені.

Поки душа моя пропаща не згорить.

Розвів багаття! Вогнище!.. Палій!

Летять дими ошую і одесну

Згорять листи – каплички моїх слів.

Згорить душа і… з попелу воскресне!

***

Мені приснилось: у вікно

краплини стукали холодні.

Небесне сіре полотно…

Чи дно далекої безодні…

В калюжах човники-листки,

над світом хмари, наче сито…

Я мокрий на поріг ступив.

Ти плачеш. Мовчки сльози витер.

І враз погас у вікнах день.

У двір із даху ніч скотилась.

І яблука твоїх грудей

до рук моїх упали… Снилось…

Небесна повінь. Злива злив.

Лякає нас. Шумить над нами.

Тебе на руки підхопив

і тішились вуста вустами…

Грім грізно зливу умовляв:

– Та го-ді! Го-ді вже! Ша-ле-на!..

А ти, нага, мов немовля,

тулилась злякано до мене…

Приснилось? Чи було? Скажи…

Дощу відгомін не стихає…

Я жив до тебе чи не жив?…

Приснилось?… Чи було?…

Не знаю!

***

Дали гвинтівку. Змащену. Набої.

Поставили в шеренгу понад пліт.

І вивели із допру під конвоєм

Товариша моїх юнацьких літ.

І старший біс із посміхом невинним

Озвучив хрипко: «Вас дванадцять є!

Набої холості. У половини.

Щоби не знали, хто його уб’є.

Стріляти купно. За моїм наказом.

Хто зброю відведе – загине тут!..»

І обірвав плювком останню фразу.

І відійшов, щоб враз вершити суд.

Мій друг дивився і мене не бачив…

Команда «плі!», немов до прірви крок…

Тремтить рука… І серце дико скаче…

І палець натискає на курок…

***

Ти є в мені. Така колюча й гостра.

Як не лаштую, а болить на крик…

У нас є острів. А чи то півострів…

Та нас не відпускає материк.

Так. Я дурний. Мене твоє турбує.

Хоч і своє над вінця хлюпотить…

Хай нам художник долю намалює!

Як намалює – так і будем жить…

Дурію знов від запаху волосся.

П’янить очей невипита блакить…

Тебе ревную, жовтокоса осінь.

І ти ревнуєш. А мені болить…

***

Туман – аж падає росою

на золотисті килими.

А клени – наче після бою —

стоять з пробитими грудьми…

Мов полонені – без мундирів —

перед зимою стали в фрунт.

Та старші клени-командири

готують березневий бунт.

***

Злякалася життя? Мене?

А чи себе занапастити?

Поставила між нами «НЕ»…

НЕбачитися. НЕдзвонити.

Яке ж гірке твоє «ЛЮБЛЮ»!

Вуста – німі. В очах – сторожа.

І я у розпачі молю

твоєї ненависті, Боже!

Щоб не мовчання пустота,

що обручем холодним тисне…

Один лиш раз відкрий вуста,

скажи: «Навіки ненависний!»

***

Ти, зачатий сьогодні, вчора чи завтра…

Найпотаємніша думка двох, мить єднання,

сім’я батька свого, крик матері…

Ти народишся, обов’язково прийдеш у цей світ…

Світ правди і кривди, добра і зла, любови і ненависти,

краси і жаху, радости і болю…

Світ мудрагелів і дурнів, королів і блазнів, лицарів і рабів…

Хлопче, юначе, чоловіче, мужчино, муже…

Пам’ятай, що світ цей в первині своїй живе любов’ю,

великим таїнством кохання…

Тебе чекають чоловічі справи, мужеська робота…

Ти правитимеш країною, будуватимеш дім,

зароблятимеш шматок хліба…

Ти робитимеш багато чого, потрібного і непотрібного…

Навчися кохати жінку!

Навчися любити кожну, яка буде з тобою!

Віддавай їй усе, що маєш! Бережи її! Обожнюй!

Чи буде вписане ім’я твоє на скрижалях історії…

Чи лише в метриках та на могильному камені…

Живи так, щоб ім’я твоє жінка вимовляла, як ім’я Бога.

***

Степ старий, чистим вітром вимитий,

Говори, поки не заснеш.

Неба синь, темним світом випита,

Музика, не залиш мене.

Дай душі і полин, і соняхи,

Поспіши обігріть вогнем.

Муч її на зорі безсоннями,

Музика, не жалій мене.

Птахою вдалечінь полину я,

Піснею полечу за днем.

Зіркою догорю полинною,

Музика, зрозумій мене.

Смутку мій, обернись веселкою,

Вітровій і зима мине.

Будь сумною і будь веселою,

Музика, збережи мене.

***

Як ти живеш? Як твої дні, кохана?

Як твої ночі, ранки, вечори?

Чи до цих пір душа твоя вулканом

клекоче, дише, лавою горить?

Чому немає слів? Мовчанка… Тиша…

Йдемо до снігу… Чи до нас зима…

Моя душа твій кожен сон колише

і твою душу ніжно обійма.

Моя душа, намов бездомна сука,

втіка туди, де ти у самоті.

І виціловує твої вузенькі руки.

І пестить твої коси золоті.

Як я живу – кому до того діло?

Запив, жебрую, в ліжку у біди…

Моя душа до тебе полетіла,

а ти її женеш у холоди.

***

Таких розпечених ночей…

Таких розбещених очей…

Та ж ненаситних – ще! Іще!..

Падало небо,

біле,

зомліле від спеки.

Очі – далеко,

ночі – далеко…

Приблудний пес, рудий, як осінь,

приречено за мною йде.

А тут – зима вже на порозі,

довжезна ніч, короткий день.

Замерзле сонце скупо світить.

Ще не пора? Чи вже не час?

Нічого. Висплюся за літо.

Передивлюся сни якраз…

Розбещених?

Оце так диво!

Розпечених?

Перепече!

Рудий, ходи, куплю поживу…

Ну, ти й голодний! Ще? Іще?…

***

Моя пам’ять живе окремо від мене,

Моя пам’ять – це зовсім інша людина.

На ній старенький мій плащ зелений,

Мої черевики і мій годинник.

Все інше не роздивився.

Годинник мій. Це точно.

Минулого року він зупинився.

Я вирішив, що остаточно.

Аж, бачу, пам’ять звіряє по ньому

Мої секунди, мої години,

Мої надії, печалі, втому,

Мої здобутки, мої провини…

Чому ж блукає по світу пам’ять,

Чому ж ми з нею ніяк не разом?

Мою цигарку нахабно палить,

Мій час пильнує… З якого часу?

Знайду небогу, візьму за комір: —

Ось і зійшлися! Бо вже зайшлося!

То, годі мандрів? Ходім додому…

Шелесне пам’ять: «Ходімо в осінь…»

Примечания

1

Мій перший вірш (О.К.)

Content

Олексій Кононенко
Щоденник чоловіка на межі сторіч

***

***

***

***

Підслухана розмова

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

Війна

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

Із сербського фольклору

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

***

Примечания