Павло Коробчук

Священна книга гоповідань

Передмова

Добрі історики філософії кажуть, що Аристотель був першим гопом (звісно ж, вони казали трохи не так, бо називали речі «своїми» іменами, а не теперішніми). Є така історія: учень Платона настільки був дошкульно-прискіпливим до свого наставника, що змусив його покинути улюблене місце прогулянки в саду Академії і переміститися за його межі (підозрюю, що без стусанів не обійшлося, недаремно дідусь Платон обізвав юного Аристотеля «брикливим конем»). Гопи, отже, – це давній античний сюжет, і він простежується не лише в пролетарському середовищі, з яким переважно асоціюється. Сам я, грішним ділом звертаючись до цієї теми, дуже часто у приватних «польових дослідженнях» помічав, що серед теперішніх докторів наук та інтелігентів, включно з політиками й посадовцями, не кажучи вже про бізнесменів, міліціантів та заслужених діячів науки і техніки, трапляється встократ більше гопів, аніж, власне, серед тих нещасних виплодків соціального дна, позбавлених елементарного права життєвого вибору, яке щороку продукує своїх юних солдатів у мікрорайонах київської Троєщини і львівського Сихова, тернопільського Баму і донецької Путилівки.

Гопи – явище аж ніяк не стереотипне, як це прагнуть довести різні навкололітературні та навколонаукові діячі бездоганно-стерильного походження. І «нестереотипний» підхід куди продуктивніший і цікавіший, аніж «стереотипні» приписи й вироки, з обуреними, інтелігентоцентричними, збудженими, морально-осудливими вигуками та іншими пуками й мумуками. Як читачі літератури, ми з приємністю можемо дізнатися, що в дуже специфічних персонажів Діккенса, Селіна, Велша та нашого Ульяненка є «душа», їм навіть притаманна «любов» і «надія», вони можуть іноді «думати» і «кохати» (звісно ж – усе це в украй специфічний спосіб і в украй специфічних умовах). Саме література здатна зробити дотепним те, що в житті не може ним бути. Її справедливість якраз і полягає в тому, що вона себе нічим не обмежує, жодних тематичних табу собі не виставляє, бо, як казав ще мудрий Коцюбинський, все у світі – «літературний матер’ял». Любов і зрада, велич і падіння, страх і мужність, злидні й багатство, зло і добро, зло усвідомлене і зло неусвідомлене, поразка і безнадія… З усіма цими суперечностями література має справу і завдяки їм, вочевидь, є переконливою та існує. Вона здатна зазирнути туди, до чого зазвичай може вороже чи упереджено ставитися «громадська думка». Зрештою, окремі «смішні» кримінальні кіноперсонажі Тарантіно та братів Коенів – також слушне цьому підтвердження, і їм, як носіям-контрибутам «зла», ми навіть можемо симпатизувати.

Павло Коробчук також звертається до цієї теми. І звертається в досить незвичний та оригінальний спосіб. Його гопи – це не мешканці чітко фіксованої соціальної динаміки, з обов’язковими маркерами «часу і місця» та з відповідними атрибутами поведінки, а, радше, мерехливі персонажі в такій же мінливій ситуації. Все тече і все змінюється. Пейзаж, який їх породив, давно вже змінився іншим краєвидом, а той, відповідно, ще іншими. Три гопи, три брати Івани, про яких ідеться, проходять через купу перипетій і пригод – іноді вони поводяться як ідіоти, іноді – як наївні романтики, іноді – як робінгуди, а іноді, подібно до Великого Лебовскі з однойменного фільму Коенів, випадково опиняються в чужій грі. Вони ниці й симпатичні, романтичні та приземлені – ось найбільший ефект цієї книжки, що викликала саме такі суперечливі почуття.

Гопи Коробчука старіють, на їхніх обличчях усе виразнішає скорбота пізнання, вони стають сентиментальними, уважними до природи та навколишніх речей, схильними до рефлексування та усвідомлення втрачених життєвих можливостей. Фрагментована манера письма, яку обрав автор, ще більше ніби підкреслює плинність та безглуздість їхніх життів без мети і водночас прагнення жити по-людськи. Хтось із великих, здається, соціологів, так і не сказав (але натякав): «Горе тому, хто не звільнився від соціалізації». Ну що ж – зроблю це замість нього.

Анатолій Дністровий

* * *

Дітей вчить те, що їх оточує.

Якщо дитина живе з відчуттям безпеки – вона вчиться вірити.

Марія Монтессорі

Без зла і злочину ні до чого в світі не дійдеш і помножиш зло, якщо сам не вирішиш зробити зло разом за всіх і цим кінчити його.

Андрєй Платонов

Не розумію людей, які хочуть вичистити міста від голубів. Жоден голуб ще ніколи нікого й пальцем не торкнувся.

Майк Тайсон

Чьо

«що», «де», «коли»

Жили собі за тридев’ять понтів три пацани.

Багатьом дітям батьки дають подвійні імена. От і цих обох пацанів звали подвійно: Іван-Іван. Третього теж. Вони називали одне одного скорочено, щоб не заплутатися. І-раз, І-два, І-три. Як вальс.

Пацани завжди ходили навприсядки, бо настільки звикли сидіти навпочіпки, що розівчилися розправляти свої коліна, немов крила. У майбутніх дипломних роботах антропологів можна стверджувати, що на прикладі цих Іванів відбулася зворотна еволюція. Тобто люди знову еволюційно попрямували в сторону плазунів. Попрямували навприсядки.

У них був один мозок на трьох. Тобто всі, хто з ними знайомився, завжди приходили до висновку, що в черепі кожного з трьох Іванів була лише третина середньостатистичного айк’ю. Напевно, саме через те, що вони відчували спільність мозку, брати між собою спілкувалися короткими фразами на кшталт «чьо», «сиш», «ващє». Ці слова були замінниками слів «що», «де», «коли».

Усі двадцять чотири години доби в них був вільний від роботи час.

нара йоні

Одного ранку І-раз прокинувся від того, що кліпнув. У нього була купа ніштякового настрою, хотілося настріляти цигарок або пару двадцять п’ять коп і поділити добро з І-два та І-три. І-два та І-три прокинулися з такими ж думками про куріння, бо цигарок ніхто з них принципово не купував. Башляти за курло заборонено умовним неписаним кодексом духовного гопівства. Утім, можливо, на небі існують ангели-гопники, які все ж написали такий кодекс.

На їхньому районі місця розплоду підмажорених лохів були на мазі. Коли Івани з’являлися в цих місцях, то одного жесту розпальцівкою було достатньо, щоби школярі, петеушники та інші дауни розступалися, як море перед Мойсеєм.

лошенятко довгоноге

На одній з таких «точок розборки» І-три різко підскочив до якогось чергового дауна з чубом, який носили жінки в серіалі «Санта-Барбара».

– Сиш! – поштиво натякнув І-три цьому очкозавру й скривився так, ніби щойно соломинкою занюхав васабі.

І-три ще не встиг розвинути свою промову, як хлопчина почав шарудіти у своїй сумці.

Усі троє Іванів задоволено гукнули «опачя» і ніжно поплескали дауна по шиї, мовляв, «шариш, чувак».

Але хлопчина дістав із сумки не лавандос, а фотографію. І простягнув її хлопцям. На фотці був зображений закривавлений чоловік у наручниках.

– Бачите, що міліціонери зробили з моїм татом? – обережно промовив хлопець. – Мій тато – чесний бізнесмен.

Івани перезирнулися так, як пустельні ящірки ворушать поглядом у пошуку води.

– Маю до вас трьох пропозицію, – зашипів даун, – покарайте кривдника мого тата. Поламайте ноги його родині!

Івани переглянулися так, ніби збиралися негайно станцювати чардаш або пацандобль. Намальовувалася серйозна замануха.

на суд і суда нєт

Івани дали добро. За солідну суму зелені. Чесно зароблену батьком хлопчини.

Треба було після півночі заповзти в будинок капітана міліції, який, власне, і командував свого часу побиттям бізнесмена. Взяти з собою бейсбольні біти, зв’язати родину, покалічити всіх, потрощити апартаменти.

Нюанс був у тому, що подвір’ям вільно бігав здоровезний агресивний пес, плюс – у шухляді, поруч із ліжком міліціонера, лежав пістолет, плюс – будинок моніторили кілька камер відеоспостереження.

Пса не було в будинку лише один день на тиждень, міліціонер кудись забирав його з собою на цілу добу. Замовник-даун розказав, коли саме собаки не буде вдома. Івани зібралися їхати на розбій саме в той день.

Хлопці намутили в корешів біти, зробили з панчох маски, приїхали в село під містом, у якому мешкав капітан міліції, і до ночі перекантувалися в лісі, може, суниці там збирали, невідомо.

пес

Брати тишком перелізли через високу цегляну огорожу, швидко пробігли до стіни будинку, оминаючи відеокамери. Залізли в підвал через невелике віконце. У повній темряві навшпиньки протиснулися до сходів, що вели з підвалу в коридор дому.

Але раптом хлопці почули автомобільний шум і завмерли. Шум наблизився, автомобіль затих. За якусь хвилину ворота зі скрипом відчинилися, й тачка заїхала на подвір’я.

Пацани принишкли ще більше. Брати голосно ковтнули горлом.

Почувся чоловічий голос:

– Сходи побігай, Барсику!

Дверцята автомобіля відчинилися, і гопники почули тупотіння й хекання. Щось кілька разів радісно басовито гавкнуло.

Івани по черзі голосно ковтнули горлом. Вийшло три ковтки. Як вальс.

не біти, а лопати

За кілька хвилин очі пацанів призвичаїлися до темряви. У підвалі були кілька виямок, де ще не поклали підлоги, всюди розсипаний будівельний пісок, очевидно, підвал будинку ще облаштовувався. В кутку стояли три лопати.

Хлопці й зрозуміли, і відчули, що впродовж тижня (а саме стільки днів Барсик буде вільно гуляти подвір’ям і принюхуватися, чи нема часом поблизу гопівського м’ясця, щоб собі відкромсати шматочок) їм звідси не вибратися. Зрозуміли вони це телепатично, адже в них на трьох один мозок, який особливо потужно працює в екстремальних ситуаціях. А відчули вони це одним місцем (не трьома), бо, як і мозок, у критичних умовах дупа в них теж була одна.

Хлопці ринулися до лопат. Вони вирішили зробити підкоп через піскову виямку на підлозі, щоб покинути геть цей нічний будинок.

І-раз працював із натхненням, він докопався до глибини свого зросту, потім його змінив І-два. Що таке глибина людського зросту – їх зараз не переймало.

На викопування ями зростом І-раз пішло близько години, тож вони прикинули, що для того, аби докопати хоча б до дороги за територією будинку, треба витратити більше доби. І це якщо працювати в три зміни. Отже, приблизно п’ятдесят іванових зростів треба було прокопати, щоб виритися за цегляну огорожу.

Поки вони копали, на їхньому шляху траплялися триголові хробаки, недопиті пластикові стакани, срібні цвяхи, трухляві дошки, царські копійки (які пацани рефлективно клали собі в кишені), кістки мамонтів, коріння араукарії, касета з написом «Дискотека Аравия».

За двадцять годин мовчазного копання вони виснажилися, одяг і шкіра облипли шматками чорного ґрунту. Їм не було чого їсти, вони навіть доїли останнє насіння, яке І-три завжди носив у себе в кишені біля серця. Але хлопці все ж докопали дві третини від запланованого. Половина підвалу була встелена землею, яку доводилося виносити з тунелю.

У підвалі було чути, як пес гарчав на вулиці на кожного перехожого, що тинявся за огорожею. В тунелі вже можна було говорити без стрьому, що хтось із будинку їх почує. І тому вони все частіше промовляли один до одного схудлими обличчями – «ващє».

колектор

Раптом лопата І-раз натрапила на щось тверде. Це була бетонна стіна. Її треба було проламати. Хлопці знайшли під однією з земляних купок у підвалі дрельку. Вхід до тунелю їм довелося прикрити дошкою, щоб шум не проходив крізь шпаринки й стіни в будинок, де господиня саме готувала смачну страву для свого коханого чоловіка. Дрелька впоралася зі своїм завданням, а гопники догнали, з яким інструментом варто ходити на розбірки.

В один із моментів сверління пацани вивалилися в бетонний коридор…

Настільки сирий запах, що в Іванів почали випадати волосинки з ніздрів.

Такий лункий коридор, що гопникам здалося, що у їхні голови вмонтувався типовий алкогольний будун.

Безліч перекручених труб, в яких невідомими мовами буркотіли привиди і телепати.

Докопалися…

Пішли у світлий кінець коридора.

Довелося йти довго – добру годину. Тобто погану годину. На стінах і трубах пацанам зустрічалися написи на кшталт «демократія перемогла дерматит, а комунізм – кандидоз».

І знайшли Івани в кутку купу якогось напівбомжацького одягу. І почали вони перевіряти кишені на наявність (одягові ж не скажеш – «ану папригай»). І в кожній кишені валявся дріб’язок. І набили хлопці свої кишені жменями монет. І прошкували вони в мирі далі. І був день другий, просторіший.

(Ось як виглядає шлюз до раю гопників).

Зрештою, коридор звузився, в ньому з’явилися розгалуження, і він переріс у вузький колектор з купою дрібних труб. Так, ніби хлопці весь час йшли в кінець якогось гостряка, як три кроти в бетонному тупику, який не можна буде проламати. Так і помруть.

Але на черговому повороті пацани помітили каналізаційний люк над головою. Підсадили один одного, поповзли нагору. І-раз відсунув люк і побачив, що вони потрапили в шумне людне місце.

Спортивні костюми Іванів зацофалися землею, на обличчях стирчала щетина. Пацани дві доби не стріляли цигарок і не збивали бабло – зголодніли до своїх вуличних зваб. Крапаль приханурилися.

Гопники випасали місце, куди приканали. Вони стояли посеред ринку. Всюди були лотки з сотнями симулякрів одягу.

Із рупора на стовпі лунав вальс.

собачі бої

А на базарі не можна отак відразу стати і когось кидонути на бабло – тут вистачає своїх паразитів і кацабел.

Хлопці помітили чоловічий натовп, із якого лунали крики, і їх потягнуло туди. Там проводилися собачі бої.

В одному куті на бій налаштовували пса саме того міліціонера, чию родину пацани мали покалічити. Міліціонер криками настановляв свого собаку, ледь стримуючи його рвіння до кривавої сутички. Піна з рота, вишкірені зуби, шизонуті очі – цей Барсик дійсно був моцним, як два мішки арматури.

І-раз знайшов мужика, який приймав ставки, і висипав перед ним усі свої копійки. У колекторі І-раз назбирав рівно сорок гривень і сорок копійок. Він поставив на Барсика. На нього майже ніхто не ставив, бо, як почули краями вух Івани, проти цього пса виставили чемпіона останніх років. А Барсика особливо ніхто не знав. Чоловік, який приймав ставки, сказав, що міліцейського собаку тренували щотижня впродовж останніх півроку, але особливих шансів у нього проти чемпіона не було.

Ось куди забирав міліціонер свого пса щотижня на одну добу.

Ось хто кришує усіх цих підпільних пасажирів.

бій

За кілька секунд до бою міліціонер дав понюхати Барсикові жменю соняшникового насіння. Собака просто оскаженів і ринувся в бій. Івани одночасно рішили, що цей пес – псячий гопник, бо відразу реагує на насіння.

Бій почався. Пси в несамовитому гаркоті почали кусати порожнечу, сподіваючись, що однією з таких порожнеч виявиться шия чи тулуб іншого собаки. Тіло кожного з них було підпорядковане щелепі. Усе навколо працювало, існувало й воювало лише завдяки щелепі й для щелепи. Тільки вона могла забезпечити псові подальше життя.

Масна й спітніла шерсть собак вилискувала на сонці, вони виверталися від зубів суперника, стукалися один об одного грудьми, дерли кігтями один одного до крові, намагалися намертво схопити один одного за шию – тоді суперникові доведеться вириватися, а з кожною секундою сили будуть витікати разом із кров’ю від глибокого укусу.

В одну мить Барсикові вдалося вивернутися від чергової атаки свого опонента і встромити свої зуби в шию суперника! Той кілька хвилин пробував виборсатися зі щелеп Барсика, махав іклами перед собою, звивався, ніби шланг під сильним напором води, пробував перекинути Барсика. Був весь засліплений кров’ю і люттю, які бризкали на власників псів, на рефері бою й на ошаленілу публіку.

Уже за кілька хвилин стало помітно, що тіло Барсикового суперника ослабло, почало танути. Міліціонерський пес почав його розривати, різко вертів головою в обидва боки. І в ці моменти кров із особливою радістю від звільнення капала на підлогу бойового майданчика.

У мить, коли в опонента Барсика підігнулися лапи, суддя замахав руками, що було знаком закінчення бою. Власники псів схопили своїх чотириногих агресорів за нашийники, намагаючись їх розняти. Суддя заходився лити воду на морду Барсика, щоб той розтиснув щелепи.

Бій закінчився, натовп у натурі ревів. Івани радісно, наскільки взагалі можуть радіти гопники, стрибали й обнімали один одного в передчутті виграного бабла. Їм було глибоко не до того, що ще добу тому вони могли опинитися на місці переможеного пса.

Барсик став подібний на бізнесмена з фотографії, якого міліціонер відмудохав разом зі своїми підлеглими до стану форшмаку й скинув у тюремну камеру, як до холодильної камери для зберігання туш тварин. На тілі бізнесмена, як і на Барсикові, було багато болючих ран, синців, крові й виснаження.

Барсик висолопив язика, вирячив очі, настовбурчив вуха, в яких і досі стріляв собачий адреналін. Але він переміг – беззаперечно і чотко. Настільки крутий пес, що йому можна завести ще кілька яєць.

Міліціонер вдоволено постукував його по грудях, дбайливо обтирав рушником, прикладав до ран знеболювальне. Не до ран бізнесмена, а до ран свого пса.

Також він думав про те, що в житті недосить просто бути чемпіоном, важливіше, щоб на переможцеві були наявні загоєні рани, як доказ боротьби за чемпіонство.

а хто слухав – маладца!

Усі три Івани в той вечір жостко урекалися джинтоніками на вкопаних у землю шинах дитсадка у своєму районі. Вони мали на трьох солідну суму, яку роздерибанили на три рівні частини, кожен отримав третину від загального виграшу.

Пепсу, який замовив їм розбійний напад на будинок міліціонера, Івани рівно, по-пацанськи розказали постанову. Розчесали, що бізнесмен сам винен у тому, що його у відділку угондошили – не треба було туманити з фінансовими справами. А самого малого пресонули, щоб він не терся перед очима і щоб зняв чуб, який носили жінки в серіалі «Санта-Барбара». І завдатку, який отримали від хлопчини за справу, не віддали.

«чьо»

І-раз на виграні гроші купив пістолет і за кілька днів після перемоги Барсика в бою поїхав у село під Києвом. Перечекав, доки навкруги ляже ніч, і підійшов до будинку міліціонера. Виліз на цегляний паркан. Барсик відразу ж почув шарудіння незнайомця, кинувся в сторону шуму, почав шалено гавкати на І-раз й стрибати на огорожу, але ніяк не міг його дістати.

І-раз дістав із кишені жменю смаженого соняшникового насіння і висипав Барсику на морду. Пес просто оскаженів, відчувши запах смаженого.

В будинку ввімкнули світло, тому І-раз не мав витрачати більше й миті. Він дістав із барсетки пістолет, зняв його з запобіжника, прицілився й кілька разів точно і впевнено вистрілив у пса. Барсик після першого ж пострілу заскавучав і завалився на бік.

За кілька секунд він уже навіть не хекав.

І-раз стріляв з єдиною думкою в голові, стиснувши в другій кишені жменю ґрунту з викопаного тунелю, яку вже кілька днів ніяк не міг звідти вийняти, щось йому заважало позбутися цієї вимученої землі. І ця думка була – «чьо».

Три Івани. Один мозок на всіх.

Любов – це тобі не кохання

Бог узяв одну зі смужок в Адідама на спортивках і створив жінку.

Книга Биття

Ніколи нікому не дозволяй закохуватися в себе. Хай бікса втюриться в твою протитанкову кепку, у твої стійкі до січневих морозів спортивки, у твою розпальцівку, зрозумілу й глухонімим, у твоє супрематичне кривляння, коли ти спльовуєш. Але ніколи – в себе. В себе можна лише їсти і дихати.

МакДоналдз як тамбур

Осінній ранок стояв жовтий і шелестливий. Вітерець шугав над землею вільно, як на другий день створення світу. Все було вкрито калюжами після дощу, навіть ховрашки та ягнята.

Люди ходили в шарфах та арафатках, щоб не заразитися від невідомого пішохода коханням повітряно-крапельним шляхом.

І-раз вийшов на зупинку біля школи, на місце, де вони зазвичай збиралися тусою в трудові будні та трудові вихідні. Зрештою, для Іванів та їхніх корешів різниця між відпочинком і активністю давно стерлася: коли ніде не працюєш – ти постійно чимось зайнятий.

Він сів, як завжди, на спинку лавки, поставив ноги на дерев’яне сидіння. Поза, в якій сидів Іван, важлива – вона буде останнім незначним чинником, через який гопник буде вагатися – бути зі своєю коханою чи не бути. Але про це – згодом.

Дістав із правої кишені телефон і почав клацати, з лівої кишені дістав насіння і теж почав клацати. Гопівство починається з клацання, тож якщо ти сидиш перед екраном телевізора й клацаєш пультом – твій майбутній внутрішній гопник уже поруч, він уже облизує тобі вухо.

Поруч з Іваном йшла, зупинилася і стала церква. Тепер вона окопалася біля нього, через дорогу, і підморгує золотавими банями, як волога жінка, мовляв, увійди в мене, буде тобі й примирення, й проща, і катарсис.

Але І-раз на такі заманухи не реагує, бо в його розумінні – саме церква і є найбільшим гопником. Саме вона найбільше нагріває людей на гроші, причому робить це приховано, підло. Натомість люди отримують оманливе відчуття спокою і примирення, яке насправді можна відчути і в тамбурі поїзда, і в МакДоналдзі. Бо відчуття спокою – це лише фрілансова діяльність мозку, а не вплив хрестів чи ікон. Карочє, МакДоналдз – не галіміше за церкву, рішив І-раз. А церква – не прикольніша за тамбур.

І-раз, наприклад, теж надає відчуття спокою тим школярам, яких він кришує. Йому що, вважати себе релігійною установою?

церквочка з виходом

З церкви саме виходили люди, закінчилася служба. У церкві всьо – не в дружбу, а в службу, знову припав на умняк Іван.

Натовп, на дві третини вдягнений у хустки, вийшов з-під будівлі з золотавими банями і неспішно перейшов пішохідний перехід. Люди сумирно проникали у провулки і зникали, ніби пальці релігійного фанатика у своїй бороді.

Прямо перед І-раз, біля зупинки, одна із захустованих жінок почала перекладати щойно куплені в церкві свічки собі в сумочку. Вона нахилилася і не помітила перед собою одну з тих калюж, яку скинув з неба їхній Бог. Дівчина зашпорталася в сумочці, спіткнулася, ойкнула і ледь-ледь утрималася на ногах, але з сумки повипадала безліч дрібничок. Цю жінку треба було бачити – вся в темному, в тендітних пальчатах, з чорним хвилястим волоссям під хусткою, сконцентрована на своїх думках, з чіткою траєкторією ходи – і раптом у певну секунду розсипається, ніби кошик з чорницями.

І-раз у момент її падіння рефлективно підірвався з місця і – кабанчиком до неї. Але це не був порив джентльмена, який рине врятувати леді, що потрапила в незграбну ситуацію. Навпаки, у ньому спрацював внутрішній гопник Павлова – все, що не так лежить, треба брати. В сенсі, брати не дівчину, а предмети, що випали з сумочки.

Він підійшов до неї і нахилився, типу допомогти їй збирати речі, а насправді, щоб намутити собі якийсь проїзний там, біжутерію. На крайняк, пару свічок, думав Іван, буду салабонам уставляти.

Серед усієї дрібноти І-раз зауважив її паспорт, який теж випав. Паспорт розгорнувся, і вітерець розтріпував його сторінки. Іван випас вкладену маленьку фотографію мужчини – в чорній рамочці з чорною навскісною смужкою в правому нижньому кутку. Під фотографією було вказане прізвище – Костенюк.

Скопитився, подумав І-раз. Сам дебіл, подумав Костенюк у відповідь.

Також І-раз помітив мобілу. Він різко й непомітно підняв її, поки дівчина роздивлялася навкруги в пошуках предметів. За мить телефон опинився у нього в кишені, дівчина нічого не зауважила. Навпаки, вона дякувала за те, що він їй допомагав. Але в її голосі відчувалося щось сумовите.

І-раз вкурив, звідки цей сум. У нього в голові збіглися кілька обставин: вона була вся в чорному, з чорною хусткою на голові, плюс фото з навскісною смужкою, плюс поминальні свічки, плюс церква. У неї помер батько – чоловік з прізвищем Костенюк.

Проте Іван – гопник у розквіті сил. Будь-яка нажива йому важливіша, ніж емоції людей. Будь-який віджатий ніштячок наближає його до агрегатного стану Будди. Будь-яка вдало провернута мутка бадьорить, як маска з огірків бадьорить обличчя красуні.

Після цього причинно-наслідкового шурхоту звивин про смерть Костенюка, про жалобу дівчини, про те, що вона у ці тяжкі дні, до всього поганого, ще й впала в калюжу і тепер сидить і збирає все своє пустопорожнє барахло…

Він вчинив згідно зі своїм умовним хуліганським кодексом честі.

Іван навіть не подумав віддати мобільник.

Адже крадіжка телефона пройшла м’яко – нікому не завдано емоційних негараздів. Навпаки – Іван допоміг їй, вони зібрали документи, візитівки, паспорт, жуйки, прокладки, туш, помаду, ключі, таблетки, люстерко, горіх, що там ще буває в жіночих сумочках?

Навіть газовий балончик, який відкотився найдалі, Іван з особливою уважністю витер серветкою і віддав дівчині.

У цю мить І-раз уперше поглянув на її обличчя!

Чому він цього не зробив раніше?

Де він був у ці останні хвилини?

Чьо ти тупиш, кент?

Вона була чарівною. Її витончені риси пашіли рум’яно, ніби на щоках квітнули макові поля, а поруч валялися розкумарені й вбиті торчки.

В очах було щось тривожне, заворожливе і загадкове. Який ботан здатний розшифрувати цю головоломку, на якій Чукотці мешкає шаман, що розгадає цю містику?

Брови були подібні на двох тужливих птахів, що умиротворено кружляють над пустирами за спальними районами міста.

Пухкі губи, як найгрізніші кримінальні авторитети, – вимагали, шантажували і погрожували.

Ця далеко не церковна сексапільність збивала з ніг, збивала з корташів.

У Йвана на кілька секунд зупинилися серце, дихання і весь обмін речовин в організмі.

Він ледь не впав у калюжу сам. Але навіть пошкодував, що стримався від повного розслаблення. Бо захотів, щоб вона підняла його, ніби одну зі своїх дрібничок, поклала в сумочку і носила при собі, гріла би своїм стегном, об яке буде тертися сумочка.

Гострі кінчики Іванових туфлів настовбурчилися.

коха-коха на боро-боро

Гопники – річ небезпечна. Небезпечна насамперед для самих гопників. Холодні нічні під’їзди з протягами із розбитих вікон, щоденні шифри від мєнтостану, що нагадує подолання перешкод на лижному слаломі, розбірки з гопниками та іншими пітекантропами з сусідніх джунглів, легке очкування від перешуганих лохів, які, ніби затравлені в глухий кут коти, іноді кидаються з пазурами тобі на чайник. У цьому складному, нервовому способі життя немає місця ніжності та любові.

Проте саме ця зустріч щось розворушила всередині І-раз. Те, що йому самому було маловідоме, як слово «цугцванг». Його ніби легко кидонуло струмом – це коли починає трусити, але не встигаєш викупити, від чого саме.

Ситуація виглядала дивно. Її телефон був уже в Івана. Він не хотів, щоб дівчина мала його за бандита, тому на мить відвернувся, ніби й далі шукав випалі предмети, а насправді непомітно дістав її телефон зі своєї кишені, повернувся до неї – і віддав.

Уявіть, який у гопника має бути внутрішній порив, щоб віддати віджатий телефон! Як має змінитися пульс хулігана, щоб він переступив через свої глибинні переконання!

– Дякую! – усміхнулася дівчина і з релігійною відданістю поглянула йому в очі.

Його переповнювали емоції, він не міг сказати ні слова, натомість його губи ворушилися, ніби він грався шматком леза в роті, трусилися, ніби в пошуках якоїсь чоткої фрази, чогось чисто конкретного, чогось, що могло показати його з понтової сторони, чогось суттєвого, що може зацікавити її, розмова продовжиться, вони добазаряться за наступну зустріч, на крадене бабло він поведе її в ресторан, причому лавандос він підріже спецом для романтичної зустрічі. Все має бути, як у нормальних пацанів. Потім вона на зйомній хаті зніме шоколадний бюстгальтер і вафельні трусики і…

Вона вийшла з церкви, сиділа перед ним на корташах, в чорних рукавичках, в хустині. У понятті Івана її вигляд – це унікальне поєднання вулиці та релігії. Він викупив, що саме так має виглядати Богородиця гопників.

що вбиває гопника – любов чи смерть?

Вони ще кілька хвилин мовчки метушилися посеред асфальту, як дві сліпі мурахи у відрі після дощу.

Вона – пригнічена після втрати близької людини, він – з відстріленою головою через дику симпатію до неї.

Збирали речі.

І розбіглися…

І-раз навіть не встиг докумекати до того, щоби взяти у неї телефон. В сенсі, номер телефону. У гопників нема такої джентльменської манери – брати номер телефону. Є манера брати сам телефон. Або просто брати.

А ще Іван прикинув, що чиясь смерть, а саме смерть Костенюка, батька цієї красуні, не підбила його віддати їй телефон. А своє почуття до неї – таки да.

Гопник всередині І-раз помер не від чужої смерті, а від своєї любові.

вік живи, вік шукай

І-раз повернувся на своє, облюбоване довгими роками попівства, місце, сів на спинку лавочки і вже збирався стати вічним псом Хатіко, вони з пацанами якось втикали фільм про цього собаку, задушевно.

Іван весь залишок дня був величним і самотнім у своїх фантазіях про дівчину. Почувався, як єдиний глядач на багатотисячному футбольному стадіоні в час, коли нема матчу – сидиш, милуєшся зеленим спокоєм території для баталій, і відчуваєш, і згадуєш, і уявляєш, як потужно, як віддано й відчайдушно борються спортсмени за м’яч під час матчу. Тільки замість футбольного поля було місто, замість футболістів – Іван і та дівчина, замість матчу – їхня любов.

Просидів так до вечора, в чайнику кипіли думи, він прикидав, як підганяє тій дівчині крадені рожеві телефони, накоцані в теплиці прикольні макотюльпани, як по-багатому тусить з нею в ресторані на збиту з дітвори батьківську капусту, кришує її від гопників з інших районів, займається з нею сексом у найфуфиристішому ліфті свого району! Так, як уміють кохатися лише гопники – на корташах.

Єдине, через що його пробивало на тугу – не знав, як її у цьому місті вицепити, де вона живе, чим промишляє?

Так він просидів до глупої темряви, поки не увімкнулися вуличні ліхтарі. І сталося щось дуже мотивуюче, дуже надихальне. Коли загорілись вогні, з тієї калюжі, біля якої розсипалися речі дівчини, йому в око відразу блиснув золотистий обруч. Іван скочив до обруча, дістав його, роздивився і зрозумів, що пора діяти.

знаходження причетного

– Зараз прошаримося, шо у нас тут мутиться в міському морзі, які приколи, всі діла, – потираючи руки, сказав хакер в темних окулярах і зі шрамом під щокою.

Ні, він зараз не знаходився в морзі і не збирався всю ніч розглядати мерців, потираючи свій шрам під нижньою губою, що був схожий на ще одну шизоїдальну, таку ж, як і його справжня, усмішку. Він сидів перед монітором у кімнаті, яку освітлював лише цей монітор, і на офіційному сайті міського моргу переглядав статистику. Дивився список останніх, так би мовити, надходжень:

Мужчина, 29 років, смерть від перерізання пуповини. Джугашвілі Т. Т.

Не підходить за прізвищем.

Жінка, 44 роки, смерть від задушення, волосся засмоктав пилотяг. Ахеджакова Л. Є.

Не підходить за статтю.

Чоловік, смерть від довготривалого свідомого очікування смерті. Усама бен Л.

Не підходить за фотографією.

Хлопчик, 12 років, смерть від спроби стати прозорим, як пластикова пляшка.

Не підходить за віком.

Неопізнаний труп, картавить, накульгує. Знайдений на вул. Берії Л. П.

Не підходить.

Ще один труп – колишній охоронець цього ж моргу.

В чому прикол того, шо охоронці в морзі беруть і цілими днями пасуть за трупами, думав хакер, гортаючи список. Цікаво, для чого за ними пасти? Щоб не звалили? Як охоронець зможе вплинути на жмуриків, якшо вони стартануть розбігатися в різні сторони, пролазити у вікна, робити підкоп, різати собі венозні труби?

Може, охорона їм каву в морозильні камери приносить?

Ось! Костенюк С. М.! Мужчина, 47 років, смерть від серцевого збройного нападу.

Він!

Гопники І-раз, І-два та І-три сиділи поруч з хакером, пили пиво й уважно, з обличчями обезумілих медуз, вдивлялися в екран. Звісно, вони чули, що таке Вконтакті, але завжди зупинялися на моменті заведення акаунту, бо мізки не вдупляли, як це можна зробити. Вони стрімалися натиснути на будь-яку кнопку клавіатури, парились, що їх відразу вирахує СБУ.

Коли вони почули, що потрібний їм Костенюк досі в морзі, вони вдоволено поплескали хакера по плечу і навіть дали йому пляшку пива. Настільки сильна любов І-раз до тієї незнайомки, що хочеться ділитися цінностями з іншими людьми.

смерть – це око і яйце

Дехто, прочитавши подальшу історію, може подумати, що ці розповіді про гопників малоймовірні й ніколи не сталися б у дійсності. Але в даній ситуації збіглося кілька чинників, від напряму яких залежить реалізація подальших логічних дій Іванів.

Є вихідна інформація, яка дозволяє хоч якось зв’язатися з коханою дівчиною.

Є кохання, яке забороняє будь-які прояви грубощів.

Є мізки гопників, яких немає. Не гопників нема, а мізків.

І у цій ситуації вони знаходять, на їхню думку, єдиний можливий варіант розвитку подій.

цього разу хлопці замовили спеціалісту з убивств смерть І-раз

Пацани домовилися про зустріч зі спеціалістом з убивств. Збитий чоловік, голова відразу переходила в тулуб, так, ніби він примудрився сховати в пісок тільки шию. Схожий на одного з тих мультяшних колобків, які ведуть слідство.

Цей колобок мав своєрідну спеціалізацію. Він був не простим кілером. Він діяв без снайперських гвинтівок, без пістолетів з глушниками, не грубо. Йому замовляли отруту. Іноді замовник хотів, щоб слідів убивства після експертизи не залишалося. Іноді, щоб сліди отруєння були очевидні. Іноді це був один і той же замовник. Іноді один замовник замовляв іншого. Але в будь-якому випадку цей спеціаліст доводив свою справу до кінця.

Він і три гопники зібралися вдома у Іванів, у затемненій кімнаті, вікна завісили ковдрами. Пацани крапаль очкували і тому мовчали ще більше, ніж зазвичай, ніби гарячою праскою пройшлися собі по губах. І-раз парився найбільше, не знав, куди подіти свою розпальцівку, куди подіти свої смужки на спортивках.

Натомість спеціаліст з отруйних убивств ворушився активно, гигикав на кожному кроці. Він приніс із собою досить типове обладнання для невідкладної допомоги – шприци, колби, ампули, пігулки, невеличку електричну плиту для розігрівання, трубки, мазі, бинти, спирт тощо.

І-раз ліг на ліжко, його обступили братюні. Кожен з Іванів втупився в іншу точку. Зараз не час, щоб їхні погляди перетиналися. Гопники дивилися в три різні точки, ніби на три крапки в реченні – кожен бачив тільки свою, але разом це утворювало глуху недомовленість…

Спеціаліст щось варганив. Спершу він розбив кілька ампул, потім вилив їхній вміст у металеву тарілочку, кілька хвилин нагрівав цю рідину. Потім загнав під шкіру І-раз на згині ліктів кілька голок, від яких йшли трубки до крапельниць.

На чолі спеціаліста проступав піт. Але цей піт не був інгредієнтом операції.

– Евтаназія – це як поливати квіти бензином, – примовляв мультяшний герой. – Вони відкидуються, але по-тихому. І про біль ніхто ніколи не в курсі.

До рідини в тарілочці він додав дві розігріті пігулки і згодом набрав суміш, яка трішки зашипіла, у шприц. У голові І-два від думки про те, що зараз може статися, теж зашипіло. І-три стиснув кулаки і теж прошипів, лише одну букву «ссссссссс…». Це означало, що він хотів сказати «сука», але не хотів зайвий раз напружувати повітря, яке й так могло легко розірватися, як тонка біла плівка у склянці запареного молока. Брати були не менш запарені, ніж молоко.

Майстер із убивств випорснув у повітря трішки рідини зі шприца для перевірки прохідності.

Гопники заметушилися. Ващє! Як так! Зараз візьме і прикандичить нашого брата. Нерви підходили до коміра. І-два спересердя кинув на стіну жменю насіння, яке до того нервово лузав. І-три почав гикати.

І-раз зненацька для себе самого перехрестився. Він ніколи не парився з того, як правильно хреститися. Пожалкував, що не ходив у церкву через дорогу. Тому перехрестився по-своєму – не пучкою пальців, а вказівним, з виставленим вперед мізинцем, бандитською розпальцівкою. І в кінці замість «Амінь» сказав «Ітіть».

– Ну, щасливої дороги до успіху, красава, – криво усміхнувся майстер з убивств.

Спеціаліст вколов І-раз. Ввів йому вбивчу дозу.

Всі завмерли, кілька хвилин стояли заціпеніло і спостерігали, як очі І-раз перестали ворушитися й ніби посіріли. В кімнаті чулося лише гикання.

І-два та І-три перезирнулися – їх лишилося двоє…

Ітіть…

– В упор не вкурюю, пацантре, нашо вам ця тєма, але свою ділюгу я промутив, – сказав наостанок спеціаліст, зачиняючи за собою двері, і додав: – У нас не народ, не нація – у нас суцільна евтанація.

не словом, не ділом, а тілом ожилим

І-раз прокинувся в морзі від телефонного дзвінка. Мелодія рингтону – з «Качиних історій». Він відкрив очі саме в той момент, коли над ним стояли двоє санітарів, які збиралися зняти з нього одяг і помістити Івана в камеру схову, тобто в холодильник для трупів.

Працівники побачили, що труп розплющив очі, їх з переляку відкинуло до стіни, з криком, роззявленими ротами й витріщеними прожекторами!

Впродовж тих кількох секунд, поки І-раз всівся на ліжку, на якому він щойно, в буквальному сенсі, лежав трупом, поки дістав з кишені телефон, зняв трубку і промовив додзвонювачу «ващє», поки почув, як в трубці хтось гикнув, – весь цей час санітари були притиснуті страхом до стіни. Їх заціпило, вони просто спостерігали за рухами трупа. По той бік слухавки Івана почули гопники, і вони з полегшенням зрозуміли, що брат ожив і зараз почне діяти за заздалегідь узгодженим планом.

І-раз по-клінтіствудівськи просканував дві перелякані камбали у білих халатах, що приплюснулися до стіни, дістав з іншої кишені волину й навів її на них. Санітари не злякалися зброї, бо вони й так були паралізовані – вперше в їхній медичній практиці ожив клієнт!

І-раз крикнув: «Картотека!». Але ніякої рефлективної реакції від санітарів не надійшло. Навпаки, їхні обличчя стали кольору холодильника. Як би ви зреагували, якби труп, який щойно оклигав, навів на вас приціл небезпечною байдою і погрожував словом «картотека»?

– Картотека на! – вдруге гаркнув І-раз.

Чоловіки повільно заворушилися, ніби під ці дві пласкі рибини затекла холодна морська течія. Подумки почали молитися й матюкатися, в них це виходило так, як раніше в Івана – «Ітіть!».

Уже було невідомо, чим вони більше нажохані – другим життям гопника чи першою можливою смертю самих санітарів. Померти в морзі – конструктивна річ – не треба зайвої возні. Взагалі, якщо подумати, найправильніше місце для смерті – це морг. Перефразовуючи рекламу «Снікерса»: «вмер – і порядок». Відчуваєш, що от-от помреш – йди в морг, май респект до медиків та гробарів.

Ці двоє санітарів завжди роздягали трупи, доглядали їх, вносили в реєстр, допомагали проводити судмедекспертизи тощо, але хто догляне за вмерлими санітарами? Хто повірить, що вони померли через уже мертву людину?

Санітари повільно посунулися до свого кабінету, де була картотека трупів із даними та висновками патологоанатома.

І-раз забрав у них папку з записами, а також ключ від одного з кабінетів і зачинив у ньому ці дві сплюснуті морські рибини. Сам розкрив папку на останніх заповнених сторінках і почав водити пальцем по прізвищах. Так, ніби в морг приперся апостол Петро, щоб з’ясувати, хто ж порушив графік і так і не потрапив до нього з цієї установи.

кінець часто є початком

Усе спрацювало так, як і було приблизно заплановано Іваном ще на лавочці біля церкви після зустрічі з дівчиною, в яку він закохався.

А план був наступним: спершу Івани домовилися зі спеціалістом із убивств про тимчасовий летаргічний сон для І-раз, колобок ввів гопнику спеціальну ін’єкцію, потім брати занесли його на вулицю, перевдягли в бомжацькі шмотки, брякнули в швидку, сказали, що знайшли на районі трупака і попросили забрати його. «Ми ж, тіпа, чисто за чистоту района виступаєм», казали в трубку Івани. Далі за бездиханним тілом приїхав автомобіль, забрав Івана і відвіз у морг.

У приблизно обумовлений заздалегідь час гопники мали звякнути на телефон І-раз, і рингтон з «Качиних історій», як запевнив спеціаліст з убивств, відразу мусив вивести Івана з летаргічного сну. Звісно, бажано було, щоб Івани вгадали час дзвінка, оскільки їхнього брата мали в певний момент роздягнути, і санітари б виявили пістолет, телефон і все інше добро, яке було в кишенях І-раз і мало йому знадобитися. Але, як відомо, у трьох Іванів один мозок на трьох, який діє навіть в ситуації летаргічного сну.

І уже на місці, всередині моргу, І-раз сам мав розібратися в ситуації.

Ну, не вбивати ж санітарів у їхньому ж морзі. Ну, не штурмувати ж усім трьом братам цей заклад зі збройним нападом. Збоку це виглядало би пацавато, ніби вони хочуть вкрасти трупи.

Все можна було промутити якомога тихіше, і гопники діяли в цьому напрямку.

У картотеці І-раз дізнався, в якому холодильнику лежить тіло Костенюка, родича дівчини, в яку він закохався, і попрямував коридором у пошуках потрібної камери. Він відкрив холодильну камеру. А там, нічого дивного, – лежав труп. Проте в І-раз на мить дибанулося волосся, він навів на Костенюка пістолет. Але навіщо ще раз убивати мертву людину?

Він дістав з кишені обруч, який загубила дівчина в калюжі, і спробував натягнути його на зап’ястя Костенюка. Вийшло, прокрутив.

Також І-раз дістав папірець, на якому був написаний його номер телефону і незґрабно намальоване червоним зарядом сердечко.

Він обережно, з усією чоловічою грубою ніжністю і пильністю, прикріпив цей папірець до обруча.

В смертельній тиші моргу запанувала ще смертельніша тиша.

От і все.

Це кінець історії.

Запитання напрошується саме собою: а ви вмирали за любов?

а ви вмирали за любов?

Перед спаленням в крематорії трупи обов’язково ще раз будуть перевіряти на наявність зайвих предметів, щоб потім не копирсатися в попелі для того, щоб дістати кільце, сережку чи хрестик. Санітари обов’язково виявлять обруч із цим милим сердечком. Обов’язково повідомлять про знахідку рідним Костенюка.

Його близькі згодом обов’язково знайдуть власницю обруча, бо родинні таємниці серед родичів поширюються швидко, як шум сусідів за стіною.

Можливо, за обручем прийде саме Іванова кохана. Вона відразу згадає місце та обставини, де загубила обруч.

Що вона подумає, коли побачить номер телефону на зап’ясті свого мертвого батька?

Що б подумали ви?

Ви б задзвонили?

Звісно, вона зателефонує.

Можливо, не відразу, згодом, колись.

Але дзвінок буде.

Богородиця гопників

І-раз встромив ключі в замок дверей, за якими перешіптувалися про неймовірне воскресіння бомжа дві перелякані камбали, і мовчки, з відчуттям виконаної справи, перепрошую – з відчуттям виконаної смерті, вийшов з моргу.

І що тут робив цей труп? Адже нічого не зникло, ніхто, по суті, не постраждав. Хто був цей мрець, який ожив – ніхто не дізнається, бо його знайшли як неопізнану людину серед вулиці і не встигли внести в реєстр.

Нікому в голову не прийде, що саме живий труп Івана міг залишити той обруч і той папірець на зап’ясті Костенюка. Спишуть на недогляд санітарів при роздяганні Костенюка.

А що сам І-раз?

Він кохає цю дівчину. Вона – Богородиця гопників.

Заради кохання до цієї дівчини він навіть готовий ходити з нею в церкву.

Це ж просто перейти дорогу від лавки на зупинці.

До того ж він уже зробив перший крок до релігії – перехрестився перед своєю першою смертю.

От тільки цікаво, чи можна в церкві сидіти на спинках лавок?

Сокира і бабуся

У більшості громадян нашого споживацького суспільства шлунки обладнані так, що найлегше їм перетравлювати грошові купюри. Навіть металеві монети люди краще сприймають, ніж бринзу чи ряжанку.

бринза мозку

Жили-були на трьох диванах три гопники, брати Івани. Вони ніде не працювали. Хавали тільки те, що лох пошле.

Але їхні руки були постійно чимось зайняті – то шарилися в кишенях, причому – в чужих, то махали бітами, щоб відмахуватися від кумарних мух у спеку, то лузали насіння чи курили без фільтру з голодухи.

Час від часу вони вирішували заробити грошей. Для того, щоб мати можливість їсти не лише цигарки і семки.

Чим тільки пацани не пробували займатися на своєму тяжкому трудовому життєвому шляху.

Три Івани якось вирішили напасти на поїзд з продтоварами й нав’ялити вагон насіння, щоб потім збарижити це все конгломерації диких селянок, які торгують дріб’язком біля станцій метро. Чим українське село, яке з’їжджається в місто торгувати, відрізняється від Шанхаю?

Іншого разу гопники організували в школі № 24 гурток психологічної допомоги школярам. На закритих заходах вони просто збирали, чи, краще сказати, збивали гроші за те, що навчали задрипаних малолітніх лохів в окулярах правильно поставити себе перед гопниками з інших районів. Наприклад, на «дай памєряю ачкі» треба відповідати: «дай памєряю ачко».

Також брати відкрили бюро ритуальних послуг. Вони розкопували на цвинтарях якомога свіжіші могили, діставали звідти труни, чистили їх від ґрунту і виставляли на продаж у себе в салоні. А трупи закопували в ту ж яму, щоб ніхто нічого не запідозрив. Принаймні трупи точно нічого не підозрювали.

Згодом труни купували нові мерці, точніше, родичі нових мерців. Таким макаром виходив замкнений кругообіг трун у природі.

Цього разу вони вирішили спробувати ще одну схему. Вирахували на районі кілька квартир, де мешкали передсмертні пенсіонерки, постежили за ними, вибрали одну старушенцію, на їхній погляд – найменш адекватну, і запланували втертися до неї в довіру і з часом переконати її переписати квартиру на них. «Переконувати» збиралися не сюсюканням і доглядом за старою, а за допомогою наркотиків – набити їй у мозок амфетамінів, які їм іноді за півціни впарював знайомий барига. І за присутності нотаріуса, який з цієї ділюги отримає свою долю, оформити всі папери. А бабі думали затерти, що зараз тривають вибори президента, чи що вони приготували їй пакет документів на отримання додаткових субсидій. Одним словом, збиралися зробити все, щоб вона повелася і поставила підпис.

Потім хату продаєш, отримуєш нехилий лавандос, а там… Поки жоден Іван не знав, що там, у цьому «а там». Але кожен відчував своєю бринзою мозку, що така сума грошей їм самим може забезпечити спокійну старість. Пенсіонерів треба обламувати для того, щоб самим можна було дожити до пенсії, думали Івани.

Гопники знали, нащо їм гроші, але жоден іншому не хотів зізнаватися. Хоча, зважаючи на те, що у трьох Іванів мозок був один на трьох, вони все ж щось один про одного підозрювали.

І-раз висів знайомому годну суму за покоцану тачілу. Після того, як І-раз викривив бампер об високий бордюр, тачка стала схожа на усмішку Саші Грей.

І-два хотів полікувати їхню хвору бабусю. Парадокс – обдури чужу бабусю, щоб вилікувати свою.

А третій Іван хотів, як завжди, просадити всі гроші на підпільних гральних автоматах. Без шансів, без варіантів.

перший день зйомок, перший стоп-кадр

І ось гопники стоять перед дверима, у формі будівельників, яку вони спецом облили білою фарбою для більшої правдоподібності. Змахують на шматок асфальту, над яким поселилися лелеки.

Вхідні двері збоку вкриті чорними пропаленими плямами від того, що під’їзна малеча гралася сірниками. Сірники б їм понавиламувала, думала бабуся, яка мешкала в цій квартирі.

Пацани подзвонили у двері. Стара почула дзвінок, але дверей вирішила не відчиняти, бо гостей не чекала – до неї роками ніхто, крім свідків Єгови і колядників, не заходив. Одного разу і ті, й інші завітали до неї водночас і побилися під дверима. Посперечалися на питанні, чи можна взагалі колядувати. Виявляється, існують навіть гопники-колядники.

За кілька хвилин пролунав ще один дзвінок. Бабуся, яка сиділа на кухні, подивилася у вікно й помітила, як на гойдалці дитячого майданчика вистрілює вверх-вниз голова кучерявого хлопчика. Її очі рухалися ліворуч і праворуч, ніби за рядками книги. Дочитую свою книжечку, а жодного рядка так і не вловила, думала вона про своє життя.

Після третього, затяжного дзвінка, вона вирішила дізнатися, хто ж це такий придуркуватий, що так довго помиляється адресою. Бабця поставила на стіл пляшку пива, яку поволі сьорбала уже дві години – з шостої ранку, і пошвендяла до дверей.

За дверима стояли три Івани – зі своїм планом дій.

Бабуся спитала, хто там.

– Три! – їй здалося, що саме цю цифру хором сказали чоловічі голоси.

– Хто-хто? – перепитала стара.

– Відкрий! – повторили пацани. Їхній рівень соціального виховання не дозволяв відповісти якось елегантніше. Вони не дівчата з гімназії вишуканих манер.

Бабуся глянула в дверне вічко. Розгледіла трьох бритоголових хлопців у заляпаній формі.

– Свідки? – спитала вона, вгадуючи, хто б це міг бути. Думала, що це Свідки Єгови.

– З района на, – чемно відповіли пацани, їм здалося, що баба спитала, звідки вони.

– Шо хочете?

Хлопці мнулися. У них був план дій, узгоджений заздалегідь, треба було падати на порожняк, брехати. Для них це майже професія. Хоча вони не люблять зайвих розмов, зазвичай відразу дають на Одесу. А дверям на Одесу сильно не даси. Тому треба було спілкуватися з цими дверима на рівних.

– Бабцю, – засюсюкав І-раз в процесі згадування того, як спілкуються нормальні люди. Він уявив себе працівником будинку престарілих. Зі старими, як із дітьми, варто говорити їхньою мовою. – У нас до вас діло єсть!

– Яке таке діло?

– Ділове діло. З грошима.

– Ну, грошей у мене нема. Цей факт можу запросить перевірити власноручно, – бідкалася бабуся.

– Та ми забирати не будемо, – збрехали Івани. – Ми наоборот, оддати вам хочемо. За услугу.

– За услугу?… – перепитала вона і подумала про сороміцьке. Після пива на старості років їй і не таке в голову приходило. Одного разу вона подумала, що сусід, який щодня виводить свого пса вигулювати, ніколи не знімає його з повідка. І коли він якось вийшов з псом на загальний коридор, вона вийшла і мовчки перерізала повідок ножицями. – Яку таку услугу, свідєтєлі?

– Та ми не свідєтєлі, – переконували Івани. – Зйомщики ми. Зняти хочемо.

У баби серце закалатало! Вона такого навіть в газетах не читала. Що це за безсоромна молодьож пішла, що отак просто, через двері, хоче її зняти і пропонує їй, старій дряхлі, любов!!

Хлопці почули рух за дверима, в замку ворушився ключ. Двері відчинилися, і перед гопниками постала статура дев’яностолітньої пенсіонерки в блідо-рожевій нічній сорочці, з якої назовні випала довга суха зморшкувата грудь.

Бабуся так жила – вдома вона у свої роки просто не зауважувала, у що вдягнена і як виглядає. Тим більше, після пива.

А хлопці витріщили очі й усім своїм одним на трьох мозком вирішили, що у неї стопудовий маразм.

з’ясування стосунків між радянською проституткою та Іванами

У житті так іноді буває – ще не встиг зручно прилаштуватися до дівчини, а вона вже з’ясовує з тобою стосунки. Точніше, так буває не іноді, а майже завжди.

Тільки якщо ця дівчинка – не пенсіонерка.

– Ну, беріть, – претензійно глянула в очі відразу трьом Іванам бабця і розставила руки.

Хлопці перезирнулися так, ніби щойно тільки вони троє вийшли сухими зі смертельного мокрушива з десятками хуліганів.

З одного боку, вони знають, що робити з будь-яким видом жіночої статі в подібних випадках – брати. Але їм ніколи дорогу не перекривала своєю висхлою груддю крива старушенція з кількома інфарктами за плечима.

Чим вигідні гопники – у них майже відсутнє відчуття огиди. Бо якщо їм щось не приколює, вони відразу б’ють по морді. Не вперли сухарики в барі – дають по сухарю офіціанту. Галіма помада нової дівчини – по губі так, що потім не доженеш, де кров, а де помада. Якась мутна вода біля річки – забити кулаками цю водойму так, шоб ласти склеїла!

Але шо їй мої кулаки, подумав І-два, якщо стара витримала удари пари інфарктів. Та й не треба її ображати, навпаки, треба ставитися так, як студентки з інституту культури. Вони ж прийшли сюди прогнутися перед бабою для того, щоб потім прогнути під себе її квартиру.

І-два зреагував першим. Він притулився своєю вимазаною формою до бабусі, обійняв її, і повільно, ніби пританцьовуючи, повів її у квартиру. Вона охнула від обіймів і закинула голову догори, як романтична балерина в танці.

Усі гопники шаснули за ними. За кілька хвилин усі розсілися на кухні.

– Чого ви мене привели сюди, а не в спальню? – здивовано буркнула вона.

– Бабцю! – сказали всі троє Іванів одночасно. – Давайте ми відложимо наше ліжко на потом, ага?

– То ви для разнообразія спершу чаю мені зробити хочете? – гостинно усміхнулася пенсіонерка.

– Спершу ми хочемо у вас попросити знімать комнату, – нарешті видихнули гопники. – А там і чаю зробимо.

– Комнату?!

– Комнату, мама, комнату.

В повітрі зависла пауза, бабця замовкла і на кілька хвилин задивилася у вікно. Вона не кліпала, не ворушилася, здавалося, що й не дихала. У вікні й далі вистрелював кучерями хлопчик на гойдалці. І-три прикинув, що на неї накотився приступ маразму. І-два здалося, що вона вже приміряє на себе сосновий лапсердак, І-раз сказав до неї:

– Ну, об’яву про зйом комнати хіба не ви оставляли на стовбі?

Ну навіщо пенсіонерці, в якої нема ні внуків на прив’язі, ні собаки в тераріумі, ні вазона в скафандрі, ні здоров’я в черепі, комусь здавати кімнату? Щоб заробити?! На що і нащо їй заробляти? Пенсії на ліки не вистачає, так хоч на пиво є, думала часом бабця.

– Мене Зося звати, – відповіла вона так, ніби на секунду випірнула з-під води вдихнути повітря, і знову скам’яніла.

– Мене – Коля, – кивнув Іван перший.

– Мене – Діма, – фантазував Іван другий.

– І я – Діма, – підтвердив Іван третій для більшої правдоподібності.

Далі знову кілька хвилин тривала підсліпувата й глуха, ніби целофан на голові, мовчанка. Івани нервово стукали пальцями по столу. Вони доганяли, що вона їх в очі не чує, у ній ніби хтось вирубав світло. Мовчки розмахували один перед одним руками і мигали очима: типу, може краще з холодильником перетремо, шоб хату на нас він переписав?

– Да, – знову прокинулася стара і залепетала далі, так, ніби їй поміняли батарейку, – оставляла я об’яву, помню. Дак по ній уже півроку ніхто не обращався. Добре, шо пришли.

– Бачте, як всьо харашо, – вишкірився І-два. Оскільки з усіх видів сміху він умів тільки реготати, то штучна приємна усмішка ледь не надірвала йому кутики губ.

– Тіки для цього діла, – взяла себе за голу грудь пенсіонерка, натякаючи на інтимне, – кімнату в мене знімать не нада. Для цього діла мені й платить не нада. Просто можете робити все, шо хоште. Живіть, скіки влізе. І мене беріть, скільки влізе. А потім вже й пийте свій чай, а мені тільки пива принесете. І хліба буханку. І стакан води перед смертю.

Хлопці перезирнулися, зі скрипом в очах, через жалісливий момент. Їхній план, зважаючи на маразм баби, треба дещо підрихтувати. В зіницях загорілася дика іскринка – вони прозріли, що стару бабу, яка б вона не була хирлява, можна буде юзати не лише за одним планом, а й за іншим, на який сама ж вона й напрошується. Гопники – народ невибагливий, їх теж можна зрозуміти.

До того ж вони знали про неї важливу деталь. Перед відвідинами бабці пацани терлися біля кожної з квартир, де живуть передсмертні пенсіонери району, й пронюхали, що у цій хаті живе радянська валютна проститутка, в якої з усіх своїх, так би мовити, трудових нажитків лишилася тільки ця трикімнатка. Дітей серед трудових нажитків у неї не було. І вона дійсно пережила кілька інфарктів, тому трішки недочувала, трохи криво ходила і останнім часом чомусь почала пити пиво, стверджували сусіди.

– Лади, бабуню, домовилися, – І-раз простягнув їй руку, як діловий партнер, хоч трохи й побілений лелеками.

стали жить-поживать і добра наживать

Далі мутка пішла, як по маслу. Хлопці почали жити в бабусі, розказали їй, що вони – будівельники, трудяться на будівництві бізнес-центру в цьому районі і тому саме підшуковували щось поруч із місцем роботи.

Зранку до вечора вони пропадали в тундрі вулиці, вранці купували старій буханку хліба й пляшку пива, ввечері вдома шпіляли в карти. Так минув тиждень – в передчутті, в притиранні до пенсіонерки.

Паралельно, на тижні інші бандити звели їх із нотаріусом, який був давно й міцно замішаний у махінаціях з підробкою документів. За плотний процент він погодився на співпрацю. Всю необхідну документацію, яку нотаріус вручив їм, вони заховали під шафою в тій кімнаті, в якій поселилися, і домовилися, що запросять його з усіма необхідними печатками та завіреннями після того, як стара підпише папери.

сокира і міліція?!

Вранці наступної суботи І-три повертався на метро на зйомну квартиру з наркотою в кишені, за якою катав до бариги.

І-раз прокинувся пізніше й пішов, як і щоранку до цього, за пивом і хлібом пенсіонерці.

І-два кімарив далі.

В останню секунду сну йому наснилося, що йому в голову летить величезна фугасна бомба, на якій були намальовані жіночі вуста. І в момент удару в голову він раптово прокинувся від справжнього удару, який пролунав в реальності, з коридора. Нічо собі сексбомба, подумав І-два.

Він прокинувся й автоматично глянув на вхідні двері в кімнату, для чіткішого розпізнавання джерела звуку. І побачив, що у двері його кімнати забуксувало лезо сокири! Гостре, довге, на кінчику стирчав шматок дверей.

Лезо заворушилося, хтось пробував дістати сокиру з іншого боку дверей.

Що Іван мав подумати в подібній ситуації? Він нічого не думав, він знав, що в подібних ситуаціях думати не треба. Підле й підступне середовище вулиці, в якому Івани здобували собі засоби на проживання, навчило, що в певні моменти думати не треба, можна тільки діяти. Так і кажуть – пацан не думає, пацан рішає. Та спершу він спитав:

– Опа, хто там? – так, ніби до нього в двері не ломляться з сокирою, а дзвонять у дзіночок, а він сидить перед увімкненим телевізором в гівношльопах і халаті в тигрових кольорах. Ні, щоб крикнути: «У мене в руках валина! Не гони!», або «Сишиш, Вася! Кому на Одесу?» тощо.

У відповідь прозвучав ще один тупий удар сокирою.

Хтось вміло і впевнено проривався в кімнату і, очевидно, не збирався розмінюватися на такі дрібниці, як привітання й реверанси. Зважаючи на це, І-два в секунду допетрав, що робити. Він вискочив із ліжка, застрибнув у спортивки, накинув на кумпол кепарик і кинувся до вікна. Відкрив його, зирнув вниз – третій поверх.

Хто і навіщо зараз проламується в кімнату? Що ці чорти зробили з бабусею? І-три прикинув, що стрибати з вікна – зависоко: весь не помреш, але переламані ноги – назавжди в пекло. Роззирнувся і помітив поруч, на зовнішній стіні будинку, каналізаційну трубу.

В цю мить Іван згадав про документи. Скочив до шафи, просунув руку під неї, помацав підлогу – бумаг не було! Глянув під шафу й побачив очима, що документів там в натурі нема. Ну що ж, більше його тут точно нічого не тримало.

І-два знову підбіг до вікна і перед тим, як вилізти, озирнувся ще раз на двері – удари лунали не часто, але впевнено. В дверях уже було кілька дірок, і крізь одну з них І-три побачив оголену грудь та викривлене обличчя пенсіонерки, яка саме замахувалася для чергового удару сокирою.

ну що б, здавалося, стоп-кран

Коли колобродиш вулицею з найлегшими наркотиками, ти вирізняєшся з натовпу тим, що завжди неадекватно реагуєш на появу міліціонерів, охоронців тощо. І зараз, коли І-три повертався на метро на район із наркотою, він теж бігав очима обличчями пасажирів, чи ніхто підозрілий його не пасе.

Але погляд затримався на маленькому хлопчикові в комбінезоні, який вовтузився біля своєї мами і хапав усе, що його зацікавлювало. Хапав не легенями, а руками.

І-три подивився на нього, і його чомусь, серед цього всього стрьому через наркотики, дуже розчулив цей малий. Йому стало шкода дитини, він впізнав у малому самого себе в дитинстві. Пройде з десять років, думав І-три, і пепс точно буде жити тими самими заманухами, шо і я зараз.

Іншими словами, людина розвивається не завдяки своїм власним переконанням та зацікавленням, а через зовнішні системи, які нав’язують спершу батьки, потім дитсадок, згодом школа, інститут, вулиця, тюрма, робота, діти, друзі. І злочини чи досягнення, які чинить людина, значною мірою залежать від соціуму, що нас оточує.

В Івановій голові основою правил було вуличне виховання, тому й планка відчуття вини у нього було вулична. Також вулиця давала ширші, ніж соціальні норми, можливості пізнання забороненого. У ній був розгул інстинктів, тваринних емоцій і неписаних правил.

Хлопчик простягнув руку до стоп-крана, мама її відсмикнула.

За якусь хвилину мама почала копирсатися в сумці, було чути, що їй хтось дзвонив. Хлопчик, зацікавлений тим, від чого відсмикнули його руку, знову взявся за стоп-кран, на цей раз – впевненіше й чіпкіше. Мама не зауважила цього, бо саме збиралася сказати «альо».

Раптом весь поїзд сіпнуло. Люди в натовпі завалилися одне на одного, почали кричати, матюкатися, перелякалися, освітлення заблимало, вагон на кілька секунд перехилило на бік. В одного діда з рота вилетіла вставна щелепа і на швидкості підбила око нафарбованій жінці в діловому костюмі. Школярка застрягла головою в животі товстуна. Сноуборд пролетів над усім вагоном і одним чітким ляском по щоці відправив у нокаут хіпстера в навушниках. Мама хлопчика так і не змогла договорити слово «альо», її переклинило на першій букві, і вийшло тільки «аааааааа!».

Іван, поки витягував свою ногу з-під якогось товстого спітнілого мужика, радісно матюкався, кивав сам до себе головою і примовляв типу: ага-ага, малий вірняк виросте таким, як і я.

на даху добре

І-раз саме зайшов у під’їзд в той момент, коли І-два виповз із вікна, тому вони не помітили один одного.

І-раз, з пляшкою пива й буханцем, пішки піднявся на третій поверх, відчинив ключем вхідні двері й одразу зазирнув на кухню, щоб віддати ласощі бабусі, яка завжди вранці сиділа перед вікном на кухні й дивилася на дитячий майданчик. Але на цей раз її на місці не було.

І-раз гукнув: «баабцюююю!», ніби кликав до себе домашню тваринку, й пішов коридором. Із наступними словами: «я вам тут пива приніс» він помітив дерев’яні друзки дверей, що валялися в кінці коридора, і очі в нього стали круглими, ніби дві кришечки з-під «Чернігівського». Він ступив ще кілька кроків і вже хотів зазирнути в свою зйомну кімнату, але помітив бабцю з сокирою в руках. Вона саме виходила з кімнати. І-раз також помітив, що його брата в кімнаті не було.

Що побачив Іван? З кімнати, де мав у цей час мирно дрімати його братан, виходить баба з сокирою, з виваленою назовні груддю, вхідні двері в кімнату прорубані.

Уява в такі моменти розгублюється. Він рішив, що І-два вбила бабця, тіло кинула у ванну і у своєму черговому шизоїдальному апофеозі чекала на інших Іванів для такої ж забави. А що він мав подумати? Не розпитувати ж у бабці, за скільки ударів вона сокирою витесує японських журавликів.

І-раз викупив, що діло пахне шашликом, і дременув по коридору з квартири.

Ну чому, чому всі люди в голлівудських фільмах завжди біжать нагору, а не вниз? Так зробив й І-раз.

Бабуся краєм ока помітила, куди він попрямував. Очі у неї в ці моменти дивилися просто перед собою, ніби нічого не бачили. Простір вона намацувала сокирою.

Раніше Раскольников рубав сокирою бабцю, тепер старенька нападає з сокирою на братів гопників. Якась тотальна антидостоєвщина.

контакт

І-два хвилини три сповзав із вікна донизу по трубі і встиг передумати про все на світі. Але перше, що він зробив, коли став на ноги – набрав по телефону І-три, щоб усе розповісти. І став чекати біля під’їзду І-раз, який саме мав повертатися з магазину. Але він не знав, що вони розминулися, і що його брат уже тікає на дах від пришибленої старої.

І-три взяв слухавку. Оскільки хлопці в житті були небагатослівні, але з одним мозком, то після кількох десятків почутих матюків від І-три І-два чітко зрозумів, що І-три стоїть в тунелі метро через натиснутий малечею стоп-кран.

І-два не стримався і вигукнув у відповідь: «Валина, баба, зйомна хата!». З цього випливало, що І-три якомога швидше мав дістатися квартири, в якій вони жили перед тим, як зняти в шизофренічки цю шизоїдальну кімнату, взяти там пістолет на ничці, прибігти на бабину хату і безпонтово її замокрушити. Їхній план із заволодіння чужою нерухомістю, який, здавалося б, філігранно вивірений і узгоджений, повністю накрився валер’янкою.

І-три, замість «папа-допобачення» спитав:

– Де брат?

І-два після цього питання тільки зараз догнав, що поки він сповзав з вікна, І-раз міг не помітити його і без жодної задньої думки прийти додому, де пенсіонерка його вбила, тіло кинула у ванну і в своєму черговому шизоїдальному апофеозі чекала на інших Іванів для такої ж забави. Це ж міг зрозуміти його брат на іншому кінці дроту, мозок спільний. Він відповів:

– Опачя!

Вони обоє кинули слухавки. І-два своїми десятьма знервованими безіменними фалангами набрав номер І-раз.

правильно казати «пальне», а не паліво

Той саме вибіг на дах будинку і зашифрувався від пенсіонерки за однією з ліфтових шахт. Він припав на ушняк і чув, як баба висунулася на дах, і тихенько почала шаритися там від кутка до кутка. Іван чекав чоткого моменту, щоб прошмигнути між безоднею і сокирою.

І саме в один із таких моментів чекання пролунав дзвінок на мобільний, який лежав у Івана в кишені. Мелодія з пісні «Залатиє купала» засиренила на весь дах, поки Іван парився і метушливими руками витягав телефон з кишені.

«Паліво», – подумав І-раз, намацав потрібну кнопку і скинув дзвінок. Ця мелодія в нього стояла на І-два, тому він зрозумів, що його брат живий, що старушенція не зарубала його брата. Це ж не пенсіонерка зараз із даху набирає його для переговорів?

«Паліво», – подумав І-два. Він прикинув, що І-раз зашнурувався десь вглибині даху від пенсіонерки. Він скинув дзвінок.

«Паліво», – подумав І-три після того, як власноручно відчинив двері метро і побіг вздовж рейок до станції. Він теж докумекав, що якщо І-два зараз брякне до І-раз, то це може викрити його сховок від баби на даху, якщо він там ховається.

Три Івани, один мозок на трьох.

Одна бабця, одна сокира на трьох.

остання медитація літа

Було саме тридцять перше серпня, фінальний день літа. Передосінні птахи втомлено сідали на тремкі дроти й чутливі антени на даху, останні овочі й фрукти пнулися з усіх сил, щоб встигнути достигнути до перших морозів. Люди вечорами вдягали светри з візерунками оленів та ялинок, прикриваючи ще жагучу засмагу. Першокласники обіймали олівці під подушкою, їм снився перший дзвоник і купа дружньої дітвори.

Баба Зося чудово почула, з якого закутка даху пролунала телефонна мелодія. Вона дістала з-за пазухи стос паперів для перепису квартири від її імені на гопників Іванів, поклала ці документи на смолянисте покриття даху, сіла на них у позі лотоса, наскільки її тіло дозволяло згадати, що таке поза лотоса, поклала поруч сокиру і задивилася вдалину. Так, ніби уявила, що дивиться за вікно, де гойдався кучерявий хлопчик.

Бабуся за свої дев’яносто з гаком років навчилася брати час за шкибарки. Вона настільки володіє часом, що коли смерть прийде до неї з косою, то вона стане перед смертю з сокирою. І ще невідомо, хто кого.

пістолєт, живі сто лєт

І-раз есемескою доклав усю малину братові, який щойно йому дзвонив: «Я на криші. Мені кришка».

Було зрозуміло, що брати мусять якомога швидше витягти брата з цієї катакомби смерті.

І-два кабаном рвонув у квартиру за пістолетом. Не в зйомну кімнату з порубаними дверима, а в їхню стаціонарну, колишню хату, саме там була зброя.

Туди ж біг І-три. Він добіг тунелем до платформи на станції, вистрибнув на станції, розкидав плечима усіх пасажирів і теж тулив у квартиру за пістолетом.

Три Івани, один пістолет на трьох.

За кілька хвилин два гопники підбігли назустріч один одному під під’їзд їхнього будинку, мовчки заскочили додому, дістали зі сховку пістолет і рвонули рятувати брата.

дах – це ох і ах

Стара пенсіонерка сиділа на важливих документах.

Із груддю, що, як завжди, теліпалася на блузці.

Із сокирою, що лежала поруч, як вірний пес.

Із розтріпаною на всі вітри сивою кучмою волосся.

Вся в зморшках. Так, ніби промені сонця, які все життя її осяювали, виявилися колючими голками.

Стара пенсіонерка, що дев’яносто третій рік живе на землі, сиділа й думала, що тільки зараз вперше в житті дісталася такого високого даху.

Що тільки зараз може вчитатися в одну зі сторінок свого життя.

Що тільки зараз може показати всім, що вона, хоч майже ні на що й не впливає у цій реальності, але може показати кільком пройдисвітам, як себе поводити.

Колишня жриця кохання.

Теперішня жриця смерті.

Ерос і Танатос.

В певний момент її вчергове переклинило. Вона почала мляво й протяжно вербалізувати в бік стіни, за якою сидів І-раз:

– Не збирай валізи, бо все рівно тебе заріжу. Або стрибни за край, або сам себе зарубай. Ти не перший і не останній, кого вб’ю я в такому стані. Вже приходили, і не раз, і не два, забирати у мене мої права. Перших пройдисвітів я отруїла, смачненьким зіллям усіх напоїла. Других махінаторів з нерухомістю я розчинила в кислотах – повністю. Довго чекала на вас, пацани, ходи, поцілую за півціни. Бо як же ви можете далі жити, якщо для вкрадань золотої жили готові мене закопати зі світу – стару, аж трухляву, та чесну кобіту! Я всі документи ваші знайшла, чекала аж тиждень, терпіла цей шлак підлості, брехень і лиця тупі! Далі нам з вами не по путі.

– Шо ти мусолиш, стара? Убивай!

– Чекаю на осінь, чекаю на рай.

Після цих слів пенсіонерка схопила себе за ліву грудь, за ту грудь, що не була вивалена назовні, так, ніби серце завжди боялося відкритися світові, ховалося за блузкою. Глибоко вдихнула повітря, аж хруснула спина. Бабуся скурутилася і щось тихенько собі під носа продовжувала крехкотіти. Всуціль зморшкувате тіло повністю розм’якло, так, ніби хтось своєю долонею обережно розпрямив її зжужманий папірець шкіри. Вона повільно і тихо погнулася до землі, глухо стукнулася лобом об гарячий засмолений дах і розпласталася так, ніби хтось все життя стискав її між двома пальцями і тільки зараз відпустив.

Її погляд застиг у далині горизонту, і десь поруч, відразу за обривом даху, вона знову задивилася на кучерявого хлопчика, який продовжував гойдатися. Вона дивилася на нього, але очі більше не рухалися. Хлопчик витав у повітрі, а сама гойдалка була прикріплена до неба.

Схопило серце.

Якщо тобі дев’яносто два роки, ти щодня п’єш пиво і щойно з сокирою вибігла сходами з третього поверху на дах дев’ятиповерхівки, то ні на що не розраховуй, краще просто – розраховуйся. Ніби на касі. За прожите життя.

у вас є право на одну смску

В цей час І-раз сидів на шифрах у своїй ничці, нервував, парився і чекав на підмогу. Він рішив не слухати, що далі йому втиратиме стара, і почав писати смску братам. Але нічого примислити не міг. Бо хлопці уже знали, що він на даху, що у пенсіонерки – сокира в руках, і що вона в будь-який момент може в черговому шизоїдальному приступі навалитися на нього. Звісно, що фізично він сильніший за неї. Але невідомо, куди спершу втрапить ця сокира. Він же не буде відбиватися пляшкою пива і батоном, які він так і не скинув, поки тікав від старої.

Він просто вирішив доповісти братам про те, звідки бабця дізналася про їхню операцію, написав відразу обом братам: «ващє нашла документи», і відправив.

Інші гопники, І-два та І-три, кілька хвилин тому навприсядки виповзли в ліфтову шахту і вже хотіли ввірватися на дах, але почули той римований монолог пенсіонерки, і тому поки застопилися під дверима. Вона саме розповідала про те, як вбила людей, що раніше пробували забрати в неї квартиру.

Вони дослухали промову до кінця і почали писати смску І-раз. Вони хотіли написати, що вже на місці, і щоб він не рипався, коли вони вибіжать, щоб у нього не потрапила куля. Бо у них пістолет, і вони будуть стріляти по бабі.

Надіслали есемеску, і в цей же момент до них прийшла смс від брата. Голосно! Пенсіонерка нас могла викупити! Треба валити!

Вони не стали читати, що їм надіслав брат. Вони різко рвонули на дах. І-два вдарив плечем у двері і впав за кілька метрів від виходу на підлогу.

В той час І-три вискочив на відкритий простір. На мить світло йому засліпило очі, і він кілька разів стрелив просто в простір.

За секунду очі вже могли все розгледіти, і він побачив, що пенсіонерка лежить, розпластана на даху.

Застрелив, подумав І-три.

Застрелив, подумав І-два.

Застрелив, подумав І-раз.

«Ващє», – подумали всі троє братів відразу.

не пойман – не труп

Із засідки виглянув І-раз. І-два випрямився після удару плечима в двері й ступив до тіла пенсіонерки. І-три обережно підійшов до неї, тримаючи стару під прицілом. Ніби досі припускав, що вона зараз накинеться на них і почне рубати. Усі троє, як три чорні кондори, підступилися до бабці.

Побачили сокиру, що лежала поруч, – чиста, без слідів крові, виблискувала лезом. На підлозі брати теж не помітили слідів крові. І-раз штурхнув стару ногою, щоб роздивитися, де в неї рана від пострілу, і не знайшов. Рани не було ніде.

Івани ніяк не могли зрозуміти, як куля вбила пенсіонерку?

Гопники на даху дев’ятиповерхівки ще довго перевертали тіло дев’яностолітньої пенсіонерки в пошуках рани від пострілу.

Але не знайшли.

Хлопці так ніколи і не зрозуміли, що бабуся померла від інфаркту.

Для них старенька померла від пострілу. Але без рани.

І ніхто з братів навіть не припустив, що насправді І-раз впродовж кількох хвилин переховувався від мертвої бабці.

А знизу, зі сторони дитячого майданчика, було чути сумний скрип гойдалки. І-раз підійшов глянути вниз на дітей, які там граються, але стріманувся і відкинувся від обриву.

Йому здалося, що стара не накинулася на нього для того, щоб він тепер все життя жив з однією думкою. І ця думка була приблизно такою:

Невже я можу розбитися, так і не стрибнувши з даху?

Знеболювальний чай на Євромайдані

– Чай.

– Чорний?

– Да.

– З лимоном?

– Ага.

– З імбирем?

– Ну тіпа.

– З журавлинкою?

– Та да, йомана!

– Цукру скільки?

«Євромайдан»

Київський дистрикт, Майдан Незалежності.

Пожовкле листя, осінь патріарха, полковнику ніхто не пише.

У країні в багатьох містах спалахують політичні протести, які організовують прихильники «Євромайдану».

Країна має погане самопочуття: глобальний економічний запор, педикульоз владної верхівки, гангрена гривневих купюр.

Президент, за походженням білорус і рецидивіст, нагадує корову в балетках на льоду. Корова примерзла вим’ям.

У зображення Бандери плюють настоятелі УПЦ МП КГБ ДЦП. Зображення відпльовується у відповідь.

Через страх бути повішеними бандерятами олігархи рихтують чартери в прогнилу гомоЄвропу. Але невідомо, що краще – ґорґанівські топірці чи альпійські трансвестити.

Лисому прем’єр-міністру сниться, що у нього на лобку сплели Юліну косу.

За одну фотографію президента людині світить до десяти років ув’язнення. Хотілося б, щоб це було невдалим жартом, але це дійсність.

Спікер парламенту з голосом, як у замученого Тузіка, вважає, що смерди нетрадиційної орієнтації окупували Майдан у Києві, плюндрують там наліво жінок та інших пенсіонерок.

Кацапське телебачення показує, як активісти у вирізаних з маминих колготок балаклавах б’ють мирних трудівників заводів і ларьочків, вимазують салом обличчя київських красунь, знущаються з них і погрожують посадити всіх російськомовних діток на три палі Тризуба.

Російський Геббельс передає, що западенські школярі втричі дорожче перепродують однокласникам кокаїн, пересланий із США під виглядом гуманітарки.

Загалом, на думку частини населення, відбувається масовий побутовий розбрат і психоз на грунті неандертальської тяги до Європи кількох груп населення: зашорених голлівудськими фільмами студентиків, проплаченої Заходом опозиції та провокаторів з фаєрами і бритоголовими кричалками.

Політики серед білого дня крадуть у дітей і кусочки, і кавалки щастя. І головешки!

«Антимайдан»

Це з одного боку. А з іншого, біля Верховної Ради «партія Ригонів» зібрала трудолюбивий сонцесяйний мітинг – Антимайдан.

Активісти приїхали з усіх куточків країни – і з Донбасу, і з Криму, і з Півдня.

Приїхали поїздами самостійно, миролюбно, з місячними, ні, не з місячними, а навіть з річними запасами чаю і бутербродів.

Приїхали захисники Неньки і Баті.

Приїхали послухати оперних співаків, що виступають на священній сцені «Антимайдану». Оперний співак так і заявив – «місце, де я стою – священне».

Приїхали стоячи ночувати на піддонах у військових наметах, які вже були розбиті там давно і самі. Ліжкá їм не потрібні – за ідею можна тільки стояти.

Приїхали роздати племенний привіт усім западенцям, що роз’їдають папуаським фашизмом українські лани, і Дніпро, і курча.

За їхню ідейність, швидшу за швидкість свята, за патріотизм у сотні кінських сил і чисте, як після Фейрі, серце їм ще й пообіцяли заплатити. Кому двісті, кому триста, а кому й п’ятсот гривень за кожну добу прояву патріотизму. Той, хто проявляє ідейність за п’ятсот грн, той, очевидно, трішки більший патріот.

Вранці мітингувальники відразу снідають, обідають і вечеряють, бо часу не вистачає майже ні на що – весь день треба мерзнути на благо держави і гріти кармани. Гріти кармани – в кількох сенсах.

Після снідання вони медитують на мироточивий образ Путіна та інші дрібниці.

Вдень антимайданівцям проводять масові політпросвітницькі консультації – вдивляються в синій колір, вслухаються в патріотичні виступи щирих українців з георгіївськими лентами на зап’ястях, складають план розвитку всієї країни – і Донбасу, і Криму, і Півдня.

Вечорами вони ходять у парки ремонтувати лавки, які розбирають на барикади провокатори і бандерлоги з Майдану. Через ці барикади не може проїхатися центром на своєму «порші» в нічний клуб жоден нормальний слюсар. Навіть стоматолог не може проїхатися.

чяй, ті, тий, чай, гербата

– Скільки цукру?

– Ти шо, на приколі, мала? Не парь! Давай чай і всьо! – І-три гаркнув на волонтерку, яка роздавала на Євромайдані чай. І спокійніше додав: – Сахара – два.

– Будь ласка! – за хвилину відповіла вона, дала чай І-три і усміхнулася. Вдала, що не почула крику І-три.

І-три взяв чай, розвернувся і передав стаканчик І-раз. Повернувся до волонтерки і знову їй проциркав:

– Чай. Два чая.

– Все, як і в першому? – спитала вона.

– Тіпа да. І це, бутікі мона?

– Беріть, чому ж? Можете пригощатися усім, що є на столі.

Гопники люблять брати не стільки те, що на столі, як те, що під столом.

покачався – дай іншому поносити свій біцепс

Три брати Івани вже кілька днів мітингували на Антимайдані. Через тиждень їм пообіцяли дати по триста гривень за кожну простояну добу. На Антимайдан вони припіляшили за тією ж процедурою, за якою сюди потрапляли всі притомні, та й непритомні пацани в спортивках зі спальних районів.

Кілька місяців тому пацани почали ходили у спортклуб «Мішкі да шишкі», підкачати біцуху. У них почали потроху назрівати мускули, може, культуристами вони й не стануть, але культурно трохи збагатяться.

Одного дня до них звернувся директор спортклубу, їхній тренер Микола Лось. Директор – колишній військовий, майор у відставці, з наколками «СССР» і «ЭЛЬВИРА». У нього була голена голова, але він носив пушкінські бакенбарди, причому здавалося, що бакенбарди він теж накачав.

Лось запропонував їм за баблос постояти на мітингу. Вони відразу погодилися. Ну як погодилися, директор сказав: «ілі за бабло на мітінг, ілі за ідєю на бальнічку».

І ось уже четвертий день вони тут стоять. Гарна робота – стояти на морозі. Був би пінгвіном – став би мільйонером.

Додому їх не випускає охорона Антимайдану – ввечері всіх перераховують, як яєчка під куркою. Кілька пацанів хотіли вночі втекти, почали спускатися дніпровськими схилами, а за ними погналася міліція і привела назад. Дехто каже, що «міліція з народом». Якщо придивитися правді в око, то стає зрозуміло, що «міліція – з наказом».

Іноді дивишся тій правді в очі і не можеш вловити її погляд, а потім розумієш, що вона – косоока.

Розваг на Антимайдані було небагато. Крім мітингів і бухла, інші приколи треба було розчехляти самим. Бригади гопотушок нічого кращого не вигадали, як ще в листопаді вчити новорічні пісні в стилі колядабстеп. Одна з пісень починалася так: «Я твой калядка на чістушкє вєртєп». Все зрозуміло – тітушкі поют частушкі.

Також на Антимайдані було мало їжі. Харчів – як для інопланетян у конюшні: одна юшка, бризнута в шапку-вушанку, затрухлявіла квашена капуста і чай з присмаком гідроцефації. І це – тільки один раз на день.

Всі інші харчопродукти – горілку, цигарки і картоплю-фрі – вони, як загартовані гопники в третьому поколінні, здобували давніми перевіреними методами – забирали під під’їздом у пересічних рум’янощоких очкулярників з мікі-маусами на бейсболах.

Але під вечір можна було іноді виходити з території їхнього мітингу за свободу. Парадокс – з мітингу за свободу можна виходити тільки у вказаний час.

От вони й прийшли на Євромайдан, бо тут халявно можна було до відпаду нажертися, тільки не варто це робити помітно. Причому, їхній керівник, який уже висів кожному Іванові по тисячі гривень, ще й дав спецзавдання, за додаткову капусту. Капусту не в сенсі їжу, а в сенсі гроші.

«Зарубайте собі, – казав керівник бригади, – не моросьте язиком, ваш чьос викурять сразу, патамушо ви трете на сто восімісят градусів по-другому, чим майдануті, вкурили?»

Та й самим гопникам Іванам складно було зрозуміти мову майданівців – таку чисту українську вони чули тільки на Айсітіві та Новому каналі.

Тож І-раз взяв у волонтерки сім бутербродів – по два братам і три собі.

Гопопедія

У перший день збору їх вишикували перед Верховною Радою. Якби нардепів з партії Ригонів теж так виструнчити перед Радою і перевдягти в трєнікі й кепку, то не було би помітно жодної різниці.

Збиралися чоткі бригади вишуканих вуличних пацанів, елегантних рецидивістів, ніжних хуліганів, бравурних шибайголів. Як кажуть, кльов з молотком. Учасникам зборів не видавали якогось спецодягу – їхній стиль був спільним для всіх присутніх гопників, биків, рагулів, нормальних пацанів, тітушок, спортсменів тощо. Спортивки, туфлі або кросівки, шапка-підарка, куртки переважно з трьома адідасівськими смужками. Труси – теж адідас, або найк, на худий кінець.

Перефразовуючи братанів Коенів – лохам тут не місце.

Вони тут не для того, щоб зніматися для глянцевих журналів, не для виступу на танцювальному ток-шоу. Пацики зібралися дати гідну відсіч бандерлогам:

Якщо треба буде крові – вони покажуть, якого кольору кров журналістів.

Якщо треба буде болю – вони залишать на фашистських шкірах западенців синці у вигляді свастики.

Якщо треба травм – то вони готові одним ударом вибити зуб, який вилетить через задню стінку черепної коробки.

Гопники зараз – бойова сила.

Вони – передові захисники.

Вони – загони честі.

Хоча, з іншого боку, майданівці називали цю зграю гумусу тітушками.

Вікіпедія стверджує, що тітушки – збірна назва напівкримінальних елементів, гопників та безробітних[1], в тому числі спортсменів[2], які використовуються владою для перешкоджання діяльності опозиційних активістів[3] та для репресивних дій проти вуличних протестів: залякування, побиття та розгону демонстрацій, для нападу на представників ЗМІ[4], впливу на процес[5] або результати голосування виборів[6] тощо. Переважно тітушки – молоді люди, які займаються бойовими видами спорту. Завдяки зовнішності – спортивній статурі, характерному одягу та зачісці, поведінці вони досить чітко виділяються в натовпі пересічних громадян. В «Партії регіонів» їх називають «толстолобіки»[7].

Слово «тітушки» Івани десь уже встигли почути і знали його значення. Але вони скоротили до трьох слів визначення Вікіпедії. В розумінні Іванів тітушка – це політизований проплачений пацан.

м’ясорубка салорубів

З ними проводили роз’яснювальні бесіди, давали рознарядки. Казали, що можуть бути провокації від наколотих апельсинами націоналюг, можуть бути сутички з лівими, правими, центральними, верхніми, нижніми.

Нікуди не треба ходити без наказів, слухатися тільки тих, хто платить бабло. «Хто дає бабло, той може дати в табло», – пояснювали бригадири.

Так Івани тупо простояли три дні, цокаючи копитами і ботаючи рилами, лузаючи посланим богами насінням. Під час однієї зі щоденних медитацій на синій колір І-два стояв і думав, що люди поділені на дві категорії. Одні – мислителі, величні нематеріальні пасіонарії, а інші – приземлені, збиті, меркантильні й успішні маркетологи.

Але він думав не такими словами. Він думав іншими, так: «У когось – Мазда, а у когось – Ахурамазда». Що таке Ахурамазда, і з яким насінням його лузати, І-два не знав, але це слово у нього чомусь було антиподом японського автомобіля.

На третій день стояння, а саме двадцять дев’ятого листопада, їх почали активно розгруповувати і надавати вказівки.

Одній групі пацанів наказали купити горілки, піти на Євромайдан і пригощати людей до того часу, поки люди там не нап’ються, і їхнє хрюкання не скрутиться у свинячий хвіст. А для фіксації свинячих хвостів у Антимайдану завжди знайдуться десь в бардачку репортери російських каналів.

Іншій групі роздали металеві невеличкі палиці й наказали піти побити вітрини кількох магазинів на Хрещатику. «Вітрини не плутати з “Беркутом”», – нагадували їм керівники.

Ще одній групі сказали піти і прямо провокувати націоналюг і бандерлогів на бійку. За додаткові сто гривень.

Ще інших міліція посадила у два автобуси й повезла в бік Банкової. Так, ніби тітушки – це нові працівники адміністрації Президента.

І-раз, І-два та І-три потрапили в групу, якій наказали піти на Євромайдан і познімати на відео бруд, сміття, потрощені лавки, витоптаний газон, активних крикунів «банду геть» і «смерть ворогам», провокації п’яних студентів, групування бомжів у підземному переході, проституток у вишиванках тощо.

Сімом тітушкам видали відеокамери. Вони весь вечір ходили Євромайданом і знімали різні відео, але нічого провокативного зняти не вдалося.

О 22:00 вони зустрілися з їхнім бригадиром, він дав хлопцям по двісті гривень, як і було домовлено. Також він запропонував їм за сто додаткових гривень на душу побути тут всю ніч і продовжувати час від часу знімати на відео все кримінальне і провокативне, що буде помічене на Євромайдані.

І-три довго знімав Руслану, бо любив її хіт, з яким вона виграла Євробачення. Мало того, він пам’ятав, як вона ще у дев’яностих босою виграла пісенний конкурс «Слов’янський базар». А виграти базар – це честь для нормального пацана.

Близько третьої години ночі на площі лишилося дуже мало людей, сцену чомусь зібрали, Руслана десь звалила, хлопці підійшли до єдиного намету, в якому розливали чай. Набрали у волонтерки бутербродів і відійшли до сходів за Стелою помовчати одним мозком на трьох про гуманізм.

Івани в глибині душі були гуманістами. Вони вважали, що коли людину б’ють і вона не відбивається, то ця людина прихильна до того, хто її б’є, ця людина погоджується з тим, щоб її побили. Тому вони не цуралися бити нікого. Івани, в їхньому розумінні, були справжніми гуманістами.

не сьорбай

На Майдані панувала глибока ніч – це час, коли помічаєш речі, на які б ніколи не звернув увагу вдень. Ось біля намету ворушить губами в самотній молитві чоловік з великим золотим хрестом, що висить на грудях. Ось під сходами цілуються студент зі студенткою, і їхні губи ворушаться так, як і губи церковника – ніби в молитві.

З ліхтарів вулицею пирскало світло. Світло – це те, що роз’єднує сліпих і зрячих. Адже якби його не було, то усі були б незрячими. Можна сказати, що Бог створив усіх людей однаковими, а світло їх роз’єднало.

Гопники Івани собі мирно тусувалися посеред натовпу в кількасот людей. Вони були дуже голодні, Майдан їх у сенсі їжі рятував. Хлопці саме зібралися пити чай та їсти бутерброди, які їм приніс І-три.

Але тут почалася катастрофа. Та катастрофа, про яку напишуть усі світові ЗМІ, про яку будуть говорити на кожній кухні, в кожному скверику, яка спонукає до смертей, сліз, криків, болю, війни. І до розуміння, що любов навіть у найдобріших серцях і головах може поступитися ненависті.

І навпаки – що ненависть може виснажити тебе настільки, що любов сама тебе заповнить.

чай – під шкіру, кийок – на шкіру

Івани сьорбнули перший раз – і з-за рогу, з боку Інститутської, вибіг беркутівець. А за ним – ще кілька десятків. У військовій формі, з блискучими чорними касками на головах, з кийками в руках, у бронежилетах і захисних щитках на ліктях та колінах. «Беркут» набігав раптово й швидко – за кілька секунд бойовики наблизилися до натовпу людей – студентів, дівчат, журналістів, активістів, які чергували тут за Україну, за волю. Ну, а як тут обійтися без пафосу?

Івани сьорбнули другий раз, і у них збільшилися очі. Вираз обличчя змінився, вони завмерли на якусь мить для того, аби зрозуміти, що відбувається. І-два навіть забув ковтнути чай. Вони побачили, що «Беркут» врізався в натовп і почав бити людей.

Івани сьорбнули втретє і зрозуміли, що треба дерти кігті.

Так – вони гопники – господарі вулиці, монархи підземних переходів, триє царі забігайлівок і спальних районів. Але зараз вони зрозуміли своєю однією на трьох дупою: краще просто – звалювати!

Вони знають: якщо ти не можеш протиставити свою силу – вали.

Якщо ти герой війни, але не можеш в цю мить здолати іншого героя війни – вали.

Що вони, по суті, робили серед площі на Майдані? Вони просто прийшли попоїсти. І зовсім не хотіли постраждати лише за те, що у них є відчуття голоду.

Якби вони були євромайданівцями – це інша справа. Ті стоять тут за якісь ідеї, хоч і незрозумілі Іванам. Очевидно, що багато мітингувальників готові бути вбитими на місці, але вони обов’язково заберуть з собою на той світ ідею.

Голодуху до баби з косою не забереш, рішив І-два і побіг ще дужче.

Чай, зроблений з душею, пахучий до знесилення, Івани викинули. Бо треба було вибирати або спрагу і здоров’я, або чай і побої.

пекло № 0

До втечі вони стояли за якихось десять метрів від епіцентру сутички. І поки вони відбігли разом з кількома десятками інших людей метрів за тридцять від Стели, до дороги на Майдані, то за їхніми спинами відбувалося таке:

Бойовики «Беркута» накинулися на натовп. Людей навколо Стели було кілька сотень. Беркутівців – чоловік сорок. Били страшно. По чому бачили, без розбору – мужчина ти чи дитина, чи жінка, чи журналіст, чи пенсіонер.

Кілька силовиків обступили чоловіка, у якого була сумка з ноутбуком всередині. Він пробував захиститися цим гаджетом, але пара ударів кийками потрапила йому на пальці, хрящики й кістки хруснули і неприродно вигнулися в зворотну сторону, ніби коліна у фламінго. Чоловік присів, і за мить, ще від одного удару в ребра, впав. Удари посипалися на нього, звук від ударів був такий, ніби вранці, прокинувшись, ти прислухаєшся, як у тебе б’ється серце – глухо, вдалині. Невідомо, чи цьому чоловікові тепер знадобиться клавіатура.

У тисняві була старша жіночка, років п’ятдесяти, вона прийшла до своєї доньки, поцікавитися, як тут їй ночується, чим вона корисним займається на Майдані. Першим ударом жіночці перебили перенісся. З носа хлюпнула кров, на захисне скло беркутівської каски. У нього тепер через цю червону пляму на склі шолома погіршиться видимість, прикрий момент.

На останньому кадрі фотоапарата журналіста, який пересувався разом з кількома іншими колегами окремо від загального натовпу і активно фоткав, буде зображено кийок, крупним планом. Той кийок, яким наступної миті розбили сам фотоапарат, всадили кінець гумової палиці в око фотографа і продовжили бити іншими аргументами. Скляне око, яке йому потім вставлять замість справжнього, що в цей момент витікає, іноді буде відлякувати людей у громадському транспорті. Все наступне життя в цій людині лишиться тільки півфотографа, бо одним оком можна сфотографувати вдвічі менше.

Ось двоє беркутівців заламали руки хлопцеві, схопили його за чуб і повели в автозак. У хлопця – стрічка з кольорами прапора України на передпліччі. Перед автозаком йому заїхали коліном в щелепу. У відділку згодом пошкодують про цей жест люті, бо хлопцеві зламано щелепу, а зі зламаною щелепою нічого не розкажеш про те, чому і за скільки грошей він прийшов стояти на Майдан.

Інший журналіст, який стояв поруч, встиг дістати посвідчення, але беркутівець вирвав з руки чоловіка цю пластикову картку і почав його бити. До крові, до синців, до глибоких ран. Журналістське посвідчення доведеться переробляти, бо на всіх інших фотографіях у цього журналіста буде шрам уздовж лівої щоки.

Якщо ти журналіст і не встиг дістати посвідчення – «Беркут» тебе б’є, якщо встиг дістати – «Беркут» вириває посвідчення і б’є.

Ще один хлопець хотів втекти, йому підставили ніжку, він упав. Проїхався обличчям по асфальту. Кілька шматків щебеню застрягло у його щоці. Кийками по ньому били з особливою відчайдушністю. Він – лежачий, не може нічого протиставити бійцям, окрім спроби скрутитися калачиком.

Він знає, в якій позі треба лежати, коли тебе б’ють, – це ціле мистецтво. Він читав книгу про катування під час єжовщини в тисяча дев’ятсот тридцять восьмому році – треба стиснути зуби, так можна зберегти більше зубів, треба напружити м’язи тулуба – так цілішими лишаться внутрішні органи, треба якомога ближче до обличчя притулити коліна – так внутрішні органи краще захистяться, треба лягти на правий бік, – так захищаєш себе від ударів, захищаєш печінку, ще треба до обличчя притулити кулаки.

Його били нещадно. Десять… двадцять… більше сорока ударів. Навіть з очей текла кров, бійці зробили з нього криваве тісто. Він не ворушився, тіло розм’якло, він розслабив м’язи тулуба, коліна ворушилися лише від чергового удару, з відкритого рота юшила кров.

Під час єжовщини не існувало спецпідрозділу «Беркут».

Десятки людей, які встигли відійти від епіцентру місива, кричали в істериці, панікували, хапалися за голови, плакали. Хлопці зі спорожнілими очима опускали руки через безсилля змінити ситуацію. Дівчата затуляли свої заплакані обличчя.

Багато мітингарів заповзли на саму Стелу, в надії на те, що «Беркут» не полізе нагору, бо там вузькі сходи поміж слизьким скляним покриттям. Але «Беркут» напирав, махав кийками у просторі, ніби мексиканці, які рубають густі зарості своїми мачете. І відрубані шматки рослин знесилено і знекровлено падають десь позаду. Люди – це пройдений етап для цих силовиків.

Бійці залізли на Стелу і почали скидати звідти натовп – люди падали, ламали собі кінцівки, у них відривалися нігті при спробі зачепитися за слизьке скло. Коли ти падаєш, то твоє обличчя може опинитися дуже низько, біля землі, навпроти берців силовика. Ось за кого він тебе має – за того, хто нижче його взуття. Він тебе вважає підошвою.

Мітингарі дуже мляво, зважаючи на свої можливості, відбивалися.

Один хлопець вимахував перед бійцями довгим держаком з прапором України. Силовик махнув кілька разів по прапору і дістав кийком того хлопця.

Ще кілька хлопців кидали з обережної відстані – метрів за п’ять-сім від бійців – яйця. Яйця?! На що сподівалися мітингарі? На те, що силовики почнуть падати так само, як кілька років тому майбутній президент, коли йому в пальто влучило куряче яйце?

За кілька хвилин на головній вулиці столиці України лежало кілька тіл без свідомості, інші люди намагалися їм допомогти.

Є ситуації, є необхідності, коли особисте здоров’я ти втрачаєш задля оздоровлення нації.

вибуховий пристрій першої крові

Місиво тривало хвилин десять. Мітингувальників тягли за капюшони центральною площею країни, забирали в автозаки, журналістам розбивали камери і обличчя, дівчат ко5пали в животи. Поруч з мітингом стояли кілька автомобілів швидкої допомоги, людям надавали першу допомогу, а потім забирали у відділки, з перспективою посадити всіх на термін від восьми до дванадцяти років.

Три гопники Івани, які ще кілька годин тому були готові порвати мітингувальників на Євромайдані так само, як зараз людей рве «Беркут», самі змушені були стрімголов утікати разом з багатьма іншими людьми. І-раз озирнувся і помітив, що за ними женуться.

Так, ніби мітингарі – приплід котенят, який господарі країни вирішили втопити. А одне з котенят не захлинулося водою в річці і випірнуло, ще незряче, за кілька метрів від своїх братів-потопельників. І тепер господар хоче дістати його веслом, яке лежало в човні.

І-раз із братами не знав, куди вони втікають, але біг разом з усіма. Він помітив, що кілька беркутівців дістали кийками І-два – їхнього найслабшого, найрозумнішого брата. Він впав, і його почали гамселити. Він не кричав, знав, що кричати – це провокувати на ще більшу агресію. Здається, він зомлів, бо його тіло розм’якло і не подавало ознак життя, але його продовжували бити, ніби коврик на снігу взимку.

Що робити? І-раз з І-три перезирнулися.

Кинутися відбивати брата?

Його б’ють близько десяти силовиків, якщо туди рипнутися – винесуть і їх. Пістолета, як на зло, з собою пацани не мали. Можна героїчно спробувати заступитися за І-два, але це марна справа, постраждають усі гопники. Родинні зв’язки для Іванів – одні з найголовніших, якщо не єдині соціальні зв’язки, які тебе до чогось мотивують та зобов’язують. Але в даній ситуації краще залягти на дно, а потім усіма можливими зв’язками і способами забрати брата з міліції. Чи з лікарні.

У гопників нема сліз, лише злість.

У них вона накопичується в мішках під очима.

світлячок спасіння

Братів лишилося двоє. Разом з кількома десятками переляканих людей, які бігли стрімголов вгору вулицею. За ними продовжували гнатися бійці, але потроху відставали, розсипалися провулками, відловлювали тих, хто пробував заховатися.

Серед людей, які бігли поруч, були закривавлені.

Були втомлені.

Були заплакані.

Були перелякані.

Ніхто не був сонний. П’ята година ранку, всі на інстинктах і на адреналіні. Вночі була така війна, якої не бачать військові за рік строкової служби в мирний час.

Натовп добіг до Михайлівської церкви і заховався всередині, за кам’яними стінами.

Хлопці зайшли в тепле приміщення церкви, пахло ладаном, віддихалися, випили води, якою медики промивали рани постраждалим.

Івани роззирнулися – вони були такі самі, як і інші, – не за зовнішнім виглядом, а за внутрішнім тремором. Всі глибоко й часто дихали, всі дивилися одне на одного, шукаючи в очах іншого розуміння ситуації, але ніхто не міг нічого сказати. Голови відмовлялися зрозуміти, що бійці Міністерства внутрішніх справ України побили мирних демонстрантів на головній площі Києва.

Івани роззирнулися ще раз і зрозуміли – вони стали такими ж, як і ті, кого вони збиралися ще вчора бити.

Людська метушня в церкві якось сама собою притихла, так, ніби всі намагалися, щоб шарудіння і спілкування не підносилося відлунням під бані собору, щоб шум не потрапляв у вуха святих, які були намальовані на стінах.

світало

Світало.

До паморозі, яка вкрила золоті бані Михайлівського собору, торкнулися перші промені.

На дніпровських схилах подекуди лежав сніг, ніби стадо лінивих чорно-білих корів на паші.

Домашні коти пробували зловити перші дрібні сніжинки через скло вікон.

Двадцятилітні студенти, побиті пенсіонери, змучені підприємці, усі, хто перебував у Михайлівському соборі, відчули, що їхні родимки за ніч постаріли на кілька сотень років.

Івани якось непомітно для себе поснули на кілька годин, а коли прокинулися, почувалися так, ніби вони довго були деревами і тільки зараз почали знову вчитися ворушити кінцівками – тіла скрипіли. Вони лежали просто посеред Михайлівської церкви, на двох матрацах. І-три на комір кожана накапав віск зі свічки. Всюди поруч з ними, поруч з вівтарем, під іконостасом, спали люди на карематах, у спальниках, на барвистих церковних килимах. Кілька людей в кутку перев’язували мітингувальникам криваві травми. Поруч з Іванами пройшов священик у балаклаві, він ніс на вулицю тацю з бутербродами.

Хлопці встали і теж вийшли з собору у внутрішній двір, покурити. Там було кілька десятків людей – готували їсти, спілкувалися, давали інтерв’ю журналістам про нічні події, грілися кавою.

Брати попросили в журналіста дві цигарки, той дав. Закурили і замислилися. Життя – річ несправедлива, але смерть, яка вночі витала за стінами Михайлівського, – просто не вкладається в голову.

Івани не встигли докурити – в браму собору медики на носилках занесли їхнього брата – І-два. Брати впізнали його за одягом ще здалеку – «адіки» не з трьома білими, а з трьома зеленими смужками, такі смішні й дивакуваті спортивки були тільки в їхнього брата.

Щойно Івани помітили, що в стіни собору несуть їхнього брата, вони відчули, як сильно їхньому братові болить. Біль має властивість передаватися через погляд.

Гопники відчули біль. Фізичний біль, який пульсував тілом їхнього брата, ніби напівзламана довга люмінесцентна лампа, яка блимає в темряві. Але краще темрява, ніж такий сильний біль.

Івани рвонули до нього. Він був всуціль побитий, з голови в кількох місцях юшила кров, права рука була зламана в зап’ясті, він тримався за неї. Брат придивлявся до Іванів, так, ніби помітив щось далеко за горизонтом. І-два дихав обережно і обривисто, видно було, що йому боляче це робити. Але І-раз підніс до вуст брата цигарку і дав кілька разів затягнутися.

У Іванів через очі бризнула вся злість, накопичена за ніч і за кілька попередніх ночей. Та злість, яка готувалася проти мітингувальників на Євромайдані. Злість – це руйнівна сила, якою ти, здавалося б, навчився керувати, зумів її підпорядкувати собі, але вона в будь-який момент може вирватися й розірвати тебе. Не просто через те, що природа злості – знищувати, а й через те, що ти хотів приручити її, а вона до кінця нікому не може підкоритися, бо на одну злість знаходиться інша – сильніша й безрозсудніша, яка вибиває слабшу злість. Злість любить бути вільною, вона не має належати комусь конкретно.

бережливо

До братів та медиків, які поклали І-два на каремат, швидким темпом десь з глибини двору підійшла дівчина в білому халаті з червоним хрестом.

І-три придивився до її обличчя і впізнав – за сережками. Це була та сама дівчина, яка їм сьогодні вночі дала чай і бутерброди.

Вона нахилилася до І-два, у неї трусилися руки. Бережливо, ніби мама до немовляти, усміхнулася до нього, і сказала:

– Давайте я вам голову перемотаю.

– Ага.

– Тут болить?

– Ну.

– Знеболювальне дати?

– Тіпа да.

– З журавлиною?

– З журавлиною.

– Цукру скільки?

Вампіри завжди лишаються вампірами

Оповідання про те, що виховання, дитячі травми і глибинні переконання людини залишаються з нею навіть після того, як навколишнє, ситуації, стосунки ненавмисно й лагідно налаштовують людину до зворотного, підсовують їй інші цінності.

Гопники Івани гостювали у двох своїх друзів, які разом знімали двокімнатку. Дивилися фільми, курили на балконі, сьорбали пиво, говорили за трудне життя, тобто за дівчат.

Два друга – чехівські персонажі. Молочник і Малдаван.

Молочник постійно всіх підколював і багато триндів, у нього бігали очі, як білка в колесі, на футболці був намальований Ісус із гавайською гітарою і усмішкою, як у доктора Лівсі з мультика «Острів скарбів». Будь-які речі, що йшли врозріз із його переконаннями, одразу ж його дратували. Якби він був собакою – то обов’язково якоюсь нервовою таксою з вертким хвостом і носом, яку постійно тягне понюхати чиїсь штинючі шнурівки.

Малдаван носив бороду і був малоговіркий. Можливо, саме через бороду він мало говорив, або навпаки – завів бороду, бо мовчав. Борода – це замінник слів, такий собі захист від діалогу. Голос у нього був низький, ніби в удава, який глибоко затягнувся міцною сигарою. Він любив взяти людину за долоню в коридорі, в переході, на дитячому майданчику, подивитися їй в очі і спокійно промовити щось на кшталт такого: «не хвилюйся, все буде спокійно і закінчиться добре». Гопники ніяк не могли доперти, як шось може скоро стати ніштяк, якшо всьому оп-оп – і гаплик. Через ці всі лагідні слова, тримання людей за руки, інші подібні заманухи Малдавана вони думали, що він латентний гей.

я не пе ре ва рю ю

– Я не переварюю дітей, – сказав Молочник, прикурюючи цигарку на балконі. – Як можна терпіти цих однокліточних, сцикливих, підлих потвор! Он Івани, чув, задвинули, шо у їх знакомого, Кєлбаса з Бенделіані, малий нажав не ту кнопку на ноуті і весь вечір втикав японські геймультики. І шо? А то, шо через день питає в тата – тато, а ти дядя чи тьотя?

Кєлбас, про якого говорили пацани, був здорованем, в юності займався боксом, але після кількох складних переломів носа лікарі категорично заборонили йому спарингувати. Казали, що ще кілька таких травм, і він зможе тільки вдихати.

– А де тут підлість? – поцікавився Малдаван. – Це просто ознака дитячої неосвідченості.

– Вірняк! – відповів Молочник. – Підлість в тому, шо вони тупі. От вампіри! – махнув головою в бік кімнати, де гопники Івани дивилися фільм про вампірів, – вампіри на пастой будуть вампірами. Ти їм вина налий – вони сплюнуть, яблуко дай – викинуть назад на яблуню. У них тяга до крові в крові, ага? А дитина прибита на всю голову, і до того ж, як це в сантабарбарі казали, – самозакохана! Їй треба, щоб вся увага була на неї, поняв? Ну, тіпа, вона – епіцентр свого нарцисизма, во. Вампіру ж ця вся показуха до одного місця, атвічаю.

– Розумію, – відповів Малдаван і взяв за долоню Молочника. – Але ти не хвилюйся, не хвилюйся.

– Та йди ти зі своїми гомозаманухами, – огризнувся Молочник.

Він відкрив двері балкона й гукнув у кімнату:

– Івани, у нас пива уже галяки, може, хто зганяє?

– Може, твоя Муфта зганяє? – відповів І-три.

Муфта – це пікінес Молочника. Точніше, пікінесиха. Він її обожнює так, як вампіри обожнюють кров.

– Пацани, ви гості, вам і за пивом ходити. У нас тут такі правила, ми ж не цигани, – парадоксально аргументував Молочник.

За пивом пішов І-раз. День тривав типово, без жодних кісток у горлі.

дорога за пивом

– Вампіри – це тобі не діти, – переконував далі Молочник Малдавана, поки два Івани далі дивилися фільм про вампірів. – Я люблю вампірів, бо вони чесні. Діти концентровані на собі, самозалежні, во. А вампірам не треба ні сопель, ні цяцьок. Їм усе заміняє чужа кров.

– А мені мою кров заміняє дим, – романтично затягнувся Малдаван і поглянув у глибину вікна.

– Шо за чітвірастішия? – підстібнув Малдавана Молочник. – Дим має бути для того, шоб ти кашляв, коли так пафосно базариш.

Малдаван на це просто знову затягнувся.

Хлопці докурили цигарки і зайшли в кімнату до Іванів. Молочник сказав Малдавану, щоб він не сідав на зелений стілець, бо той останнім часом ламається – Молочник з нього кілька разів падав, у цієї меблини відпадає ніжка.

– Сядь на підлогу, не строй з себе інтелігента в другому поколінні.

До Молочника підбіг пікінес і почав тулитися мордою йому в ноги. Яка мила морррдяха, думав радісно Молочник. Які милі й вонючі ноги, думав пікінес Муфта і облизував Молочнику дрібні волосинки на коліні.

– Пікі-пікі! – примовляв Молочник. – Моя Муфточка дурнувата, скотинка моя волохата, як же я тебе люблю. Нема тобі пивка, кінчилося, зараз Іван принесе, моє пацаватеньке, пару ковтків тобі відсиплю.

Все, що любить Молочник, – фільми про вампірів, дівчат і Муфту.

У нього колекція фільмів про вампірів – і вамп-мюзикли, і голлівудські, і порно з вампірами, і дикий треш кінця вісімдесятих. Він фанат нереальних конспіративних теорій, вірить в НЛО і Бога, на вулиці завжди натягає капюшон.

Також у нього є колекція фільмів про дівчат. І мюзикли, і дикий треш кінця вісімдесятих. У ліжку з дівчатами він теж завжди вдягає капюшон.

Також він любить Муфту. У Муфти морда – як підкова, яка всю ніч пролежала у полум’ї. Молочник поводиться з нею краще, ніж із більшістю людей, навіть про найближчих родичів значно менше згадує. Він так «любить» рідних, що готовий дарувати їм, як парнокопитним, кістки із зоомагазинів. Він собі вигадав, що вампіри живуть заради крові, а Молочник – заради Муфти. Він купує їй постійно різні цяцьки, смачні види псячої їжі, іноді ділиться їжею зі свого столу, постійно довго її вигулює, пускає собача всюди – і у шафи, і на ліжко. Через ці всі заманухи гопники Івани підозрюють, що у Молочника десь заховане хоумвідео зі своєю пікінесихою.

У двері подзвонили.

– Це І-раз, – відповіли І-два та І-три в один голос. У цих трьох братів один мозок на трьох, тому кожен з них зазвичай відчуває, де інші брати.

Молочник пішов відчиняти.

На екрані саме показували сцену, де головний вампір фільму вирішує стерти свої ікла і померти з голоду через нещасливе кохання. Він не хоче робити з коханої вампіриху, але розуміє, що прийде час, і не стримається. Тому вирішує пожертвувати собою. І стирає зуби наждаком. Драма жорстка, як наждак.

В коридорі пролунав, серед двох басових голосів, один дитячий. Чемний і роблений, ніби голос дитини, запрошеної в студію «Вечірньої казки». Молочник відразу настовбурчив вуха, принюхався і видивився в коридор, звідки пролунав дитячий голос. А два Івани відразу вдивилися на Молочника, вони помітили, як він наїжачився.

– Нажми паузу! – в голосі Молочника шкварчала яєчня.

Іван натис паузу. В кімнаті запанувала така тиша, ніби з льоха забрали останню картоплину. Всі знали, як Молочник не переварював дітей.

З коридора знову пролунав дитячий голос. Тендітний такий, охайний, ніби паперовий кораблик, який спустили на водойму, і він стрімко поплив вдалину.

– Сука! – крикнув Молочник і кинувся в коридор. – Кого ти сюда привів, І-раз! Ану викинь цей пюпітр звідси!

– Молочник… – почав мляво пояснювати І-раз.

– Да, я Молочник, твою мать! – підтвердив він. – Але я не твою мать Тереза. По-твоєму, я тут маю кожного сопляка з груді молоком кормити? Мені й вас – трьох гопників – на сьогодні – по горло!

– Молочник, послухай… – намагався перебити аргументом І-раз.

– Ти глянь на нього, воно ж вошиве!

В коридорі стояв хлопчик років семи, акуратно вбраний. Він налякано дивився на крикливого дядька.

– Воно ж мою Муфточку заразить аскаридами! – заверещав Молочник.

– Чого ти накинувся? – намагався збити градус І-раз. – Малий у траблах, а ти напастой, як ахтунг.

– Ага, Молочник, ти часом буваєш, як ахтунг, – додав І-два, який теж зазирнув у коридор подивитися на хлопчака.

– Не хвилюйся, – підійшов до Молочника Малдаван і взяв його за руку.

– Так, спокуха, – розставив руки перед собою Молочник, намагаючись усіх заспокоїти, хоча нервував лише він. – Давай кажи, шо до чого.

– У малого запари, – повторив І-раз і вдихнув, щоб продовжити.

Але Молочник його перебив, зуби Ісуса у нього на футболці скривилися:

– Я не до тебе говорю. Малий, кажи, чьо притулив?

Хлопчик стояв у невідомій йому задимленій квартирі, його обступили хирляві дяді з пивом, в сусідній кімнаті на моніторі завмер вампір в момент стирання наждаком зубів, пікінес облизував коліно Молочнику.

У дитини були великі зволожені очі, ніби він наклеїв собі на очні яблука вирізані з японських коміксів очі головного героя. Хлопчик не заплакав, але шорти у нього стали мокрі, він трішки обпісявся:

– Я загубився. Я шукаю маму.

Пікінес заходився обнюхувати малого і його змокрілі шортики.

іграшка, якою ніхто не вміє гратися

Хлопчик розповів, що загубився просто посеред торгівельного центру, поки його мама вибирала колготки, розмальовані, як спіральна драбинка геному людини. Так і сказав: «геному людини», а гопники подумали, що йдеться про людські екскременти. Він задивився на ескімо в пурпуровій обгортці з пінгвінами у сомбреро й незчувся, як втратив орієнтир, де мав чекати маму.

Довго блукав торгівельним центром, потім сів у куточку, біля обмінного пункту, і тихо заплакав. Першим до нього підійшов Іван. Глянув на малого, і в нього десь із глибини підсвідомості прокинулася людяність, яка давно запріла, ніби пролежні пенсіонерів. Він розпитав у дитини, чого та реве. Потім, оскільки категорично ніколи не збирався мати справу з міліцією, вирішив не віддавати охороні хлопця, бо хезе, прикидав І-раз, шо вони з пациком будуть робити – водитимуть паяльником по вушній раковині, підкинуть корабель коноплі чи просто приб’ють. Не любив гопник міліцію, знав усі її тріщинки.

Тому забрав хлопчика з собою, вирішив показати йому реалії вуличного життя. І привів на тусовку, де – накурено, потомлено, провампірено, насобачено, загоплено. Придуркуватий пікінес бігає навколо дитини. Якісь невідомі мужики втупилися йому у анімешні оченята і не радіють, як зазвичай бувало в гостях із батьками, які малого іноді забирали до друзів. У батьківських друзів його леліяли, як нову іграшку. А тут з ним поводилися, як з іграшкою, якою ніхто не вміє гратися.

як повелися з хлопцем. чому лишили в Молочника

– Давайте так, – почав Молочник. Він дивився на маля і сприймав його у своїй квартирі, ніби глиста в тілі, – забирайте його до себе. У вас – мама по вихідних прибирає, – мудро аргументував він.

– Молочник, – вигадали Івани, – давай заб’ємся, шо ми вичислимо радаків за п’ять днів.

– Та знаходьте хоть після відкриття Америки, – переплутав віки та століття Молочник, – але тут цього пацана не буде.

– Ми про те, шо поки пацан буде в тебе – ми будемо пробивати по периметру, де його предки. Ти ж в будні трудишся, а ми, так сказать, пахаєм на благо нації. Найдем радаків, а заодно і викуп з них виб’єм. А добро з тобою роздерибанимо. Пополам. А?

– Ну, ви прямо з пальця ділюгу висмоктуєте! – задумався Молочник.

Він прикинув, що за малого можна відшкребти добре бабло, якщо все грамотно провернути. Останнім часом авторитет у Іванів підріс, після того, як районом пішла чутка, що вони збиралися побити майора міліції у нього вдома. Довіра до їхньої діяльності та вертихвостості тверднула швидко, як тіла динозаврів після раптового приходу льодовикового періоду. Їх вважали такими собі трьома гончаками. Якби гопники були патріотами, то їх вважали б українськими гірськими гончаками. Є така порода псів.

– Ви на гіпнотизерів не вчилися? – не переставав дивуватися Молочник. – Полюбасу, чотко аргументи жарите.

пазурі

Три гопники Івани почали пошуки батьків.

Вони хотіли знайти батьків так, щоб ті не дізналися ні про те, де перебуває хлопчик, ні про те, хто розшукував цих батьків. У цьому й полягав парадокс ситуації. Бо коли дитину викрадають, то завжди знають, у яких саме батьків будуть вимагати викуп. А тут – невідомо у кого.

У міліцію вони, як було й сказано раніше, вирішили не звертатися. У Іванів спільні фантомні болі при думці про міліцію – у всіх відразу починають нити не раз биті боки.

По людях ходити питати, чи не знає ніхто про зниклого в їхньому районі хлопчика – теж не варіант. В такому разі хлопчика треба буде віддавати по-доброму, без ніяких викупів тощо. Бо їх попалять. А благодійність не закладена в мізки Іванів, вони просто не чули ніколи такого слова. Гопники й уявити не могли, що люди, які знайдуть завдяки їм дитину і які відразу ж засліпляться щасливим знаходженням втраченого сина, будуть готові озолотити їх.

Також відпадав варіант простого повернення хлопчика на те ж місце в супермаркет. Грошима в даному випадку й не пахло. І хлопчиком переставало пахнути.

Вирішили купити нову сім-карту, розвісити фотографію хлопця з номером телефону в кількох видних місцях мікрорайону і просто чекати. Гопники часто поводяться, як рибалки – займаються непевними махінаціями і можуть тижнями втикати й вичікувати, чи клюне. Це плотний тип конспірації, вважають Івани.

Після того, як заридані сльозами та закидані заспокійливим батьки зателефонують за вказаним номером, Івани, уже як справжні кіднеппери, вкажуть, куди покласти відповідну суму грошей і де після того, як гроші потраплять їм до рук, забрати хлопця. Про банківські рахунки пацани чули, але в ці складнощі зайвий раз вирішили не встрявати. І без цього виходить занадто нервова схема збагачення.

Все вимальовувалося і назрівало, як сюжет у голлівудських фільмах, телевізійна буденність, так би мовити. Зрештою, можуть передзвонити не батьки, а міліція, яка потім підсидить гопників на точці, де батьки покладуть гроші. Міліція взагалі може з’явитися в будь-який момент пошуків. В любу ділюгу нада врубатися акуратно, знали гопники, тому й ховали постійно свою обережність за удаваними лінощами.

Тож Івани сфотографували у Молочника дитину й пішли додому, складати і реалізовувати детальний план дій – купувати щодня газети з рекламними оголошеннями, студіювати їх на наявність повідомлень про розшук дітей, купити сім-карту, роздрукувати фотку з номером телефону і питанням «шукаєте?», а вночі, щоб ніхто не бачив, розклеїти роздруківки у видних місцях, біля супермаркету, зателефонувати знайомому хакеру, щоб той стежив у інтернеті за зниклими дітьми і повідомляв у разі збігу їхньої наводки з даними повідомлень.

Але спершу додивилися фільм про вампірів. Головний герой так і не встиг наждаком стерти собі вампірячі ікла. До нього прийшла кохана в момент, коли вампір саме приступив стирати праве верхнє ікло, і зізналася йому, що вже давно знає про те, що він – вампір. І саме через це знання вона й закохалася в нього. Дівчина довго благала зробити її вампірихою, оскільки сильно не може без нього і готова до самопожертви заради кохання, але він категорично відмовлявся, а потім вона пригрозила самогубством. Він докурив цигарку на балконі, підійшов до неї і лагідно, наскільки вампірячі зуби можуть бути лагідними, вкусив її під вухом, перевів життя в безкінечність. Зробив її життя безкінечним, чи, краще сказати, безкінечно нудним і залежним.

Таке собі життя з безкінечною трикрапкою…

Чи, краще сказати, трикраплею.

тихий плач як ознака характеру

Молочник і Малдаван лишилися з хлопчиком. Що можуть зробити в одній квартирі з дитиною підозрюваний у латентності гей і ненависник малечі?

Молочник щодня трудився стандартний восьмигодинник – трудова норма робочого дня в м’ясному цеху на ринку. У його розумінні офіційна робота на дозвіллі дозволяла йому зверхньо дивитися на своїх безробітних приятелів-гопників. Також він думав, що активна праця дозволяє йому відпочивати з більшим натхненням і драйвом. Ось хто відчував смак життя на повну. Разом із пікінесом.

У Малдавана була порівняно інтелігентна робота – він був освітлювачем в цирку. Трохи розумівся на театрі, загалом на тих сферах, де були публічні виступи з акторами на сцені, або з клоунами, або з шимпанзе тощо. На відміну від Іванів, він умів розрізнити, де зі сцени виступає шимпанзе, а де – актор театру російської драми імені Лесі Українки. Тож можна сказати, що в компанії Молочника і гопників Іванів він, так би мовити, теж був освітлювачем цирку. Цирку цієї пришелепкуватої компанії.

Словом, усі або працювали, або гопували, тому хлопчика на наступний день не було на кого лишити вдома.

Молочник довго пробував усвідомити, як це – зоставити тупе мале вошиве дитинча в одній квартирі з його улюбленцем Муфтою!

Воно ж може, не дай Боже, покусати пікінесика!

Або може кинути йому в їжу якусь гидоту, і в Мутфочки розпухне животик, і ветеринар скаже, що надто пізно ви до мене її привели! Їй лишилося жити дві хвилини. Вам вистачить, щоб попрощатися. Ридайте.

Або малий може випустити її з хати, як конкурента! І Муфточка буде блукати світом, як блукав цей хлопчик. І він, Молочник, буде паритися через втрату пікінеса, як батьки того малого придуреняти зараз паряться над його зникненням.

Одним словом, Молочник категорично відмовлявся вміщувати свою улюблену пікінесиху та ненависного малого у спільний життєвий простір.

Але він погодився. З трьох причин.

Перша причина – викуп, про який вже було обговорено.

По-друге, до нього підійшов Малдаван і сказав, що у нього поїхав цирк. Не дах. Не у Малдавана. Цирк, в якому працював Малдаван, поїхав на гастролі південним берегом Криму. Виступи трупи мали відбуватися завидна, та ще й оупенейр, тож ніякого освітлення не треба було, і Малдавану дали відпустку за свій рахунок. Цирк економив.

– Оупенейр? – перепитав Молочник. – Це тіпа як?

– Ти знаєш, що таке пустоші, камарилья, елізіум, вампірячий джихад і ще купу понять, а шо таке оупенейр – не чув?

– Не нервуй мене, Малдаван.

Третя причина – ввечері хлопчик дістав з кишені йо-йо і став ним гратися. Це дуже сподобалося Муфточці, і вона заходилася бавитися навколо дитинчати. Молочник у цей час дивився черговий фільм про вампірів, але зачув метушню в іншій кімнаті і виглянув туди. Він замилувався грою свого песика. У нього навіть не прокинулися ревнощі.

На ніч дитині постелили у ванній.

Хлопчик плакав.

Тихенько так.

Треба плакати якомога тихше, щоб нікому не заважати, думав хлопчик.

чому довіра

Наступного дня Молочник з роботи прийшов одразу ж додому, перевірити, як там його Муфта, чи нічого з нею не зробив малий.

Він подзвонив у двері, але ніхто не відчиняв. Тільки чути було, як до дверей з другого боку підбігла Муфта, почала дертися і гавкати. Але гавкала вона якось дивно.

Молочник нервово дістав з кишені ключі, вони впали, він їх підняв, довго не міг втрапити в замкову щілину.

Він відчинив двері і побачив Муфту – вона ніби розпухла, шерсть була вся настовбурчена. Песик стрибнув йому до рук і почав радісно облизувати йому щоки, активно вертіти хвостом. Странно, подумав Молочник, при нормі вона просто валяється собі під диваном і втикає.

Він погладив її, шерсть на дотик була якась приємніша, ніж зазвичай.

Що сталося з собакою?

– Малдаван! – гукнув він.

З кімнати показався хлопчик, він дивився на Молочника спідлоба, так, ніби був у чомусь винен.

– Дяді нема, він щойно пішов у магазин, – сказав хлопчик.

– Шо ти з Муфтою зробив? – крикнув Молочник.

– Я її помив.

Молочник спершу подумав, шо зараз дитині будуть кранти. Але нашо його калічити, спитав він сам себе. Пацан зробив толкове діло, прикинув Молочник, вимив мою собацюлю, тепер вона пахне, прикольно виглядає, на дотик – ващє Мерлін Монро. І ластиться зі мною, прям як гольфіст зі своїми шарами. Норм.

– В магазин, кажеш… – задумався за хвилину і спитав у малого: – Шоколад любиш?

Муфта весь вечір бігала так шустро, як тікає лось від пантери. Молочник радів і грався з нею, гладив, і навіть не додивився кіношку про вампірів.

Наступного дня Молочник знову відразу ж після роботи поїхав додому, вже без хвилювання, просто, щоб знову награтися з собачкою. Але вдома він пса не знайшов.

Точніше, він знайшов Муфту, але раніше, ще на вулиці біля будинку. Хлопчик вигулював її на повідку і бавився з нею.

– Тебе випустив Малдаван? – спитав Молочник у малого, але без агресії, з цікавістю.

– Випустив, – підтвердив малий. – Ви вчора ввечері забули вигуляти Муфту, то вона весь день просилася на вулицю, дядя не витерпів і дозволив мені її вигуляти.

– Ясно, – відповів він.

Молочник не знав, як себе повести далі. Позавчора він волав на малого на все підборіддя, ніби пелікан, а малий зробив з його улюбленої Муфти красуню, активну собачку і допоміг їй нормально сходити в туалет. Він взагалі не знав, як у таких ситуаціях з дітьми поводяться, про що з ними говорять, як граються. А дитина – це тобі не собака, з псом простіше. Молочник задивився в глибину вулиці, між дерева.

– Сиш, на качелі покатати? – він це промовив і сам здивувався своїм словам. Фраза прозвучала слабко, ніби музикант налаштовує струну на скрипці, яка десятки років пролежала в скрині.

– Я люблю качелі, давайте, – усміхнувся до Молочника хлопчик.

Вони рушили на дитячий майданчик, що був поруч, на відстані погляду, прив’язали Муфту до лавочки так, щоб вона могла залізти у пісочницю і длубатися там, поки не знайде золоту кістку мамонта.

Молочник посадив малого на гойдалку і потроху розхитав його. Малий радісно гойдався, волосся йому обдував вітерець. Воднораз Молочник гойднув дитину так високо, що малий побачив за горизонтом ніколи ще не бачені райони міста, вулички, бруківку, парки, магазини, водойми, інших дітей, що так само гойдалися в цей час і видивлялися щось цікаве за обрієм.

Після гойдалки хлопці долучилися до Муфти – гратися в пісочниці. Вони до самого заходу сонця будували міста, влаштовували війни між танками з темнішого піску і світлішого, обнімали собаку і качалися з нею біля пісочниці по траві.

Майже загубилися в траві.

Всі троє.

перевернута в труні німа сцена Гоголя

У двері квартири Молочника і Малдавана гримали. Дзвінок курив у куточку, ним чомусь ніхто не скористався.

Малдаван здивувався, чому в двері не дзвонять, а б’ють руками й ногами, ніби хочуть відбити дверям внутрішні органи. Він підвівся з дивана, на якому хрумав чіпси і розглядав книжку про динозаврів, що її Молочник купив малому, і пішов відчиняти двері. Малдаван роздивлявся малюнки і шкодував, що ніколи не зможе освітлювати номер тиранозавра у своєму цирку. А за швидкістю археоптерикса він би не встигав стежити і переміщати потрібні прожектори. Динозаври змінювалися від сторінки до сторінки, в голові пульсувала уява про те, як він годує через вольєр диплокока чи миє стегозавру боки. Він на мить відчув себе дитиною.

Дрібні крихти чіпсів посипалися на підлогу.

Поки він йшов відчиняти, йому подумалося, що за дверима може бути міліція. Що якимось чином нишпорки натрапили на їхній слід, вирахували, що це він з Молочником викрав дитину, і ось міліціонери виламують двері так, ніби тут живуть вбивці-рецидивісти. Мені ще візьмуть і впаяють найбільший строк, думав Малдаван, і це при тому, що я чи не найменше причетний до цих подій. У нього враз похололо всередині. Він взяв себе за руку і сказав: – Спокійно, все буде добре.

Подивився у дверне вічко і зрадів – за дверима стояли брати Івани, а за їхніми спинами виднілися ще кілька людей. Час розважатися, зрозумів Малдаван і почав клацати замком.

Але не встиг він навіть на шпаринку відчинити двері, як у квартиру вломилися ті двоє, що стояли за спинами Іванів.

Це були жінка і чоловік. Вона була в рожевій домашній піжамі, з розтріпаним волоссям і очима, ніби стіна плачу в Єрусалимі. Він був мускулистий, зі зламаним носом, з розпачливим і водночас злим поглядом, ніби погляд манекена, припасованого до крісла водія у автівці під час краш-тесту.

Чоловік різко взяв його за горлянку, прибив до стіни і закричав:

– Де він? Де наш малой?

Жінка, в свою чергу, почала з усієї сили бити невеличким кулачком Малдавана в плече, проте він цього не відчував, він взагалі нічого не відчував, а особливо – повітря в легенях.

Поки Малдавана чавив за горло чоловік, він переляканим і благальним поглядом дивився на Іванів, які один за одним похмуро зайшли в коридор. Вони просто стали в ряд, ніби вишикувалися по лінійці на уроці фізкультури. А фізкультурник у цей час розбирався з найбільшим шкільним прогульником.

Чоловік, що тиснув за горло Малдавана, за хвилину зрозумів, що той просто фізично нічого не може сказати, і відпустив його. Але продовжував випитувати, де дитина. Малдаван нагнувся у кашлі на певний час, і коли відкашлявся, то сказав, що дитини нема.

– Як нема, миша сірогорбна! – крикнув чоловік і копнув Малдавана під ребра. Взагалі, здавалося, що цей чоловік може сказати речення тільки після того, як когось вдарить.

– Хлопця забрав Молочник.

– Куда забрав, скотобаза?

– Тільки не бийте мене, – зігнувся Малдаван. Він уже забув, що може взяти себе за руку і сказати «заспокійся». Йому було лячно за свою шкуру.

– Та я тебе, падлище, покусаю! – обізвалася жінка писклявим високим голосом.

– Тихо, Люся! – сказав чоловік, відсунув рукою дружину в сторону і продовжив тиснути на Малдавана: – Кажи, додік, куда він повів нашого малого!

Малдаван трохи прийшов до тями, віддихався і зрозумів, що треба якось виправляти ситуацію. Він обережно взяв за руку Люсю і тихим ніжним голосом, наскільки ніжний може бути голос в людини після того, як її щойно тиснули за горло, сказав, дивлячись у її заплакані очі своїми переляканими очима:

– Ви тільки не хвилюйтеся, хлопчика він дуже полюбив, – почав говорити Малдаван. – Ось у мене в кімнаті навіть лежить книжка про динозаврів, яку Молочник купив дитині. Маля позавчора покупало у ванні нашого пікінесика, за що той став ще грайливіший і ластився до всіх, як до маминої соски. Вчора хлопчик обмалював вампірами та кажанчиками туалет. Молочник у нас – фанат вампірів, тому, так-так, він полюбив дитину.

Він подивився на всіх благальним поглядом і зрозумів, що всі ці пояснення – до одного місця.

– Ви мене чуєте? тільки не бийте, будь ласка. Я інтелігент у другому поколінні.

– Інтелігенти бувають тіки в першому поколінні, підушара, – гавкнув, як пес, чоловік і соковито проламав кулаком лице Малдавана. Голос у чоловіка був рвучкий і грубий, ніби у потужного пітбуля чи боксера.

Малдаван ледь витерпів удар, сплюнув на підлогу і питально глянув на Іванів: мовляв, роз’ясніть хоч трохи ситуацію.

І-три зреагував на благальний погляд і пересохлим голосом прохрипів:

– Малдаван, помниш історію про дитину Кєлбаса, яка думала, шо її тато – тьотя? Так вот, познакомся – це Кєлбас, боксьор у відставці, він прийшов за своїм малим.

Малдаван глянув на Кєлбаса поглядом, яким дивиться на господаря лабрадор, який накакав у куточку, і, тримаючись за щоку, спитав:

– Дуже приємно познайомитися. А як дитину хоч звали? – і відразу зрозумів, що задав найтупіше питання в цій ситуації, і захотів якось швидко виправити цю незручність, яка, чим далі, тим більше заходила в кут, але натомість сказав ще недоречнішу фразу: – Хлопчик нам так і не сказав свого імені.

– А ти, йопта, питати пробував? – крикнув Кєлбас і зацідив Малдавану так, що на кухні задзвеніли склянки.

В сутичку втрутилися Івани. Вони розуміли, що теж винні в ситуації, як і всі, хто тут був присутній, крім Кєлбаса. Дружина в кольорових колготах з візерунком геному людини теж була винна – вона не догледіла хлопчика.

У Кєлбаса з Іванами приятелювання тягнулося ще з дитинства, вони мешкали на сусідніх вулицях, тому він не став на них відводити душу. А на Малдавані й особливо на Молочникові – хотів поставити хрест. Осиковий.

Івани не хотіли, щоб побоїще продовжувалося. І-раз вигукнув у гущавину м’ясорубки:

– Так, а де малий, Малдаван? Де Молочник? – роззирнувся по коридору і додав: – Ага, і де, кстаті, пікінес?

– У пікінесі вся проблема, – пояснив Малдаван і стиснув губи. Хоча, як їх тепер не стискай – все одно вони напухли й замастилися кров’ю. Він пояснював так, ніби хотів віддати Кєлбасу останню сорочку: – Хлопчик сьогодні вдень упав зі зламаного стільця і придавив лапку Муфті. Стілець давно вже зламаний, Малдаван сам з нього кілька разів падав. А собачка може назавжди лишитися інвалідом. Тут така ситуація – це моя особиста думка, – що якби не зламана ніжка стільця, то й не зламана лапка пікінеса.

Люся, як нормальна жінка, зарюмсала і тихо завила, ніби коллі чи лайка на повний місяць.

Малдаван глибоко видихнув:

– Так от, Молочник прийшов з роботи, побачив калічену Муфту і накинувся на малого. Він повів дитину назад в торговий центр, в якому ви, Люся, його загубили. Він там збирався лишити хлопчика. Точніше, уже лишив, вони вийшли з хати більше години тому. А Муфту він тоді ж забрав з собою – понести до ветеринара. Тому або йдіть забирайте хлопця, або чекайте Молочника від ветеринара.

– Від ветеринара йому дорога сразу в реанімацію. Без шансів, без варіантів, – зашипів Кєлбас.

І тут Люся, ледь стримуючи рюмсання, спитала:

– Слухай, ти ж казав, шо він полюбив нашого Ваню? Чого він з ним так?

– Ну як вам пояснити… – розвів руки Малдаван і ще більше стиснув губи.

Він задумався. Зовні це тривало мить, але думка була довгою.

У Люсі в цей момент з-під піжами виглянули колготи з візерунком геному людини, іграшки пікінеса поховалися в кутки, побоювалися, що Кєлбас зараз тут усе розтрощить, у книзі про динозаврів один за одним почали зникати малюнки.

Малдаван розвів руками і промовив, хоча знав, що ніхто з присутніх його не зрозуміє, і що всі подумають, що він напрошується на те, щоби Кєлбас розмазав його по стіні:

– Розумієте, вампіри завжди залишаються вампірами.

Як гопники депутатами ставали

благо нації

Життя на районі не дуже насичене, і тому в добі всього-на-всього шістнадцять-вісімнадцять годин.

Але три гопники Івани вміють розважати себе так, що до вечора їхні короткі зачіски сивіють. Сплять вони лише для того, щоб до ранку відновився природний колір їхнього волосся.

Брати знайшли собі точку на даху одного з будинків для того, щоб стежити за тим, що відбувається в районному міліцейському відділку. Фотографують побиття міліціонерами наркоманів і бомжів, застілля з бюстгальтерами на люстрі, передачу хабарів тощо.

Навіщо вони це роблять? Для своїх, так би мовити, внутрішніх потреб. Щоб у разі потрапляння у відділок мати компромат на будь-якого міліціонера.

Але сьогодні була субота – у відділку працював тільки сейф з важливими документами. Цей сейф взагалі працює без вихідних, бо ризикувати своїми документами – не в його пріоритетах.

Тому ввечері гопники подалися до дискоклубу «Віолончель і клаустрофобія» – працювати на благо нації – бити мажорів.

бий, бий, мила, бий, бий

Бути гопником добре – ти як самурай. Не ходиш ні під ким, ніхто тебе не може вирахувати. Тільки замість маски у тебе кепка, замість чорного кімоно – спортивки, замість сакури – косяк трави, замість меча – мобіла.

Бути гопником – значить, вільно розпоряджатися своїм часом. Можна, наприклад, втикати весь день на автобусній зупинці. Ні, гопники Івани не чекали там на транспортний засіб, щоб кудись поїхати. Це просто було їхнє постійне місце тусовки з усіма корешами. Здавалося б, що ось усе їхнє життя триває на зупинці, але в один чудовий момент вони мають сісти і поїхати освоювати нові регіони й місцевості. Але наразі так виглядає, що ця зупинка і буде кінцевим пунктом призначення. Щоранку, коли вони сюди приходять, вони потрапляють в епіцентр свого існування.

Також можна грати комп’ютерні ігри, втикати фільми, слухати шансон. Культура така слизька штука, що протискається навіть у найглухіші нички, просовується навіть у найпласкіші вушні раковини.

Можна хуліганити, видряпати ключами матову фразу на стіні в під’їзді. Зробити зі слів, як би це поетично не звучало, глибокі западини. Хто сказав, що зв’язка ключів – це не пензель художника?

Можна піти до входу в нічний клуб і бити там мажорів, кидаючись на них перед тим, як вони сідають у свої тачки чи таксі. Мочити мажорів і відбирати у них гаманці й смартфони – солідніша справа, бо тут у гопників прокидалося відчуття врівноваження соціальних класів. У цій справі руки в Іванів уже в буквальному сенсі – набиті.

Взагалі, думали гопники Івани, між нами і мажорами різниця тільки в тому, шо вони шаройобляться зі смартфонами, а ми – з мобілами.

І ось сьогодні вони біля клубу підстерегли мажорчика на понтах і з нафуфиреною малоліткою, яка вела його під руку до автомобіля. Із крокодилячого у цієї дівчини поки була тільки шкіра на туфлях.

Пацани на шифрах якомога тихіше, але шустро забігли в темний провулок, куди повернула пара, там стояла тачка мажора. Накинулися на нього зі спини, без кіпішу, без розборок заїхали йому кілька разів бітами під коліна, той відразу закричав і завалився на асфальт, ніби чапля, яка тільки зрозуміла, що коліна у неї віднині згинаються в інший бік. Дівчину штовхнули так, що вона застрягла головою в сміттєвому баку, у її золотистих кучерях застрягнув шматок сушеного морського бичка. Кілька хвилин копали лежачого ногами, обшманали кишені, поки той ледь ворушився і корчився від болю.

Цього разу вони забрали лише телефон. Через те, що в кишенях мажора не виявилося більше ніяких предметів, І-три ще кілька разів його ко5пнув гострим кінцем свого черевика.

У молодої крокодилихи Івани зірвали золоті сережки й золотий ланцюжок, на якому висів кулон з малюнком японського журавля.

позвонимнепозвони

Івани втекли з місця події, забігли у свою приховану кімнату в підвалі одного з сусідніх під’їздів і засіли там на кілька годин, щоб бути подалі від місця злочину. У підвалі було вогко, з різних кутків у кімнаті стирчали іржаві труби, з глибини загального підвалу було чути капання води, і з кожним плюскотом краплі у пацанів стукали серця.

Три Івани, один мозок на трьох, але три серця.

Якби Івани були сіамськими близнюками, то у них був би один паспорт на трьох. Але якби все було навпаки – три мозки і одне серце, – вони б мали три паспорти і три окремих права голосу на виборах. Мозок – головніший за серце, бо у кожного мозку є право голосу, але не в кожного серця є такий привілей.

На телефон, який вони забрали в мажора, безупинно хтось дзвонив. Пацани спершу думали викинути сім-карту, як зазвичай це й робили. Але цього разу на мобілу брякав номер, який був записаний як «БАБЛО».

Гопники сиділи навколо світла, що блимало з невеличкого блакитного екрану і осяювало цеглу на стінах, ніби навколо невеличкого полум’я. Але вони не могли вкурити: це полум’я їх зігріє чи все-таки нагріє?

І-раз вирішив взяти діалог на себе. Натужився, ввімкнув телефон на гучномовець і сказав «чьо».

альова, Лєра?

– Сишиш, ета. Ета, Вася, – пролунав з телефону їдкий чоловічий голос, він звучав так, ніби хтось різав пилкою дрова.

– Чьо такоє? Дє ти прападаїш, Діма? – продовжував голос з трубки. Шо за шняга, думали брати, звонить до одного, а калякає з другим.

– Ета, паслєдніє новасті. Ми тє лаванди намутілі стока, сока нада, бєз пантов, – це вже зацікавило Іванів, їхні вуха, ніби мухи, потягнулися на світло екрану телефона.

– Карочє, забіваємса етат раз завтра у заброшинава манекеннава цеха, в дєвіть, – Івани знали цей район, вони колись намутили там один манекен, щоб тренувати свої навички володіння ножем.

– Тока вєчєра, Валєра, ти понял? В дєвіть вєчіра, – голос назвав уже третє ім’я. Може відтак хоче вичислити, як нас звати, думали Івани.

– Ми із тібя наканєц чілавєка дєлаїм, а ти на шифрах. Тє чьо, впадлу в депутати прайтісь, братву паддіржать? – після слова «депутати» всі троє гопників так прислухалися до цього монологу і притулилися до слухавки, що легко стукнулися лобами один об одного, ніби три більярдні кулі.

– Карочє, у нас тут уже єсь крапаль маляв в Раду, ну, тіпа законапраектарав етіх, – Івани перезиралися. З одного боку, вони піймали на гачок величезну рибу, але з іншого – вона могла перевернути їхній човен.

– Но аба всьом на мєстє паталкуєм. Но ти тока ж будь, как піть дать. Да канца рігістрациї в кандидати панти асталісь – трі дня. Сишиш, альо, ти там?

– Так точьна, – щось армійське вирвалося з І-раз.

– Нє пратупі, Діма. А то шота ти слішкам шальной паслєднє врємя. Ставка же на тібя ідьот. Двесті штук зєліні тібє пєрсанальна на кампанію, базар дєржим, – у братів зокруглилися очі.

– Астальниє заманухі, тіпа ріклама, грєчька і подкуп нужних людєй – на нашей камандє. Но ти би тоже шивіліл бистрєє, шоб твой пуп зімлі ні разашолса в адном мєсцє. Всьо, давай, забілісь.

країна з гопниками – це секонд-ленд

Хлопця, в якого Івани викрали телефон, люди з бандитським діалектом хочуть просунути в народні депутати для лобіювання певних законопроектів – це зрозуміло. Але що в такій ситуації вигадали наші гопники? Вони всю ніч сиділи в підвалі й обмізковували ситуацію.

Половину наступного дня вони провели на ринку секонд-хенду. Ходили між рядами, вибирали собі пристойні ділові костюми. Так нічого й не купили.

Але коли ринок зачинився, вони непомітно від охорони протиснулися за паркан, виламали дверцята в тих контейнерах, у яких собі відзначили хороші костюми, і забрали їх.

А також взяли з собою кілька пар туфель. І кілька пар нових шкарпеток.

Костюми їм знадобляться лише для однієї справи, а шкарпетки – це вічне.

точка розборки

На стрілку брати приїхали на таксі, але таксисту притиснули горлянку, щоб не платити йому нічого. Метрів п’ятсот пройшли пішки. Але йшли впевнено, бо знали, що тут або розстріляють, або вийде накрутити фінансиста на бабло.

І-раз, І-два та І-три були подібні до людей в чорному, вони впевнено тулили занедбаним старим цехом, всюди були розкидані купи цегли. Цегла – найкраща зброя мас проти міліцейських спецпідрозділів. Але тут навряд чи мала бути зустріч з міліціонерами.

На що вони розраховували? Який у них був план? Можливо, на те, що платники цих двохсот тисяч доларів подумають, що І-раз і є цим Дімою, якому вони мають дати гроші? Чому ті люди можуть так подумати? Бо гопники вдяглися так, як був вдягнений вчора той мажор? Вони не припустили, що мажор може сам сконтактуватися з фінансистом. Тут міг бути прокол, тому вони запаслися необхідними знаряддями праці просунутого гопника. У І-три – біта, яку він повністю запхнув собі в рукав, у І-два – пістолет у кишені, вже знятий із запобіжника. Перший Іван тримав в руці барсетку, з необхідним на різні випадки життя причандаллям – для відмикання замків, для надання першої медичної допомоги тощо.

Раптом їх освітило яскраве автомобільне світло, вони зупинилися. З темряви вийшли троє людей. Також темрява освітила десятки манекенів, що валялися тут повсюди. Один – чоловік років тридцяти, з величезним синцем під оком, ніби на Великдень йому в оці застряг шматок фарбованої шкаралупи. Другий – в центрі – старший мужик, пузатий і вусатий. Третій бритоголовий бик з двома автоматами під пахвами, так, як їх тримав Рембо в кінофільмі «Рембо».

Всі зупинилися. З обох сторін не лунало ні слова. Той, що був із синцем, бив кулаком в долоню, і в нього надулися ніздрі, ніби в кожну хтось поклав по квасолині. У бритоголового з голови скрапнула одна суцільна величезна краплина поту. Вусань харкнув на землю так, що пил аж зашипів, напевно, він плював окропом.

В той же час гопники, ще такі горді й круті секунду тому, чомусь шуганулися. До них тільки зараз дійшло, що на стрілці їх можуть сприйняти не за тих, кому фінансисти мають дати грошей. Про таку перспективу вони чомусь не подумали раніше. І-раз відчув, що його тіло під піджаком стислося, ніби око равлика. І-два захотів зробити собі пластичну операцію обличчя і на все життя поїхати жити в молдавське село. І-три нічого не думав і не відчував, він хотів якось заховатися за своєю бітою.

Так стояли вони – одні навпроти одних – як хвилі обіруч від Мойсея.

Також на піджаках Іванів з’явилися три червоні цятки – на кожному по одній. Не від пострілу, не від крові, а від прицілу. Кілька снайперів десь із темряви тримали їх на мушці.

– Валєра, – сказав вусань, стало зрозуміло, що це був той, хто з ними спілкувався по телефону, у цього був такий самий голос, ніби пилка дорізає дерево, і воно зараз нахилиться, впаде і розквасить тут усім хребти. Він знову сплюнув бензиново-соляною сумішшю. Невідомо, до кого саме з Іванів він звертався, можливо, їх усіх разом він називав одним іменем. – Ти ета… нєба луй! – почулося Іванам. Яким боком тут небо, подумав І-раз? – Я вас щя тут на мєсцє імінна! Чьо ета ви заряділі, умнікі? А? Вам шо, на штрафплащядкє хірова жилось?

Івани зрозуміли, що вусань однозначно знає, що жоден з гопників – не є тим мажором, якого мають просувати кандидатом в депутати. Відповідно, Іванів можуть закопати прямо тут і потім з цеглин зробити надгробок. Перші справжні люди, які можуть бути поховані на цвинтарі манекенів.

Вусань на кілька секунд затих і вдивився у простір, де стояли Івани. Він, очевидно, чекав якихось заяв зі сторони гопників, аргументів. Щоб вони зізналися, що неправі, і виставили йому добру маржу за цей маскарад у костюмах або щоб сказали, хто їх послав, або чекав стрілянини у відповідь на його слова, бо ж невідомо, що це за дебіли прийшли прямо в зуби вусаню, у них же має бути зброя.

Але, так і не дочекавшись ні слова, оскільки брати оціпеніли і не наважувалися зробити перший постріл, він просто махнув на них рукою, так, ніби його дістав цей несерйозний підхід, і гукнув:

– Рібята, угробьтє їх!

В цю мить мали почутися три прицільні постріли, так, ніби ця шахова партія була виграна в три ходи. Причому Іванам здалося (продовжимо шахову паралель), що вони зробили уже більше сорока ходів, розміняли фігури, поставили супернику вилки, програвали якість. Але якби в шахах розбирався вусань, то він би подумав, що це був саме мат в три ходи, коли фігури ще навіть не встигли вийти з дебюту.

Усе мало завмерти. Мали перестати стукати три серця і функціонувати один мозок.

Іванів мали вбити, вони мали здохнути, впасти на землю, залитися кров’ю, тіпатися ще кілька секунд, ловлячи останні ковтки кисню перед тим, як стати манекенами.

Рано чи пізно – життя з усіх людей робить манекенів.

Життя іноді завершується.

Але в останню секунду, яка застрягла між життям і смертю трьох гопників, І-раз заволав:

– Нєєєєєє!

Він підняв перед собою барсетку.

Пострілів не було чути. Очевидно, снайпери чекали, як поведеться вусань. Він рукою вказав бритоголовому опустити автомат і ступив кілька кроків до гопників:

– Бомбами балуєтєсь, а? Камікадзе на полставкі?

Усі й далі дивилися один на одного, лобом в лоб, прорізали поглядами повітря, ніби хірург відразу кількох передсмертних пацієнтів в реанімації – невідомо, чи хтось із них виживе.

– У нас і ат етіх шняг єсть управа, – сказав він і клацнув пальцями. Три червоні цятки згрупувалися на трьох серцях гопників.

Але І-раз крикнув:

– Там флешка!

– Флешка?! – спитав вусань і звів догори брову. Що це може значити?

«Флешка?!» – подумали всі, крім Іванів.

– Ітіть! – ствердно відповів І-раз і впевнено ступив крок вперед, до вусаня. Весь піт, який проступив від хвилювання, всмоктався назад.

І-раз повільно нагнувся і кинув барсетку в сторону вусаня. Вона підкотилася до трьох бандитів. Вусань підняв руку догори, і червоні приціли зникли з піджаків Іванів.

– Значить, у вас єсть шота нужнає нам, шо може сахранить вас і дать вазможнасть утром чістіть зуби, – риторично мислив вголос вусань.

Він озирнувся до своїх і чітко наказав:

– В машину цих юних внатуралістів. І пов’яжіть.

Принаймні братів ніхто поки не застрелив.

Принаймні братів навіть ніхто не бив.

Тільки зі зв’язаними руками, в темряві, невідомо куди, було незручно їхати українськими дорогами.

лосі та олені на стінах і в людях

Їх завезли в апартаменти. Лосі та олені тут змішалися – одні стояли біля стін зі зброєю і у військовій формі, інші висіли на стінах з розлогими гілками рогів. Фауна в будинку була й зі спортзалів, і з лісів.

Гопників посадили на розкішний шкіряний диван. У них так билися і вертілися серця, ніби три білки в колесі під амфетамінами, що в будь-який момент на їхніх піджаках могла з’явитися ідеально кругло вирізана дірка. Бо серце нині – циркуль.

Разом з ними в кімнаті був вусань, кілька охоронців та чоловік з синцем під оком, що було подібне на шмат пофарбованої в синій колір шкаралупи на Великдень.

Яка саме інформація була на флешці, знав тільки І-раз. Навіть його брати мало здогадувалися, що там, і що їхній брат замислив. Як він збирається врятувати ситуацію? Хоча ситуація певною мірою врятована уже тим, що їх застрелять принаймні не в закинутому цеху, а на оленячому дивані.

І-раз показав, який файл потрібно ввімкнути, і всі гуртом втикнули на екран.

що було на відео?

За хвилину вусань посірів. Потім згадав своїх родичів у п’ятому коліні, щоправда, без імен, але з глибокими матюками. Прапраматюки. Обличчя стало нагадувати безногого інваліда, який не може встати з унітазу після туалету. Ще за хвилину він вчепився за стіл і почав сичати. Шумахер сичання, подумали Івани.

На відео було видно, як Діма, мажор, у якого вони вкрали телефон, який мав стати кандидатом в депутати від цих бандитів, якого вусань фінансував у передвиборчій кампанії – співпрацює з міліцією! Не з їхніми органами, а безпосередньо з вухами і ротами мєнтури! Спілкується в міліцейському відділку з майорами, знімає з себе натільні мікрофони, здає речі, серед яких вусань розпізнав і свою зниклу з «мерса» іконку Божої матері, тисне їм руки, показує на мапі місце, де знаходиться підпільне сховище боєприпасів цього вусаня.

Кімнату охопила така тиша, що якби це був Мавзолей, то можна було б почути процес обміну речовин всередині Леніна. Вусань почав нервово жувати і присмоктувати губами кінчик свого правого вуса і вдивився на опудало голови одного з оленів, що висіло на стіні. Він підійшов до опудала, взяв його за підборіддя, єхидно усміхнувся, ніжно погладив пальцями, – видно було, що вусань на межі зриву. Далі він обійняв груди цієї тварини, став на пальчики, скліпив очі і почав ніби пританцьовувати. Івани подумали, що з таким характером вусаня їм лишилося жити кілька секунд, і вони вже прикидали, на яку стіну таксидерміст буде згодом вішати їхні голови.

Раптом вусань відсахнувся від оленя і вдарив його кулаком. Частина оленячої морди зігнулася так, ніби олень нанюхав щось дуже смачне праворуч від себе. Вусань ще кілька разів вдарив опудало, і кулак застряг у дірці, що утворилася після того, як морда відвалилася.

А коли він вийняв з оленя долоню, то в ній уже був пістолет. Вусань різко розвернувся й прицілився у хлопця з синцем під оком, що весь цей час теж стояв у кімнаті.

Так, це й був той Діма-мажор, який співпрацював з міліцією, у якого гопники забрали телефон, це Івани лишили йому синець, коли били його за рестораном «Віолончель і саламандра».

Як ви думаєте, що сталося швидше – Діма ковтнув горло чи вусань вистрілив? Навіть якщо чоловік із синцем ковтнув горло раніше – це б не врятувало йому життя…

тюрма вона і в тюрмі тюрма

Розлючений вусань з бризками крові на руках і лиці добру годину верещав і трощив усе в кімнаті, де вони дивилися відео. Після розносу кімнати відео там уже не було на чому дивитися.

В запалі вусань хотів пристрелити й трьох Іванів, але якийсь внутрішній рецептор спрацював у його звивинах, і він наказав забрати їх подалі. Хлопців посадили в підвальну кімнату, вони теж ледь не загинули негопівською смертю. Типова гопівська смерть – це коли ти відкидаєш ласти від удушення насінням. Або від втрати крові, що тече з ран після того, як довго крутив чотками, кров тече, але ти не можеш зупинитися і продовжуєш вертіти цим єврейським причандалом, вертиш і вмираєш, але лишаєшся гопником. Або від ножа в холодному під’їзді, або в тюрмі, хоча людина в тюрмі, по поняттям, це вже не гопник – це вже апгрейд гопника – зек. Для гопника честь, якщо він помирає раніше за своїх батьків. Але смерть ця має бути обов’язково почесною. Бо гопники вміють, як змії, як гниди, як підколодні черв’яки, боротися за життя.

До ранку хлопці сиділи в підвалі. У них в мозку блимала та ж думка, що і завжди, коли вони знаходяться у незнайомому темному підвалі – підкоп. Але ця думка в цьому випадку обривалася на слові «лопата». Бо лопат чи інших предметів, які можна використати, щоб викопати яму, тут не було.

кандідати-вироби, всє дівчьонкі – підари

Вранці охорона привела гопників у кабінет вусаня.

– Шановні, сподіваюся, ви добре виспалися? – спитав той чіткою українською мовою. Хлопці здивувалися з чистої мови вусаня. Вони дивилися на нього, як три лемури з джунглів на фотоапарат.

– Мене звати Мелетій, Мелетій Смотритель, – продовжив поважно чоловік. – Сідайте, розслабляйтеся, зараз вам принесуть сніданок. Хитро ви провернули махінацію. Зберегти життя, коли на тебе ціляться п’ять стволів, це треба вміти. Але вистачить реверансів, срав я на те, що було вчора.

Тут хлопці трохи заспокоїлися від слова «срати», бо якби воно не прозвучало, то розмова була б занадто діловою. А серйозна бесіда нормальних пацанів з багатієм, який вбиває людей так просто, ніби колупається в носі, уже викликає підозри.

– Ви навряд чи про мене чули, – говорив Мелетій. – В своєму публічному житті я керую структурою інвесторів у будівельній сфері. Але це не важливо, в деталі встрявати не будемо. А от хто ви такі – я не в курсі. Тому зараз ми будемо говорити про вас.

Хлопці знову зіщулилися, як зажмурене око. Він нас бере на понт? Де тут падстава?

– Тут на носі вибори, а мій кандидат, якого я мав просунути в Раду, вчора ненароком здох. Ви, здається, помітили цей незручний момент. І… – Мелетій, очевидно, стримався, щоб не матюкнутися, натомість підвищив голос і чітко сказав: – і мені зараз треба людина, яка би могла попасти в Раду для просування потрібних мені і моїм інвесторам законів!

Пацани прикинули спільним мозком на трьох, що вони йому треба для того, щоб забити стрілу з потрібною Мелетію людиною, яку він бачить кандидатом, і перетерти з нею, щоб вона погодилася висунулася на вибори. Але це припущення було неправильне.

– Як вас звати, хлопці? – підсунувся ближче до гопників Мелетій.

– Іван.

– Іван.

– Іоан, – випендрився І-раз.

– От і чудово, хлопці. Бачу, з вас будуть люди, якщо ви мені допомогли його… – Мелетій стримався, – цього невисунутого кандидата викрити. Іване! – звернувся він до хлопців, але чомусь дивився в очі І-раз. – Я бачу, що ти найділовитіший серед своїх друзів, тому в мене є до тебе пропозиція. Але оскільки ви, як я бачу, – пліч-о-пліч, то на зустріч я покликав вас усіх.

У трьох Іванів одне плече на трьох.

Мелетій подивився на годинник.

– Так от, остання дата подання в кандидати на вибори – завтра. Часу – обмаль. Сьогодні ввечері я провів переговори з колегами і ми вирішили ризикнути. Гроші є, округ, де треба, – підгодований, адмінресурс – наш, тому хвилюватися за результат вам не доведеться. До чого я веду? Ти візьмеш участь у передвиборчій гонці, зрозумів? – Мелетій тицьнув вказівним пальцем в стіл і вдивився в І-раз японськими мультяшними очима, в яких виднілися водночас і мати Тереза, і Адольф Гітлер.

І-раз із братами закипіли всередині. У них перед очима пробігли картинки всенародної слави: дорогі автомобілі, селяни цілують їм ноги, осел везе їх по дорозі, встеленій пальмовими гілками, їх запрошують на ШустерLive, жінок від Іванових поглядів рятує тільки нашатир, безкоштовний кокаїн від спонсорів, ногам лоскітно від бульбашок у джакузі. І-три чомусь навіть уявив Сталіна, який махає рукою натовпу на військовому параді.

Гопники так заторчали на своїх приколах, що забули відповісти Мелетію, а він продовжив:

– Одним словом, Іване, завтра у тебе почнеться нове життя. А зараз, – він звернувся до кількох охоронців при дверях, – киньте їх назад у підвал. Тільки дайте нормальну жрачку, і хай підмиються, – додав гуманіст Мелетій Смотритель.

нове життя та й нові горизонти петрушку їв, тепер я їм різотто

Наступного дня охоронці завели Івана, як під конвоєм, у ЦВК, зареєстрували, запросили кількох журналістів, представили його як простолюдина з чіткою програмою й амбітною допомогою громади округу, в якому він висувався. Хоча, насправді, в окрузі про нього – ні ліктем, ні коліном ніхто не чув.

Почалася передвиборча кампанія. Івана зареєстрували кандидатом у народні депутати. До речі, прізвище у хлопців – Семиніженко. Три Івани Яковичі Семиніженки. На трьох у них хоч і був лише один мозок, але аж двадцять одна нога.

На початку кампанії весь округ засипали сітілайтами, рекламками, агітлистівками, передвиборчими програмами, брошурами. В усі районні та місцеві газети було замовлено десятки статей про простолюдина, який висунувся, щоб врятувати країну від корупції та безладдя. Йому проплатили кілька ефірів на місцевих телеканалах, Кілька проплачених політтехнологів, політологів та поп-зірок місцевого калібру теж агітували за нього через телебачення й радіо.

Заслужений співак України Хуан Бджола на одному зі своїх виступів навіть згадав, що він ще з дитячих років знає Івана. І розказав, що Іван ще в третьому класі обігравав у шахи директора школи, в якій навчався.

За якийсь тиждень люди потягнулися до простого і сердечного нового обличчя у політиці. Івана впізнали мешканці його мікрорайону – бабусі, доміношники, вчительки, собаки, стежки, рушнички.

Люди десь знайшли його шкільну фотографію, роздрукували й носилися з його зображеннями, як з іконами на Великдень. Деякі родини навіть сварилися на кухнях через те, що, наприклад, дружина беззаперечно підтримувала Івана Семиніженка, а чоловік ставився до нього більш помірковано.

мистецтво ораторське чи оральне

Щоправда, сам Іван ніде не з’являвся. За нього працювали великі гроші, для нього запустили глобальну машину агітації. Конкуренти не знали про нього нічого, він особливо нікому не заважав, соціологія стверджувала, що стартовий рейтинг Семиніженка – нуль відсотків. Проти нього не вели інформаційну війну, не розповсюджували чорний піар, не звертали на нього уваги, вважаючи, що він – один з технічних кандидатів для відбору певної кількості голосів у серйозніших претендентів на депутатство. Так само ніхто не звертав уваги на деяких інших кандидатів – представника комуністів і представника партії «Союз». Всі знали, що вони беруть участь у виборах тільки для того, щоб оприсутнити свою присутність в регіоні як політична сила і відмити трохи грошей для своїх рідних дітей, – на навчання у капіталістичному Заході.

Тим часом охоронці утримували І-два та І-три в тому ж підвалі, в який їх кинули після вбивства попереднього кандидата. Вони були такими собі полоненими для того, щоб кандидат-Іван не вигадав нічого проти Мелетія.

Очі у них стали, як у сов, ноги у них стали, як у зміїв, губи у них стали, як пелюстки отруйних квіток, до яких прилипає комашня. Пацани втикали у темряві безрушно й голодно.

В той же час, І-раз по повній програмі готували до публічних виступів. Він перестав бути схожий на себе колишнього, так, ніби з нього й дійсно зробив опудало таксидерміст. Коротко підстригли, поголили щоки до зубів, вбрали в темний матовий костюм, проводили йому уроки риторики та ораторського мистецтва.

Іван тупив, він не міг зрозуміти, що таке риторика. В його розумінні це – коли ти прокидаєшся з бодуна і питаєш у братів, чи вони будуть похмелятися, чи не будуть. Без базара, будуть, шо за риторичні питання!

А слово «ораторське» у Івана асоціювалося тільки з одним. І він розумів, чому «ораторське» – це «мистецтво».

Одним словом, кампанія йшла, хлопці сиділи, а Іван вивчав ораторське мистецтво.

ідея, що народжується з риторики

Думка в Івана виникла несподівано. Він навіть прикинув, що це – наслідок уроків риторики. Він викупив, що просто так йому з братами з цієї каші не вибратися. Тобто він давно дійшов до цього розуміння і парився через те, що його підловили на багато гачків за новий піджак.

Іван за час кампанії практично не зустрічався з Мелетієм. У Метелія були свої справи. Наскільки розшарив Іван, Смотритель був одним із кримінальних авторитетів, який публічно лобіював інтереси фінансових груп, а підпільно займався рейдерством, пограбуваннями, контролював регіональний кримінал.

Так от, сценарій в голові Івана визрів несподівано. В один із днів кампанії Іван попросив охоронця, щоб той завів його до Мелетія. Охоронець морозився, але за кілька діб про цю зустріч все ж вдалося домовитися. На зустрічі Іван пожалівся Смотрителю, що його, типу, готують до виборів, але він ще жодного разу не проводив публічної зустрічі з мешканцями округу, а це «корисно для іміджу», сказав гопник, і сам здивувався, звідки у нього такий набір слів.

Мелетій уважно вислухав його і погодився, мовляв, пора вже нашого кандидата висувати в люди. Іван запропонував організувати кілька зустрічей, одну з яких обов’язково треба провести у його рідному районі, показати пресі його помешкання, наголосити на тому, що наш кандидат не зальотний, а місцевий, розповісти трудову історію його юності, легенду, яку створюють замість нього проплачені агітатори і журналісти, вивести в люди.

тюрма, тюрма, дай мені Кличка!

Путьовий…

До кінця кампанії лишалося п’ять днів. За даними соцопитувань, у двох кандидатів – провладного та опозиційного – рейтинги становили близько п’ятнадцяти відсотків. У Івана – трішки більше семи. Близько чотирьох відсотків із цих семи – це мешканці його мікрорайону, які дійсно підтримували Івана: люди з власної ініціативи організовували агітаційні намети, носили нагрудні значки із зображенням Семиніженка, ставили за його здоров’я свічки у церквах і лікарнях.

Мелетій нашепотів на вухо Іванові, щоб той не парився через свій непрохідний рейтинг, бо з дня на день він мав домовитися з кандидатом від опозиції, щоб той зняв свою кандидатуру на користь Івана. А це, як сказав Мелетій, – «в рот мнє ногу – перемога».

Остання зустріч мала відбутися поруч з будинком Івана, як і попросив сам Іван у своєї прес-служби, попередньо узгодивши це питання з Мелетієм. На зустріч він запросив Мелетія, вони прикинули і рішили, що громадськість, хоч і пов’язує Смотрителя з кримінальними структурами регіону, але саме присутність Мелетія має відкрити певні карти перед конкурентами і громадськістю – звідки йде частина фінансів на кандидата Семиніженка, які погляди він збирається просувати тощо. За оцінками радників Мелетія, спільна акція його та Івана не зменшить рейтинг Івана, а навпаки – в позитивному ключі висвітлить образ Мелетія в очах громади.

І от, зустріч організована, біля під’їзду зібралися кілька сотень мешканців району, з транспарантами «Ваня – кандидат од Бога», «інваліди дитбудинку – за Семиніженка», «паддіржи кандидата, бо прийдеться паддєржувать штани». Телекамери, журналісти, охорона, діти збирають розсипані цукерки, алкан грає на баяні, доміношники зламали стіл – все, як на весіллі.

Наприкінці своєї промови і після відповідей на питання журналістів і натовпу Іван запросив пресу до себе в квартиру.

Ліфтом поїхали Мелетій, Іван, охоронець і голова районної ради. Всі інші тулили сходами, проривалися хто як міг: ступали один одному на голови, дерли куртками стіни в під’їзді, пробували лізти по стояку, що волочився вгору на дах.

В квартиру ступили Іван, Мелетій, кілька охоронців та журналісти з відеокамерами. Іван розповідав про своє дитинство, на запитання журналістів відповідав коротко, але впевнено й чітко. Збрехав на питання про шахи, сказавши, що вигравав у школі шахи навіть у завуча. Завуч теж був присутній серед натовпу, але потупив очі з усмішкою, виглядав так, ніби хоче вкрасти зі столу шматок торта, поки ніхто не бачить, але підтвердив, що партії з Іваном було складно звести хоча б внічию. Іван відповідав коротко, на уроках ораторського мистецтва викладач радив йому орієнтуватися на образ Кличка – простого і тупуватого, але солідного й впевненого в собі кандидата.

Народ мнувся, пашів так, ніби кожен хотів вручити Іванові хліб-сіль, всі намагалися прислужитися. Голова жеку Елеонора Ігнатівна заявила, що Іванові обов’язково приб’ють на під’їзді меморіальну дошку – після смерті. Сказала і тільки тепер зрозуміла, що ляпнула дурницю.

І в один з таких помпезних моментів Іван широким рухом різко шугнув у шухляду. Всі подумали, що зараз він дістане якийсь приємний, заготовлений заздалегідь сюрприз.

Так і сталося…

якого героя ще не було в цьому оповіданні?

Іван дістав пістолет, шарпнув до себе за рукав Мелетія, прикрився його тілом і відступив у куток кімнати. Він підставив до скроні Смотрителя дуло і протяжно заволав:

– Міліціяяяяяааааааааа!

Охорона схопилася за пістолети, фотографи заклацали частіше, як на червоній доріжці в Голлівуді, кілька журналісток заверещали у свої мікрофони, а мікрофон журналістки ТРК «Україна» застряг у її ж горлі.

За мить в кімнаті запанувала тиша. Зі скронь охоронців цебенів піт. Всі жахнулися й оцінювали критичну ситуацію, чекали подальших дій Івана.

Він почав голосно:

– А тепер слухайте мене! Я – Іван Семиніженко, кандидат у народні депутати, самовисуванець. Вдома у Мелетія Смотрителя, який просуває мене в Раду, зараз у підвалі сидять двоє моїх братів. Мелетій мене шантажує і погрожує їх убити, якщо я не захочу ставати депутатом. Але срав я на депутатство! Мені головне – врятувати братів! Викликайте міліцію на хату Смотрителя, хай зроблять облаву, хай покажуть справжнє обличчя гнилого українського бізнесу, який ціною шантажу і можливої смерті моїх братів хоче потрапити у Верховну Раду. Ні з місця, падло! – І-раз рикнув на одного з охоронців, який хотів повільно й непомітно шаснути з кімнати, щоб, очевидно, попередити кого треба, щоб ті забрали братів з підвалу.

Ось Іван стоїть у своїй гопівській квартирі, яка сьогодні стане епіцентром політичних подій країни.

І в нього з ока витікає сльоза. Але це не сльоза відчаю чи болю, це взагалі не сльоза. Це піт.

Він хоче бути нормальним – не кандидатом у клоунському піджаку, не псевдопатріотом України, а просто чесним пацаном. Він хоче мутити свої скромні ділюги на районі, а не розвалити дупу в сучому кабінеті у Раді.

Він – вуличний пацан, відданий своїй справі, своїм братам, і ніколи не дозволить їх нагинати. Якщо помруть вони – то помре дві третини його мозку.

Він – за ницу правду, а не за помпезну брехню.

За мізерну свободу, а не за розкішне рабство.

Він – за відчай у родинних зв’язках, а не за самотність в ошатних апартаментах.

логіка

Чому Іван здійснив напад на Смотрителя саме публічно? Бо прикидав, що місцева міліція – на короткому повідку в Мелетія, і що тільки завдяки інформаційному розголосу на всеукраїнському рівні про викрадення його братів можна якось врятувати ситуацію.

Чому Іван зробив це у себе вдома? Тому що тільки там він мав можливість взяти в руки пістолет, тільки вдома він міг це зробити, оскільки весь інший час його контролювала охорона, і він не міг намутити собі дуло. В будь-якому іншому разі – якби була будь-яка підозра чи зайвий рух Івана – охорона б його скрутила, і по-тихому знищила б його і його братів. Тільки в себе вдома він міг підставити пістолет Мелетію до щоки.

Чому Іван взагалі зробив це?

Бо – брати.

не кажи гоп, поки не відсидиш

Їх усіх – Івана, братів, Смотрителя, охорону – посадили у відділок.

Мелетія, як виявилося, – на довгі роки, разом зі своїми помічниками і цілою кримінальною структурою. Подія дійсно стала всенародною – країною прокотилися мітинги на підтримку Івана, кілька акцій протесту проти корупції. Відео з Іваном, який приставляє пістолет до щоки Мелетію, показали на всіх телеканалах.

Також показали звільнення братів з підвалу.

За кілька днів, після кількох допитів про діяльність Мелетія, усіх трьох братів відпустили на волю.

На честь свого звільнення, користуючись всенародною любов’ю до своїх персон, І-два та І-три в першу ж ніч після звільнення вкрали кілька магнітол з автівок у своєму районі. В ту ніч вони тішилися з віджатих магнітол, як діти.

І-три навіть поклав свою магнітолу під подушку.

І-два до ранку вдивлявся у зоряне небо. Після закинутих заводів, голодних підвалів, холодних ґрат у відділку він просто забув, як воно виглядає.

А І-раз набрав на виборах рекордні п’ятдесят три відсотки голосів.

Він вийшов з тюрми вже народним депутатом.

Але ця перемога його не парила.

Він відчув дещо важливіше в момент, коли бачив, як його побитих, голодних, голих братів медики і міліція виводили з підвалу. Він відчув, що від нього і від його братів від’єдналися три їхні внутрішні манекени. На тому заводі, де їх могли розстріляти, вони б лягли серед подертих старих манекенів, і їх би ніхто не відрізнив від пластикових людей.

Якщо ти живеш не як манекен – не для того, щоб на тебе вдягнули дорогий матовий піджак, не для того, щоб втикати у Верховній Раді кілька років, ніби бути виставленим у вітрині, поки за твоєю спиною торгуються, купують і продають, розводять пів країни, якщо тобі важлива доля своїх побратимів, коренів, близьких, то в тобі тече гаряча чесна кров, і ввечері в тебе з’явиться справжня сивина і присмак виконаної справи.

Невідомо, коли в тобі помре пацан, але манекен у тобі сьогодні помер остаточно.

Священна нирка

Якщо придивитися уважніше, то архітектури – з усіма її банями, капітеліями, фасадами, ліхтарями, тротуарами, дизайнами, мікрорайонами, сходами, териконами, евклідами, естакадами, каскадами, колізіями, колізеями, патіо, мансардами, юртами, зіккуратами, хеопсами, мачупікчами, ластівчинимигніздами, бильцями, тюнінгами, мафами, пілястрами, шлагбаумами, роденами, виступами, амфістрадами, ескастрадами, сталінками, ульяненками, колонами і ліжками, на яких породжуються живі архітектурні форми, – не існує.

Архітектура – геометричне продовження вигинів природи.

Вона – як протез, що замінює ногу людині, яка її втратила.

Вона – цигарковий дим в легенях немовляти.

Якщо розібрати архітектуру по цеглині – то її теж не існує. Природі все одно, чи систематизовані цеглинки в цілісні будівлі, чи ні – природа може взяти і в один момент усе знести. Природа, ця незносна падлюка.

цілісна біогеометрично-енергетична масо, що єси на небесах…

Гопники йшли селом і вдивлялися в місцеві будівлі, які настільки злилися з природою, що не можна було вкурити, де навколо – архітектура, а де – природа. Ось – бетонний хребет, що лишився від давно покинутої коровами ферми. Рука не підніметься назвати його архітектурою. Бо це – частина природи, вона обросла деревами, залишки стін ніби похитуються разом з гілляччям. Кожен хребет – це частина природи.

Пацани йшли один за одним і думали, втикаючи на спину переднього Івана, що хоча б одна частинка природи у кожного з них лишилася – хребти. Інші частини тіла – кепки, барсетки, спортивки, туфлі, майки, цигарки, неголеність, чотки – не були продовженням природи. Без цих атрибутів пацан не стоїть рівно, без кепки він – як без хребта.

Втім, при погляді на спільність одягу й манер субкультури гопників виникає непритомна думка про те, що у всього цього вуличного руху є якийсь спільний архітектор. Якийсь вищий задум, цілісна біоенергетична маса. Так думали про Бога три Івани. Вони так і молилися: «Цілісна біогеометрично-енергетична масо, що єси на небесах…».

Івани йшли в церкву до священика.

метелик у вигляді Іванового лоба

В церкві саме йшла служба Божа. Був недільний ранок, кілька старших чоловіків перекурювалися при вході, терли про початок жнив. Всередині церкви майоріли свічки в густому ластовинні парафіну, парафіяни мовчки слухали монотонний голос священика, величезна люстра боялася похитнутися.

Раптом почувся дивний звук, ніби щось брязкається у вікно церкви, ніби птаха. Люди перезирнулися, та голос священика не затих, голуб, який сидів на віконному підвіконні, не спурхнув від шуму. Дивно, чому в цій будівлі підвіконня на внутрішніх сторонах стін?

Щоб не сказати, що то метелик бився в скло, скажімо прямо – гопник І-три, який виліз по стіні церкви з зовнішнього боку до вікна, легко постукував кепкою, ніби голуб дзьобом, об віконну мозаїку. Поруч з ним за раму трималися його двоє братів.

Люди замовкли ще більше, ніж тоді, коли вони просто мовчки слухали священика. Адже ніхто не знав, що ці гопники в кожну незнайому хату прокрадаються саме таким способом – через вікно або через балкон.

«Раз ця церква – не багатоетажка, то ноль смисла входити сюда через центровий вход», – подумали всі гопники під час того, коли вирішували, як саме їм варто потрапити в церкву. І залізли через вікно.

Люди перелякалися, заціпеніли, затихли. Бабусі хрестилися, чоловіки теж. Парафіяни подумали, що ці три обличчя, що стирчать із верхнього вікна сільської церкви, – прояв нечисті, і що лише священик може дати раду цій чортівні. Ну не виштовхувати ж шваброю парубків назад у їхнє вікно?

Священик помітив, що люди раптом перестали покашлювати, ворушитися і вдивилися в одну точку десь угорі. Перед тим, як він перевів погляд вгору, йому на мить подумалося, що людям явилося видіння Бога. Він також поглянув туди, куди вдивлялося око маси, і перше, що зробив, – замовк.

Друге, що зробив священик – зрозумів, що має справу не з Богом, не з нечистою силою, а з непорозумінням. Можливо, припустив священик, у церкві мають вестися будівельні роботи, про які він не знає.

Сила відповідальності перед людьми, які тебе слухають, вивірений душевний спокій – речі, які змушують підноситися над мирськими негараздами і незрозумілостями, і саме це надає гідності в найбезглуздіших ситуаціях. Тому третє, що зробив священик, – притулив вказівний палець до губи, так, ніби просить будівельників, що залізли на вікно, вести себе тихо.

Священик перегорнув сторінку Священного Писання, кашлянув собі в кулак і продовжив службу. На хлопців, що залізли у вікно церкви, він показово перестав звертати увагу.

Минуло зо дві хвилини, і пацани самі дали про себе знати. І-три дотягнувся рукою до позолоченої іконної рами та спробував відколупати шматочок для подальшого перепродажу на чорному ринку. Всі мимоволі звернули увагу на скрегіт та шарудіння. Церковник поправив окуляри і гукнув хлопцям:

– Вельмишановне товариство, – кашлянув знову собі в кулак. Він розумів, що в церкві виникли дивні обставини, але намагався рівно й мирно вирішити ситуацію. – Ви мені нагадуєте голубів, які полюбляють грітися один об одного на підвіконнях нашої церкви. Спускайтеся сюди, межи людей, не соромтеся.

– Сиш! Сам ти голуб! – не стримався І-три.

– Вибачте за невдале порівняння, я нічого хтивого не мав на увазі.

Священик перехрестився. Миряни теж.

– Я дуже радію з того, що ви прийшли в Божий дім, долучайтеся, – запросив широким жестом руки священик. – Але прошу, майте Бога в серці, поважайте природні входи та виходи храму Божого і надалі не входьте через вікно.

«Де ж ті голуби можуть поважати природні входи?», – примружено подумав старий дід, схожий на Крюгера, що стояв серед прихожан, і провів пальцями по своїх гострих вусах.

– Ти шо – дорожний знак, шоб нам указувать? – з цікавістю і претензією спитали брати. І спокійніше додали: – Ми до тебе перетерти приканали.

– Перетерти? – перепитав церковник. Він подумав, що хлопцям треба допомогти по домашньому господарству – перетерти гичку, наприклад. – Я залюбки вам перетру, але давайте дочекаємося кінця служби.

Він промовив це і перегорнув сторінку священної книги. Так, ніби весь його діалог з хлопцями був написаний на її сторінках, і йому зараз треба було дізнатися, що ж він далі має їм казати.

Але він зробив це з показовим пафосом, підказуючи співрозмовникам, що вони трохи недоречно втрутилися в перебіг служби, і м’яко спробував перевести увагу з незрозумілої розмови в нормальне трудове християнське русло.

Гопники, незважаючи на рівень їхнього природного нетерпіння, дочекалися кінця служби. Очевидно, на них подіяло те, що коли вони залізли у вікно, то побачили і підсвідомо відчули певну святість моменту – образи бородатих святих в позолочених рамках на стінах, багато людей, перед якими незручно було палитися і виглядати клоунами, священика в рясі, палаючі свічки, відчули запах ладану тощо. Вони дотримувалися неписаного правила, в якому Бог прирівнювався до кримінального авторитета – ти можеш діяти по-тихому, але возбухати проти авторитета напряму не треба, бо він може тобі жорстко проламати ключицю з ноги. Так і з Богом. А саме церква була місцем, де іноді перекантовувався Бог.

релігійно-хуліганський катехизис

Служба закінчилася, люди розходилися, скоса дивлячись на мирних гопників. Вусатий дід пішов на вулицю і став чекати на хуліганів під вікном, в яке вони залізли. «Зараз мені ці три голубеня яйця будуть тут нести», – думав він і шукав між деревами довгу палку.

Священик завершив усі необхідні ритуали і запросив жестом братів до себе в кімнатку, що знаходилася за іконостасом. Хлопці зістрибнули на підлогу, минули вівтар і зайшли за іконостас. Священик саме зняв рясу і показав рукою на вхід у двері.

Згодом вони розсілися за невеличким столом, і священик спитав:

– Розказуйте, шибайголови, чого прийшли?

Пацани довго тулили зі свого міста електричкою, добру годину циркулювали селом в пошуках цієї церкви і вже запарилися, тому відразу перейшли до справи. Говорив І-раз:

– Нам нада ета, ну, тіпа, відмолить гріхи нирці.

Священик на мить здивувався, але зібрав обличчя докупи і перепитав:

– Як це – нирці? Гріхи відмолюють людині, а не нирці. Я можу відмолити когось конкретного, а не якусь частину. І що такого натворила саме та нирка? Бог любить нас цілісними, а не по частинах.

– Тоїсть, руку мою він не любить, а всього мене – хаває? – цікавився І-раз.

– Він і руку любить, і око. Але ви маєте зрозуміти інше – гріхи людина робить свідомістю, але не руками чи нирками.

– А в нирці шо, нема цеї твоєї свідомості? – допитувався І-раз.

– Свідомість, як і любов – наявна у кожній найдрібнішій цеглинці сущого, – намагався виправдатися священик. – Ось наприклад – яблуко. Коли ви його кусаєте – то воно ж вам смакує так, як і будь-яка інша частина яблука, правильно?

– Тоїсть, виходить тіпа шо? Шо одна сємка – це всі сємкі сразу?

– Приблизно так, – усміхнувся церковник.

Але І-раз по-сократівськи уже підловив співрозмовника і спитав:

– А одна отдєльна нирка на вкус не така ж, як і вся людина? – і після паузи, під час якої у згорбленому повітрі завис знак питання, продовжив: – Ну в смислє, якщо ваше яблуко покоцане на куски, то ви не можете спустити гріхи кожному чоткому куску?

– Ну, можна, умовно кажучи, покласти частинки цього яблука на стіл і помолитися над усім яблуком, – якось незґрабно парирував священик.

– А якшо один кусок яблука – в тундрі, а другий – тут, у вашому буфеті? Ти будеш на дистанції, як Кашпіровскій, сповідати яблуко, чи шо? Не вкурюю. Тоді нашо люди тулять до тебе в церкву на ці, на сповіді? Тобі шо, впадло робити це через радіоточку? Чи там есемеску замість причастя впадло розіслати?

– А ви, я так бачу, не прості. Щось раціональне у лінії вашої думки є, – погодився церковник. І після секундної паузи поцікавився: – Але навіщо вам це? Хіба не простіше буде висповідати всю людину, а потім вирізати, прости Господи, нирку і пересадити уже висповідану частину тіла хворому?

Ось у цьому й була суть поїздки гопників у це село і суть розмови. Хлопці зашебуршили, випрямили спини так, ніби хотіли виглядати солідніше, підняли козирки кепок ще вище.

– Бізнес у нас, – заявив І-раз, дістав з кишені пістолет і поклав на стіл.

Священик побачив, як у напівтемряві зблиснула зброя, ковтнув горло.

Іван не збирався пояснювати, чому вони хочуть висповідати лише нирку, а не всю людину, в якій поки що є ця нирка. Він продовжив:

– Ми органами торгуємо. Суть кантори тебе хай не парить, ага. А олина це так, просто, шоб село без лівого кіпішу жило. Догнав?

– Хлопці, – пробував себе заспокоїти священик, – ви в гостях, у Божому храмі, тут у нас мирно, і я до вас прихильний усім своїм духом. Я й без погроз вам допоможу, відпущу гріхи, кому скажете.

– Маладца, дядя, – розслабилися гопники. – Вот тобі малява, там деталі стріли, на яку ми з тобою забиваємось, а на стрілі перетремо за всі нюанси. Просто у нас заказ від дуже плотно релігійного авторітета, вкурюєш? У нього жосткі нелади з шото там, з водно-сольовим балансом. От ми і взялися йому помагати – пересадити йому нирку. А за тебе, за твої наворочені християнські качіства нам правильні люди на вухо нашептали. Так шо тримай хвіст хрестом, і всьо буде чікі-пікі.

– Та я ж тільки за. Добрим людям допомогти завжди треба.

– От і лади, – протягнули руку брати на знак підтвердження укладеної спільної справи. І раптом їм згадалося їхнє релігійне слово, яке вони вживають замість «Амінь»: – Ітіть.

І перед тим, як встати з-за столу і розійтися, І-раз запитав у священика:

– Сиш, а Бог єсть?

– Нема, – нервово пожартував церковнослужбовець.

– А єсі найду?

День згасав, брати Івани ступали спекотною архітектурою серпневого села, а вусатий дід досі чекав з іншого боку церкви, поки хлопці спустяться з вікна.

віч-на-віч з внутрішніми органами

Священик у той вечір довго ходив біля вівтаря і думав, як вчинити. Він був миролюбною людиною і свято вірив у існування Бога, на відміну від більшості його колег по релігійному цеху, які з роками ставали нечутливими до високої духовності. Всі ці Ноєві потопи, море, що розступилося перед Мойсеєм, вода, перетворена Ісусом на вино, – для більшості священиків це стало вузеньким струмочком символічних церковних ритуалів та обрядів.

З одного боку, думав церковник, його обов’язок – допомагати всім – навіть чикатилам і шаховим маніякам. З іншого – чому це він має йти на повідку в незрозумілих пройдисвітів?

З одного боку – його релігійність – це річ цілісна й глибинна. З іншого – як він може розділити людину на частини і відмолювати лише певні її органи?

З одного боку – він може допомогти здоров’ю іншої людини. З іншого – може спокійно заявити в міліцію про цю зустріч, і внутрішні органи здійснять операцію з відповідними наслідками на обумовленому місці в обумовлений час.

Ходив церковник і спілкувався зі своїм внутрішнім голосом.

В один момент від подумав, що коли людина спілкується сама з собою, то вона спілкується зі своїми внутрішніми органами. Отже, який би орган всередині нас не був, можливо, саме він задає той чи інший імпульс, ту чи іншу думку, те чи інше бажання.

Тобто людський організм діє завжди цілісно, але заздалегідь узгоджує свої дії з усіма цеглинками свого організму. Так, наприклад, печінка може впливати на рішення піти в кінотеатр, легені можуть підказати, як виховувати дітей, ступня може спонукати поцілувати дружину. Адже діалог ведеться з усім тобою, відповідно – з кожною частиною тіла також!

Після цієї думки священиик остаточно вирішив допомогти хлопцям і відпустити гріхи нирці.

що ти готовий віддати заради того, щоб це віддати?

Весь тиждень під склепінням церкви шугало відлуння думок священика. Він ходив насуплений, але з відчуттям своєї потрібності. Поки не настала субота і прийшов час діяти.

На записці, яку передали брати Івани священикові, було зазначено – «Село Кручений Хвіст, субота, 19:00, царська конюшня». Він зібрався, поклав в сумку хрест, Біблію, кілька свічок, свячену воду в літровій пляшечці з-під «Бонакви» і поїхав в село, що за п’ятнадцять кілометрів.

Передвечірня спека спадала, ніби завіса після шаленої вистави. Священик йшов у цивільному, його тут ніхто не впізнавав, бо він не проводив служби в цьому селі. Тому він без хвилювання, що його впізнають і запідозрять у чомусь, спитав у дитинчати, яке саме пробігало вулицею, де стоїть стара конюшня.

Хлопчик махнув рукою праворуч і сказав, що вона – через три перехрестя, на схилі перед річкою та невеличким лісом. І спитав у дядька:

– Але туди ніхто не ходить, там нечисть ночами б’ється. Нащо вам?

Священик не знав, що відповісти. У нього на губах заворушилися якісь слова, але він просто подякував і перехрестив хлопчика. Але за мить церковник зрозумів, що накладанням хреста на малого виказав у собі релігійну людину. Хлопчик злякався і дременув між дерева. Дитяче підсвідоме мінливе, і його легко можна злякати.

Люди бояться потойбічного більше, ніж венеричних хвороб, бо проти чортів нема особливої контрацепції.

Священик за кілька хвилин опинився у потрібному місці. Зовні конюшня нагадувала прибудову до панського помістя ХІХ століття, з цегляними колонами при вході, з круглими невеличкими віконцями під дахом, з балконом в іншому кінці будівлі. Колись у цьому будинку, певно, жили паничі, а вже за радянських часів тут, очевидно, облаштували конюшню.

Годинник показав рівно 19:00, тому священик одразу зайшов у приміщення в пошуках гопників. Всередині не було нічого, що нагадувало колишнє панське майно, – тут були лише вмонтовані ясла вздовж стін. Із них колись їли коні, поки конями керував Радянський Союз. Будинок у стилі пізнього рококо, кущ, що виріс при стіні всередині будівлі, ясла – в цьому місці поєдналися всі цеглинки світобудови. Цю занедбану архітектуру по сантиметру, по кущику знову відвойовувала природа. Природа – запізнілий пожирач плодів людської діяльності.

Всередині нікого не було, але в дальному кутку напівтемного приміщення з-під підлоги, чи, краще сказати, з-під землі, блимало світло. Пекельне підземелля, подумалося релігійному мозку священика.

Він ступив туди, підійшов, підняв дерев’яну кришку, з-під якої світило, і побачив під нею вузький тунель.

Звісно, він спустився.

А ви б не спустилися?

прихід героя

– Доброго підземелля, – привітався зі священиком невисокий, схожий на колобка, чоловік у білому халаті. Це був експерт з убивств, який колись допоміг одному з Іванів увійти в летаргійний сон для того, щоб зустріти свою кохану. Він усміхнувся і простягнув руку церковнику: – Мене звати Шмідт.

– Никон, – відповів Никон і потиснув Шмідтові руку.

– Никон? – ще ширше усміхнувся Шмідт і пожартував: – Це як фотоапарат?

Священик не звернув уваги, він роздивлявся місце, куди потрапив.

Вони стояли у схроні – стіни були з глини, підлога була з глини, стеля була з глини. Так, ніби саме в цьому місці природа злилася з архітекрутою.

Приміщення нагадувало лабораторію – тут було кілька металевих тумб з медичним обладнанням, рукомийка, настільна лампа, а також підвішена над операційним ліжком рухома операційна лампа, кілька стільців, наркозні апарати, кардіостимулятор, електровідсмоктувач тощо.

На ліжку сидів ще один чоловік, в одних трусах, і вдивлявся у Никона. Чоловікові було за сорок, він виглядав похмуро і був подібний до просоченого бандитизмом зека – кілька татуювань, лисина, шрам на обличчі.

Никон зрозумів, що нирку пересадити збираються саме цьому чоловікові. До того ж він згадав, що конкретно хлопці йому казали про їхнього пацієнта – кримінальний авторитет. У священика від страху підігнулися коліна, але натреноване за багато років релігійне смирення допомогло йому заспокоїтися.

Самих гопників у приміщенні не було. Взагалі, більше нікого не було, тому Никон дійшов до логічного питання:

– А чиїй нирці, власне, я маю відпустити гріхи? – спитав він з острахом, здогадуючись.

– Ви не хвилюйтеся, – відповів Шмідт і вказав Никону на друге ліжко, яке стояло поруч з кримінальним авторитетом. Показав тією рукою, якою ще хвилину тому вітався зі священиком. Рука, яка приходить до тебе з миром, завжди може бути скручена в дулю в наступний момент. – Сідайте сюди і роздягайтеся.

– Що?!! – крикнув Никон. Його релігійне смирення зникло, бо йому не хочеться отак просто втрачати нирку або й життя через якесь там релігійне смирення.

Раптом він кинувся на Шмідта і завалив його на глиняну підлогу. Никон кілька разів ударив Шмідта в обличчя своєю церковною рукою, якою він раніше перехрещував людей і перегортав сторінки Біблії. Той намагався відштовхнути і звалити з себе священика. Вони кілька разів стукнулися об столи, на яких були підготовлені медикаменти та інструменти для операції. На чоловіків посипалися шприци, скальпелі та інший медичний дріб’язок.

Никон почав чавити сухішого і меншого суперника за горло, той, в свою чергу, вчепився своєю рукою за руки церковника, а вказівним пальцем іншої хотів поцілити йому в око. Сутичка тривала кілька хвилин, чоловіки розчервонілися, задихалися, і не можна було зрозуміти, чи до них наближається катарсис, чи вони переходять в наступне коло пекла.

Раптом Никон завмер, його тіло розслабилося, він завалився на бік.

Над завершеною бійкою грізно стояв і сопів кримінальний авторитет з порожнім шприцом в руці. Він вколов Никону снодійне, яке було заготовлене Шмідтом заздалегідь, для того, щоб приспати священика.

роздум над сплячим тілом. нирка поперек горла

Якщо людина вирішує бути корисною для інших, то де межа, за яку ти не здатний переступити, щоб залишатися корисним? Наприклад, тебе просять посадити квітку, але з однією умовою. Для того, щоб вона росла, ти маєш капнути в землю трохи своєї крові. Чи готовий ти до цього?

Никон виявився не здатний бути чесним зі своєю відданістю служити людям до кінця. Він боявся позбутися частини свого тіла більше, ніж позбутися своєї здатності бути корисним. Його нирка йому важливіша, ніж його потрібність людям.

Якщо ти готовий допомагати бандитам, гопникам, кримінальним авторитетам (нечисті, як казав хлопчик), то мусиш погодитися віддати їм усе, коли вони цього попросять. Для тебе це честь, це милість, це друга щока після того, як вдарили в першу. Для тебе твоя благодать – це знаходження себе, з цього починається розвиток людини.

А для них, для злодіїв та бандитів твоя допомога значить тільки те, що ти підкоряєшся. Для них твоя благодать – це твоя слабкість, твоя втрата самого себе.

І тому тут треба було вибирати одне з двох. Або віддати нирку і залишити з собою свою релігійну, Господню силу милості, потужну енергію всепрощення і доброчинності, подаяння. Або лишити нирку собі, але забути про Божі заповіді, втратити себе.

А якщо ти втратив себе всього, то нічого обороняти свою нирку.

Якщо ти віддаєш демонам свою турботу, свій час, милосердя, то вони заберуть у тебе і внутрішні органи.

Твої дії – це внутрішні органи.

Твої наміри – це внутрішні органи.

Твої емоції – це внутрішні органи.

Твоя щирість – це нирка.

А на нелегальних ринках людськими органами твою щирість можна купити за триста доларів.

операція Ш

Шмідт зробив своє діло.

Спершу вони з кримінальним авторитетом поклали Никона на операційне ліжко, перевернули його на живіт, Шмідт підготував обладнання для тимчасового зберігання нирки, обтер низ спини священика спиртом, натягнув пальчата, взяв чистий скальпель і приступив до своєї справи…

Згодом він дістав з Никона нирку і поклав її в ємність зі спеціальною рідиною. Прооперував зека, вклав йому в спину нирку, довго проводив необхідні для приєднання до тіла процедури і зашив. Після цих операцій, що тривали кілька годин, під ранок, Шмідт поклав на носилки зека і витягнув його через викопаний глиняний хід.

Наступного дня Никона знайде хлопчик. Малий переборе свій релігійний страх і вперше за кілька років сходить з хлопцями до конюшні, подивитися, що там такого таємничого напередодні шукав дядько, який перестрів його на дорозі.

Перемога цікавості над забобонами – це перемога людини над собою.

Чому операцію робили саме тут, а не в підвалі якоїсь лікарні? Це краще питати в кримінального авторитета. Хто знає, які у нього зв’язки з медичними установами, в яких він стосунках зараз з міліцією тощо.

кримінальний авторитет з нирками священика

Тепер кримінальний авторитет буде жити з ниркою священика. Шкода, що релігійність і щирість не пересаджуються з однієї людини в іншу, як внутрішній орган. Але колишній зек вірив у це, тому й замовив гопникам Іванам саме нирку якогось священика. Вони, в свою чергу, дізналися все про священиків сусіднього зі столицею району, вибрали кількох – з найкращим здоров’ям, з вивіреною релігійністю. І перший же священник, до якого вони звернулися за допомогою, – погодився на нелегальні дії. Гопники Івани теж зробили свій серйозний вклад у справу налагодження здоров’я кримінального авторитета, який їм добре заплатив.

Іноді для покращення світу, для прославлення Бога треба йти на нелегальні дії, пафосно думав Никон, коли вирішував, чи допомагати гопникам.

В результаті, Шмідту довелося пересадити авторитетові нирку, якій не було відпущено гріхи. Адже Никон не міг цього зробити після того, як йому вкололи снодійне. Хіба що уві сні на операційному столі він силою думки все ж відмолив своїй нирці гріхи.

Але це не просто нирка, це нирка священика! Чиї внутрішні органи можуть бути святіші?

минуло кілька років

Минуло кілька років.

На вулиці, де часто збираються Івани, квітнуть вишні та алича. Іванів на лавці, яка стоїть через дорогу від церкви, зараз нема. Зараз вони зайняті, подейкують, що один з них став народним депутатом.

До церкви через дорогу саме перебігла жіночка. Вона приїхала з села до своєї сестри в гості і вирішила сходити на службу Божу в церкву, яка стояла поруч.

Раптом перед нею постав волохатий бомж! У нього розтріпане обличчя, запухлі очі, з рота гидкий кислий запах, він вдягнений в брудне лахміття. Бомж потягнувся рукою до її сумочки. Вона перелякалася, але щось знайоме розпізнала в обличчі цього безхатька. Він смикнув за сумку і гаркнув до неї:

– Віддай, грішниця!

А вона у відповідь смикнула сумку до себе і голосом, у якому вчувався цілий букет емоцій – подив, острах, злість, цікавість, – закричала:

– Отець Никон? Це ви?! Що ви робите? Віддайте сумку!!

Бомж відсахнувся від неї, насуплено витріщився, на кілька секунд глибоко вдивився їй в очі.

І втік.

Сумка лишилася в жіночки в руках, її трусило від шоку. Вона, перелякана і здивована, сіла перевести подих на лавку, на якій зазвичай сидять Івани.

Вона впізнала отця Никона, який проводив службу в церкві їхнього села. Отець Никон приблизно рік тому просто зник з села. І ніхто про нього відтоді нічого не чув.

Ось так Бог карає за несанкціоноване відмолення гріхів внутрішнім органам.

Релігія – підступна річ. Через неї можна позбутися не лише нирки, а й самої віри.

Повністю зневіритися в людстві.

Навіть якщо твої наміри були найвищі.

Архітектура особистості ніколи не є сталою. Часто стається так, що природа знову поглинає найвишуканіші архітектурні ансамблі.

Все горить, все змінюється, або катехизис

Щоб побачити істину – не слід працювати. Треба цілими днями лежати і стогнати.

Еміль Сьоран

Дали Йому пити вина, із гіркотою змішаного, та, покуштувавши, Він пити не схотів.

Євангеліє від Матвія

І-три, який своїм верхнім брейком вибивав танцюристам на діскарях нижні щелепи, який робив ляльки вуду з гантель, у якого замість сосків було ще два кулаки, потрапив у СІЗО. Тут наше світило припало на коматоз, йому світило десять років тюрми.

Його затримали в джакузі, у відділок везли в одному рушнику на попереку і з шампунем на лисині. Скільки б слизу й піни не було на голові, з автозаку він вислизнути не зміг.

Гопника звинуватили в умисному масовому вбивстві людей шляхом підпалу житлового будинку в районі, де мешкали Івани. Будинок зайнявся вогнем вночі у загальному коридорі третього поверху, загорівся любовний лист, надісланий мешканці однієї з квартир від коханого моряка. Хто його підпалив? Як вогонь перекинувся на поручні, на двері квартир? Полум’я проникало в квартири гірше цигана. Пожежники трудилися чотири години, і коли закінчилися вогнегасні суміші та вода, останні ознаки вогню доводилося гасити краплинами поту.

Мешканці не мали можливості спускатися прольотом вниз, там не було чим дихати, і сильно пекло повітря, тому дехто з них так і не наважився прокинутися. Кілька осіб викинулися з вікон, у які так любили дивитися на світанку. Людська смерть гнучка і прониклива – стіни, вікна, двері не заважають її довгим пластиліновим пальцям з нігтями, з-під яких ніхто ніколи не чистив бруд.

Слідство підозрювало також і братів Івана як співучасників злочину. Коли пацани через свої канали дізналися, що йхнього брата забрали, то закинули свої туші в найглибші підвали району і видзвонювали по найближчим кентам можливість по-тихому виїхати з міста, з країни, з цього суцільного головняка.

Бо й справді, Івани до підпалу ніяким боком не при ділах. Очевидно, хтось їх підставив, дав наводку, хотів звести з ними рахунки.

діалог зі слідчим на місці злочину

На третій день утримання в СІЗО, після кількох коротких допитів про те, де знаходяться його брати, і про те, чи він причетний до підпалу, Івана повели на місце злочину в розрахунку на те, що він у чомусь проколеться, що його видадуть хоча б якісь натяки.

З Іваном у спалений під’їзд, де досі важко було дихати, і де стіни були чорними і горбулястими, як шоколад з горіхами, поїхав слідчий з двома своїми помічниками. Слідчий виглядав тупувато, розрізом його очей не розкрамсаєш хліб на дві частини.

– Ну, розказуйте, як все було, – прямо почав слідчий і пальцем задлубався в стіні, ніби вишукуючи докази злочину.

– Ніяк не було, – відповів І-три. – Мною тут і не пахло.

– Як це не пахло? Вам же показували відео з відеокамери, де ви проходите біля сусіднього будинку в напрямку цього під’їзду за двадцять хвилин до підпалу.

– Це не я, це падстава. Сотий раз вам це мусолю. Просто на відео у когось був такий же прикид, як у мене.

– Може, тебе й зараз тут нема?

Іван глянув на слідчого, як на дебіла.

– Зараз я є. Ти шо, в глаза балуїшся?

– Те, що я бачу, і те, що у вас в голові, – між цим є різниця.

– А то, шо я тобі втираю вже три дня – по барабану? – Іван замучився за ці дні від відповідей, тому огризнувся: – У мене в бошці – вже мівіна, а не мозги.

– Не виправдовуйтесь, – сказав слідчий. – По-моєму, у вас там все згоріло давно. Так, як ці стіни.

– Коли тут палили хату, я кімарив третій сон. Снилося, шо я марафоню містом, а за мною – ведмідь.

– Ведмідь? – спитав слідчий і записав щось собі у блокнот. – А як він виглядав?

Іван глянув на слідчого, як на дебіла.

– Як тушканчик, йомана.

– Ми можемо це розцінити, як небажання співпрацювати зі слідством.

– Він мене загнав в тупік Лєніна і чуть не розписав під хохлому. Загнав так, прям як ти зі своїми допитами.

– Це весь сон?

– Коли він завалив мене, то це був не він. В смислі, походу, мене просто схватили двоє робочих грального клубу, бо я бив клавіатурою по столу. Карочі, прикінь, уві сні мені ці робочі втирають, шо я тіпа грав гру, де треба було звалити від ведмедя. А мені ця гра на весь монітор сну вивелася.

– Дивний сон. Але тут вам не гра, тут не втечеш.

– Я й не намилювався. Нашо рвати когті, якшо ти чистий перед законом?

– Всі ми чисті, як після пральної машинки, – заявив слідчий і повернув до суті. – Хтось може довести, що ви спали в цей час?

– Ведмідь може, – посарказмував Іван. – Тисячний раз, Валєра, втираю – мої брати були зі мною!

– Які теж спали з вами в одній квартирі в той час?

– Да!

– Звісно, якщо ви разом палили цей під’їзд, то разом і спали в одній квартирі.

Іван глянув на слідчого, як на дебіла.

– Якшо ти так ровно знаєш, шо це я з братами тут мутив підпал, то чьо на відео їх нема?

– Це таємниця слідства, підсудному не надається така інформація.

– А це твоє слідство прикидає, який нам був понт з братами тут робити цей шикаладний армагєдон?

– Семиніженко, а який сенс ваших питань? Ваші міркування на хід слідства не вплинуть. Тут питаємо ми. Нам від вас треба тільки факти і дача показань.

– Мені нема чьо тобі дати, – сказав І-три і почухав кулак.

Слідчий глянув у пройом між перилами до першого поверху, в якому вони стояли, і кілька хвилин мовчки туди вдивлявся.

– Слухайте, а чим ви раніше в житті займалися? – спитав він у Івана.

– Раніше? – перепитав Іван, йому треба були ці кілька секунд для влучнішої відповіді. – Раніше я не допирав, шо ведмідь, який за мною так плотно женеться, – це тікі гра.

– Бачите, як тюрма дозволяє людям прозріти.

– Бачу, як мутки з усього видавити нужну інфу роблять людину сліпою.

– Це ви на кого зараз натякаєте?

– Та ні на кого. Ти давай вицепи вірнякове зерно. А то, то тут, то там – прям мировий зговор. Про шо я? Ага, я просто прикинув, шо в цьому смислі, в смислі осліплення раді блага, робота внутрішніх органів смахує на роботу, так сказать, релігійних організацій.

– Якшо людина робить з під’їзда пекло, спалює заживо людей, то релігійні організації не допоможуть затримати і посадити цього, м’яко кажучи, Сатану. Для цього й потрібні органи. Тому це порівняння недоречне.

– Але церква може вбити людям в чайники адекватного Бога, який винюхує істину, а не чоткі трудові звіти.

– А для декого істина і звіти – це один і той же Бог.

Того дня в слідства не з’явилося нової інформації по справі. День нив слідчому, ніби суглоби остеохондрозника. Нічого підозрілого, ніяких зачіпок поведінка Івана, що нагадувала випалену дочорна стіну, не давала.

Іван ліг спати в камері, де було ще тридцять таких, як він, ні в чому не винних, тимчасових, непотрібних, зайвих людей. Він спав, а поруч з ним на ліжку лежав великий ведмідь і стежив за Івановим рівномірним диханням.

діалог з адвокатом

Наступного дня його завели в слідчий ізолятор. До нього прийшов адвокат, якого йому надала держава. Іноді ходиш з камери в слідчий ізолятор, з карцеру в парк, з міністерства назад у камеру і розумієш, що різниці особливої нема – це все тобі надала держава, спробуй вирватися.

– Мене звати Анатолій.

– Іван.

– Іване, давайте начистоту і по-швидкому. Я дивився документи по вашій справі. Ми можемо виграти суд, я раніше стикався з подібними провадженнями, знаю кілька дірок в законодавстві, ми зможемо ними скористатися.

– Манав я ці твої дірки. Правда не має появлятися через якіта там дірки. Правда ж тобі не дирокол.

– Суд цього не зрозуміє. Правди для суду не існує. Для нього існує тільки доведена в суді правда, відчуйте різницю. Часто правдою є те, про що найголосніше кричать. Так нам і треба буде діяти.

– Карочє, я викупив, шо нікого не парить, шо я в натурі ні в чому не винен. Всіх тепер парить тікі те, шо я маю довести свою невинуватість.

– Десь так. Справа резонансна, щодня під стінами суду збираються розгнівані люди, вони готові вас, м’яко кажучи, розірвати на шматки. Те, що ви постійно будете стверджувати, що ви не винні, нікого не переконає. Для виграшу справи мало голої правди, вона має бути переконливою.

– Фарисеї.

– Перепрошую?

– Нічьо. Забий.

Іван глянув на нього, як на Іуду.

– А ти сам, Толя, мені віриш? – спитав він у адвоката.

– В те, що ви невинні?

– Ага.

– Скажімо так, моя робота полягає в тому, щоб наші з вами алібі і аргументи були сильніші, ніж контраргументи опонентів.

– Тоїсть, тобі главне – комусь затерти так, шоб повірили, але самому вірити тобі в шось – без понту. І чим, при такому розкладі, ти не пастор, який проповідує аграріям слово Боже після того, як спить з монашками?

– Давайте без риторичних звинувачень.

– Та мені по боку. Але я можу тут провтикати десять років. І провтикати, як ти кажеш, – риторично.

Адвокат поправив свої велосипедні окуляри, розгорнув на столі папку з паперами, кілька хвилин погортав їх і спитав:

– Ви ніколи не були в Одеській області?

– В смислі?

– Просто в Одесі нещодавно відбувся подібний підпал. Тамтешні слідчі шукають винних, от ми й проводимо аналогії.

– З цими твоїми міліцейськими аналогіями мона засадити навіть гладіолус. В смислі, в тюрму засадити, а не на клумбі. Не був я ніде, я в житті далі своєї області світу не нюхав.

– А це даремно. Треба ж іноді розширяти горизонти.

– Щоб побачити істину – не канає трудитися. Треба напастой лежати і стогнати.

– Десь так і казав Еміль Сьоран.

– Еміль Сьоран? Це один з ваших підсудних, якого ви витягли з тюряги?

– Ні, це французький філософ.

– Ну от бач, мені для того, шоб виражатися фразами французької філософії, мона й не покидати свій район.

Після недовгої паузи адвокат спитав:

– Ви курите?

– Я не підпалював там нічьо.

– Ні, я не про це. Може, вам цигарок в камеру принести?

– Чьо ти такий добрий, блін, як самарянин якийсь?

– Знаєте, іноді природна поведінка людини лише здається добротою. А в цій ситуації краще сказати, що для мене це лише сухі правила хорошого тону.

– Тоже Еміль Сьоран?

Адвокат глянув на Івана, як на дебіла. Іван не помітив цього погляду і спитав зовсім інше:

– Які у мене шанси, шоб вийти?

– Ну, ви точно колись звідси вийдете. Я би ставив питання інакше. Скільки часу займе те, щоб вас звідси випустили. Все залежить від темпу слідства і від вашого бажання співпрацювати з ним.

– Тоїсть, вияснення правди тут нікого не парить?

– Правда, якою б вона не була, – це те, що під час вироку суддя зачитає з папірця.

Вони ще довго говорили, але вже посутніше, по деталях справи. З’ясувалося, що в підпалі також підозрюють одне місцеве кримінальне угруповання. Адвокат також розповів, що керівники цього кримінального угруповання добре підмазують слідство для того, щоб відвести від себе підозру, і, якщо добре копнути, то можна потрапити на правильних людей, які допоможуть роздути цю зачіпку.

діалог зі співробітником СІЗО. допит

Наступного дня Івана повели на допит. Посадили за стіл, і він просидів так у порожній кімнаті більше години, в кайданках, в тиші. В тиші, як у кайданках.

Потім у кімнату зайшли троє людей – двоє бикуватих мужиків, схожих на санітарів у морзі, і худий нервовий тип, якому піт заливав лобове скло, і він постійно витирався носовичком. Худий тип мовчки сів навпроти Івана й заглибився очима йому під череп. Іван з упевненістю, з якою він дивиться на бікс під нічним клубом, втикав на опонента. Війна поглядів тривала кілька хвилин, літали фугаси, звучала артилерія. Потім чоловік встав і вийшов з кімнати. Ні слова не було промовлено.

Відразу після цього на Івана кинулися двоє биків, скрутили його, прив’язали до стільця. І почали мудохати. Били філігранно, щоб не лишалося слідів – в нирки, в сонячне сплетіння, під печінку, ребром долоні по шиї. Це тривало більше години, без слів, тільки з болючими криками і злими стогонами Івана.

Згодом в кімнату знову ввійшов худий жевжик. Приніс з собою папку з паперами і ручку. Поклав перед Іваном і сів навпроти. Бики відійшли від них, розправили свої уявні санітарні погони і знову стали біля стіни, так, ніби вони всю цю годину там і стояли, так, ніби Іван сам себе замордував.

Гопник кілька хвилин приходив до тями, віддихувався, спльовував біль, знесилено намагаючись цим болем потрапити на берці двом бикам.

Худий чоловік витер черговий байкал поту з чола і хирлявим голосом – таким говорять люди після операції на серці – сказав:

– Ось папір, ось ручка. Постав свій підпис на трьох аркушах, внизу. А за все інше ми потурбуємося самі.

Іван важко дихав і дивився на аркуші паперу. Порожні аркуші! Порожні! На них можна буде написати все, що завгодно. Він не подумав, він відчув, що папір, який йому підсунули, – це і є прожите ним життя. Порожнеча, яка після його розчерку може трактуватися відповідними органами як завгодно. Все попереднє життя – злочин, під яким йому лишилося поставити підпис. Але хіба злочин – мати порожній аркуш життя?

І-три ще кілька разів уповільнено кліпнув і втомлено схилився і торкнувся лобом цих аркушів. У нього з горла вузеньким струмочком стікала кров і слина, з очей – сльози. Сльози проступали не від гіркоти моменту, а від того, що від деяких ударів сильно пекло в очах. Ця суміш замастила аркуші, кількома повільними рухами лоба він розсунув папери, кілька білих життів впало на підлогу.

– Рєпін, – сказав худий голосом, яким люди говорять після операції на мошонці.

Він поправив аркуші, підняв ті, що впали, склав докупи й акуратно поклав їх знову перед Іваном, так, ніби презентує йому кулінарний делікатес, зроблений власноруч. Після цього знову вийшов з кімнати на годину, впродовж якої два бики синхронно і впевнено дубасили Івана.

Через годину втретє зайшов худий чоловік – з чаєм і бутербродом, поклав їх перед Іваном, сів за стілець і став мовчки читати газету. Санітари відступилися від Івана. Така шахова позиція зберігалася на полі хвилин п’ятнадцять.

– Чай холоне, може, вип’єш? – питав худий голосом, який буває після операції між сідницями.

Після третього такого питання Іван щось пробурмотів.

– Що? – перепитав худий голосом, який буває після операції на вуздечці.

– Розв’яжи, – важко промовив Іван.

Худий поправив комір на сорочці, подивився на Івана з таким виразом, з яким жінки реагують на невдалі жарти, і вирішив:

– Відв’яжіть йому праву руку, подивимся на цього Модільяні в ділі.

Руку Івана відв’язали, зняли з неї кайданки. Він розумів, ще після перших побоїв, що наручники на зап’ястях можуть бути прикріплені завжди, до того часу, поки він живий. І ще трохи після смерті. Жив без наручників, а якшо здохну – мені буде по барабану – з ними чи без них, рішив Іван. Він з прихованою насолодою покрутив вивільненою кистю так, ніби потягувався після тривалого сну. Глянув на худого і глухо процідив:

– Ващє.

– Ага, – погодився той. – У нас тут не підворотня, ми офіційний заклад. Тому треба дотримуватися формальностей. Отам внизу, справа, можеш ставити підписи.

– Даси потім крапаль пробігтися зрачками, шоб я знав по всій красі, як я спалив той грьобаний під’їзд.

– Ок, Семиніженко, без проблем.

– Ага, і ше одне. Не вплутуйте моїх братів. Діло беру на себе, ясно? Єсі шо, вони тебе найдуть. Шариш?

– Без проблем, підпис постав на трьох сторінках, про запас.

У гопників Іванів було неписане правило – вижити будь-якою ціною. Вони знали, що може наступити момент, коли виживати доведеться ціною здачі своїх принципів і пацанської честі. Але по поняттям братів – якщо тебе силою хоче зсучити міліція – піддавайся, здавайся, підписуй все. Головне – вижити, набратися сил і через певний час віддячити їм по повній. Та й на суді можна буде стверджувати, що з тебе силою вибили покази. Адвокат допоможе.

Іван спробував випити чай, але той виявився дуже гірким, і гопник не захотів його далі пити.

краще потрапити в пекло, ніж незаслужено жити в раю

На суд Івана завели через кілька днів. У приміщенні були десятки насуплених громадян, серед натовпу Іван помітив знайомого спеціаліста зі смертей, який їм з братами колись не раз допомагав. Того, який схожий на одного з тих мультяшних колобків, які ведуть слідство. Очевидно, що знайомий прийшов сюди не просто так, а щоб згодом передати інформацію братам, які й досі переховувалися на волі. Спеціаліст зі смертей передасть інформацію про життя.

Люди з кривими виразами облич волали Іванові в потилицю, звинувачували у всіх смертних, одна жіночка поцілила йому згустком слини в щоку. Не важливо, що ти доконечно знаєш про певну людину, – важливіше, що ти про неї думаєш. Тому плюй на неї, коли дозволяє дух натовпу і внутрішня лють. Іван дивився на цей броунівський рух і бачив замість облич порожнини, білі аркуші паперу, на яких просто не було жодних підписів. Я тут, а ви там, бо вас ше ніхто не підписав, думав Іван.

Зайшли судді й присяжні, почалися слухання. Сторона звинувачення відразу надала як доказ підписані Іваном кілька днів тому папери з зізнанням. Публіка жахнулася і зраділа водночас – масового вбивцю засудять! Кровожерливий, вогнежерливий – ти заслужив ще гіршого! Здавалося, народ по-щурячому запищав: «Розіпни його! Розіпни!»

До суду ніхто Іванові так і не показав ці папери. А про це Іван просив у худого – без довіри, але з шансом. Тому він подумав, що і його брати будуть вказані в зізнанні як співучасники злочину. До останнього моменту, поки суд ознайомлювався з новим доказом, Іван не знав, чи там фігурували його брати. Коли суддя вголос зачитав певні моменти невідомого Іванові тексту, виявилося, що І-раз та І-два у цих паперах виправдовуються, і через це з них повністю знімалася підозра. Без довіри, але з шансом.

Аркуші паперу лежали на столі судді, списані чужою рукою, кострубатим почерком, з неправильними переносами слів через рядок, але підписані Іваном. Він подумав: якщо моє життя – це розчерк чужої руки, то я вибираю пекло.

Там чесніше.

Він вирішив.

Він вибрав.

Краще потрапити в пекло, ніж незаслужено жити в раю.

діалог в суді

Іванові не дали зустрітися з адвокатом після того, як його побили, тому він прямо на суді прошепотів тому на вухо, що ці зізнання з нього вибили силою, і попросив винести це як доказ на користь його невинуватості.

Адвокат поглянув на нього якось злякано. Іван не зрозумів цієї міміки. А коли прийшла черга виступати адвокату, то той ні словом не зауважив, що з Івана вибили зізнання.

Хто повівся з гопником чесніше – той, хто хотів йому передати цигарки і зараз забив на прохання заявити про тортури, чи той, хто закрив очі на побиття, але прикрив його братів?

Згодом слухали багатьох свідків, жодного з них Іван ніколи в лице не бачив, вони всі йому в чомусь докоряли, звинувачували або підозрювали його у тому підпалі.

Поки вони виступали, Іван їх не слухав, він думав про аркуш паперу. Навіть якби він за все життя нічого не зробив, якби він залишив незаповненими рядки справ, в будь-який момент може виникнути ситуація, масовий психоз, тотальна машина, яка закидає твій один нещасний папірець доносами, списаними стосами звинувачень. Тобі не вибратися з-під цієї навали.

І ось дійшла черга захищатися самому Іванові. Суддя надав йому слово.

Внутрішньо Іван кричав, верещав, ніби мала дитина, в якої забрали цяцьку і в якої вже розколюється голова від крику, але вона не може зупинитися, реве й кричить. Дитина мала, вона – щира й чиста амеба, що скоро розвинеться, виросте і навчиться володіти емоціями, розрізняти правду від брехні, цінні знання – від шкідливих.

Але на людях Іван максимально стримувався:

– Поважний суд, вельмишановні присяжні, – почав Іван, він намагався говорити якомога державнішою мовою. – Клянуся казати правду і тільки правду. Я довго думав над цією промовою і хотів би, щоб ви нікого не звинувачували після вироку суду, яким би він не був. Ніхто з присутніх просто не знає, що вони коять.

Хочу відповідально заявити, що з документом, наданим суду стороною обвинувачення, я не був раніше ознайомлений. Я не знаю чіткого тексту і всіх подробиць цього документу. Я ніколи не говорив того, що там написано. Також я ніколи не бачив жодного зі свідків, які поголовно звинувачують мене в злочині.

Але не це найважливіше. Головне – що цей документ мене змусили підписати силою. Мене півдня били в слідчому ізоляторі, слідів побоїв майже не лишилося, били професійно. Я про це щойно сказав своєму адвокатові. І мені дивно, що він жодним чином у своєму виступі не обмовився про цей факт.

Водночас я хочу зізнатися, та це видно й з першого погляду, що там приховувати. Я – хуліган і все життя таким був.

Тут суддя перебив Івана:

– А хто визначив, що ви хуліган? Хто зарахував вас у хулігани?

Іван відповів:

– Ніхто, – і додав, без жодного натяку на свою виключність: – А хто зарахував мене до роду людського?

Суддя:

– А де ви цьому вчилися? Як вам це вдавалося?

Іван відповів так, ніби десь колись чув цю відповідь:

– Я думаю, що це… від Бога.

Суддя:

– Продовжуйте.

Іван:

– Поважний суд, вельмишановні присяжні. З усією відповідальністю, у притомному стані я хочу зізнатися в тому, що підпал здійснив я особисто і без чиєїсь допомоги…

останній написаний абзац з невідомо чиїм підписом

Зала різко голосно зашуміла, не давала далі говорити Іванові. Почулися вигуки: «Пожиттєве!», «Розстріляти!» Люди повставали, почали викидати перед собою кулаки, народ кипів, одній жіночці стало погано, її повели з зали засідань, суддя стукав молотком, щоби втихомирити гул.

І поки Івана вели під конвоєм і в кайданках із зали суду коридорами в автозак, він подумки повторював:

лучче залипнути в пеклі, чим незаслужено жити в раю

лучче залипнути в пеклі, чим незаслужено жити в раю

лучче залипнути в пеклі, чим незаслужено жити в раю

З вікон суду перехожі чули крики і, побачивши табличку з назвою судового органу, пришвидшували ходу.

Одна жіночка, що котила в прогулянці дитячий візочок, теж почула гамір, що лунав із суду. І маля, що було у візочку, теж почуло ці крики і, певно, злякалося, бо випустило соску з рота і заревіло. Мама нахилилася над дитиною і намагалася запхнути їй в рот соску, примовляючи:

– Моє малятко. Ти таке маленьке, а вже так гостро відчуваєш правду. Цьом-цьом.

Елітний ірландський секонд

Гопникам Іванам часто до рук потрапляли вирізки з передвиборчих агіток, глянцевих журналів чи авторських колонок. У ці вирізки, скручені в конус, продавчині їм насипали насіння. Після трапез, від яких під ногами лишалися купки лузок, пацани іноді розгортали ці папери і вчитувалися в тексти, які починалися невідомо з якого відривка паперу, а зникали на найцікавішому місці. Нада роздуплятися, рішали вони, і починали читати.

«Пострадянські країни балансують між цивілізованим світом і банановими республіками. Поводяться вони, як алігатор-жлоб, який натщесерце з’їв їжака, але не збирається його випльовувати. З одного боку – він може вмерти з голоду, з іншого – розірватися на шматки.

Культура в цих країнах вторинна, молодь орієнтується на французьку моду, голлівудські фільми, британську музику, японську кухню, переймає стилі поведінки, копіює рухи, вихваляється брендами, стібеться з тих, хто не в темі. Молодість виявляється лише імітацією молодості, псевдоінтелектуалом, який, не знаючи жодної відповіді у кросворді, просто замальовує клітинки сердечками і свастиками.

З дорослими складніше – вони живуть замкненими на своїх переконаннях, ніби тримають в руках два проводи – героїчне радянське минуле і розмірене європейське майбутнє. У кого коротше замикання, у кого – довше.

З пенсіонерами – ще тугіше, їм у дитинстві нічого не вистачало, і тому вони злі на всіх, але водночас їхнє дитинство було, як вони самі вважають, благородніше і сонцесяйніше, тому вони злі на всіх ще більше.

Але такі держави ще не настільки бідні чи політично сковані, як Африка чи Афганістан, – вони мають змогу бачити і споживати продукцію економічно більш розвинених країн. Мешканці пострадянських країн довіряють переважно іноземним технологіям, іноземній продукції, іноземній косметиці. Якщо взагалі комусь довіряють. І орієнтуються вони краще в тому, що відбувається в італійському серіалі, ніж в сусідів за стіною».

Кстаті, прикинули між собою брати, Афган – це Південь чи Північ Африки?

Гопники Івани, ніби трійця коней з шорами на очах, все життя проскакали своїми районами без боротьби зі стереотипами, без спроб виходу з накладених у вихованні звичаїв та обрядів, що поширені в ареалі їхнього проживання.

Вони, за винятком кількох разів, ніколи не покидали рідний район. Кілька разів раніше виїжджали на стріли з гопниками інших районів, а також – у церкву в село, не для того, щоб молитися, а для викрадення нирки священика. Ще одного разу вони виїхали під місто, щоб здійснити збройний напад на будинок майора міліції.

Здається, це й усі вилазки.

Пальців однієї руки вистачить, щоб порахувати.

Пальців однієї руки вистачить, щоб навіть німому пояснити обмеженість Іванів.

Зате, з іншого боку, щось у такому житті є від чарівного крейдяного кола, яке захищає від демонів та одурманення. Але про це згодом.

зустріч на Елці

Мікрорайон, куди Іванів запросили на ділові переговори, називався Елка, там була вулиця Елізабет Тейлор. Іванам призначив зустріч місцевий кримінальний авторитет Мирон, він контролював ринок, кілька десятків заправок в області, нічні та спортивні клуби. Вдень спортсмени тренувалися в спортивних клубах, а вночі – у нічних.

Івани між собою здивувалися, чому саме їх він покликав до себе, адже Мирону й так підпорядковувалася кремезна бригада гантельних експертів.

У авторитета були смішні й напівкруглі, ніби дві Арки возз’єднання, залисини. Він говорив напівзагадками, звивисто, але звисока, ніби посадив Іванів на американські гірки й грався кнопкою запуску вагонеток на атракціоні:

– Ви знаєте, нащо я вас запросив?

– Не толком, – крадькома відповідали Івани.

– Ваш брат, – зробив паузу Мирон, – він сів дуже правильно.

Отже, Мирон звідкись знав, що І-три посадили в тюрму. Очевидно, що він знав і деталі. А головна деталь тієї кримінальної справи в тому, що І-три зізнався в криміналі, якого не робив. Як братам переказав експерт з убивств, який був присутній на засіданні суду, зізнався для того, щоб не сіли обоє його брати.

– Він дуже правильно сів, тому його на зоні пунктуально гріють. За це ви не партеся. І тут, на волі, ми вам чим зможемо, тим будемо підігрівати.

Брати Івани догнали, на що натякає Мирон, але чого він ніколи не скаже вголос. Той злочин, за який зараз живе на нарах їхній брат, здійснив хтось із людей Мирона. А вони зараз сиділи і говорили з замовником, через якого, власне, їхній брат і попав за ґрати.

– Нам тут якраз треба крапаль дати по мансарді одному конкуренту, – Мирон змінив розмову ближче до діла, ніби Івани вийшли на довгий підйом після різкого поровоту на атракціоні. – Тут один герой пантується, а ми йому підкажемо, хто бутан, а хто пропан. Тільки давайте так, я ж до вас по-братськи, в чому суть – скажу тільки після того, як ви підписуєтеся на діло. Одне уточнення: діло на пару штук американської валюти.

Івани подумали, що втрачати їм нічого. З одного боку, якщо Мирону відмовити, то можна збирати свої речі в китайські сумки і звалювати нафіг. Звалювати можна відразу в своїх сумках. Бо далі, без відома Мирона, їм у своєму місті не дадуть навіть у бомжа стрельнути курло. З іншого боку, якщо погодитися, то далі мутити ділюги можна буде тільки з дозволу мужика з двома Арками возз’єднання на лобі.

Хуліганство – як крихти з барського стола.

Кримінал – як подачка бездомному на розі вулиці Елізабет Тейлор.

Але терези однозначно схилялися в бік зелених купюр.

– Ми за, пить дать, – сказали два Івани, недоладно приєднавши до цієї конструкції частину фразеологізму.

– Дай їм води, – вказав охоронцеві Мирон. – Значить, припадайте сюда на ушняк. В четвер їдете на мотоциклі в сусідню область, сотня кілометрів звідси, глухомань. Координати даєм. Там треба скинути з товарняка сорок-п’ятдесят мішків секонду.

– Секонду? – перепитали Івани, ледь не похлинувшись водою, яку їм приніс охоронець. В гопівському кодексі гопників Іванів мати справу з секунд-хендом – значило впасти низько, ніби піти працювати на зарплату посудомийницею в забігайлівку «Шаурма» з кавказцями і з хусткою на голові.

– Секонду, Вані, секонду, – Мирон криво усміхнувся, перехилився до Іванів через стіл і показово поплескав І-раз по плечу. Цей жест значив, що насправді він їх і вважає посудомийницями з хустками на головах. Авторитет вів далі: – Мені важливо, повірте, шоб конкурент відкрив вагон, а там – пусто! Мені просто в кайф уявляти вираз його пасіки в цей момент. Одним словом, ви на місці ночуєте, вранці кидаєте мотоцикл на переїзді, на саму колію, і повертаєтеся вздовж колії назад, до яру. Поїзд має проїжджати там орієнтовно о сьомій ранку. Звісно, машиніст застопиться, щоб спихнути мотоцикл. Мотоцикл даєм не легкий, так просто його не зсунеш. Тому, поки машиніст буде возитися з моциком, у вас буде від десяти до двадцяти хвилин, щоб відкрити сімнадцятий вагон, він зупиняється якраз над яром. Який з вагонів сімнадцятий – порахуєте. Тіки не переплутайте, рахуйте так, як рахуєте своє бабло. Відкриваєте його, вивалюєте мішки просто в яр. Скільки встигнете. В мішках, як я й казав, секонд-хенд. Він мені буде в тему, у мене голодних торговців на ринку валом. В цьому вагоні п’ять тонн елітного ірландського секонду.

– П’ять тонн? – Іванам здалася заскладною ця ноша.

– Ну, там для дітей шмотки. Це десь двадцять пять штук зелені. З кожного скинутого мішка – вам на двох півсотні баксів. Якщо ви активно потрудитеся, вам вийде десь по штуці кожному. Лади?

Івани слухали уважно, тут ніхто повторювати не буде. Так, ніби на максимальній швидкості проїхали спуск на американських гірках.

– От і все, ваша справа зроблена. Далі з мішками я розберуся. Ага, і не забудьте, – зробив паузу Мирон, – вагон треба буде назад зачинити на замок.

– Зачинити? – перепитали дві посудомийниці в хустках.

– Для чого – це вже не ваш гемор. Ви ж розумієте – якщо зробите все чисто, то у вас і далі все буде на мазі.

«що я досягнув у цьому житті»

Іванам видали мотоцикл з блідо-жовтим баком, схожим на сфотканий на старий віджатий телефон жовток яйця. Таке собі сонце з хворобою Боткіна. Також їм дали все необхідне туристичне спорядження для ночівлі в лісопосадці біля залізничного шляху.

І-два віз їх двох на мотоциклі додому. І-раз тримався за брата, мав у сумці на плечах намет, каремат, спальники, і раптом його мозок пробило. Мирон, думав Іван, цей дерзкий авторитет з арками на гризлі, за один день намутив для нас більше левелів, ніж ми самі за всю свою житуху.

Грубо кажучи, він дав їм і місце для ночівлі, і транспорт, на якому вони можуть пересуватися, і роботу, на яку їх фактично влаштував, і загалом, взяв під свою опіку.

Де був І-раз до цього, чим він займався? Чого він досягнув?

Іванові уже тридцятка: перші сиві волосини на скронях, ніби сірі пересолені соняшникові довбунці, пара вставних зубів, якими він уже стрімався відкривати пивчуган. Чому вони вставні? Через бійки і недбалий спосіб життя. Бійки і були частиною недбалого життя. Відкрите пиво шкодило зуби ззовні, випите – зсередини.

Їхні однолітки з району або виїхали за кордон, або гниють собі потихеньку поруч з Іванами – одружуються, народжують дітей, вивішують випраний дитячий одяг на балконах.

Втім, Івани теж недалеко відкришилися від сімейних людей, їх теж невдовзі очікує дитячий одяг – ірландський секонд. Тонни дитячого одягу – ніби це Бог їх так карає за всіх своїх ненароджених дітей і за всіх побитих однокласників.

Якщо й існує пекло, то це коли ти задихаєшся від запаху дитячого секонду, в якому ти суцільно застряг, – у вагоні, у темряві, і маєш на вирішення питання якихось п’ятнадцять хвилин. Іванам здавалося, що вони все життя провели в такому вагоні, і борсаються там, і не знають, як відчинити замок. І що їхнє життя триває насправді не більше п’ятнадцяти хвилин.

Якщо придивитися, то Івани і є цим одягом – колготками, комбінезончиками, футболками, рукавичками. Їх кинули у вагон, нікому більше ці шмотки не потрібні. Якщо пощастить, Іванів скоро носитиме якийсь вередливий трирічний малюк, витиратиме долоні об светр після акварельних фарб.

Цей вагон, кумекав Іван, в якому ми застрягли, і нас, як якихось шльоциків, на пастой перевозять, він змахує на зековский етап. Свобода тіпа вот вона, прям перед тобою, за вікном, а ти попробуй звалити з вагона так, шоб конвой тобі не склеїв ласти.

у м’ясників є квіткарки

В четвер пообіді Івани вирушили в сусідню область. Взяли з собою все необхідне, тобто все, що дав їм Мирон. Бо ніякого власного туристичного спорядження у Іванів не було.

І-раз, поки вони їхали, знову тримався на мотоциклі за свого брата. Він зрозумів, що між нещодавньою і теперішньою поїздками на цьому виді транспорту нічого не сталося. Минуло два дні, а в повітрі не змінилися запахи – ринок як пахнув телятиною у м’ясному відділі і трояндами у квіткарному, так і пахне, в їхньому районі не було побудовано нових дев’ятиповерхівок, туфлі, які брати носили разом зі спортивками, не вкрилися пилом. Так, ніби світ перестав ворушитися, у ньому припинився броунівський рух, люди, тварини і травини застигли, ніби з них зробили холодець, і тепер вони можуть здригатися тільки тоді, коли хтось почне длубатися в тарілці, з якої вони німо виглядають, ніби з картин аматорських художників. Нічого ніде не відбувається, якщо спробувати видихнути повітря, то виявиться, що замість повітря – видихаєш щось твердіше. Навколишнє стало чимось твердішим. Вдихаєш цемент, а видихаєш бетон. І всі ці рослини і тіла перестали відрізнятися від прозорого простору.

І раптом Іван, чи не вперше озирнувшись на те, до чого все життя йшов, чого добивався, виявив, що абсолютно нічого не досягнув.

Під’їзди мають, на крайняк, двері в квартири.

Спортивки, на крайняк, мають три білі лінії.

Курло має фільтр.

До наших газетних вирізок припанахали збоку тексти.

Люба шняга має, на крайняк, на самий-самий крайняк, свій прикол.

М’ясники, наскільки можна завтичити, мають квіткарок.

Мирон має своїх головорізів.

Його конкуренти мають Мирона.

У мотоцикла є яйця. Чи, на крайняк, жовток від яйця.

В Африки стопудов є Афганістан, вони собі корешаться й кайфують.

Пенсіонери мають свій есесесер. Не мають, скажеш? А ти попробуй його у них відіжми.

Середні люди, в смислі, люди середнього віку, мають, як їх там, електроди.

В Ірландії є діти. Правда, я там в упор не був, але ж вони там є, вірняк?

У вагонів є замки.

У мого з брателом діла є сусідня, карочє, область.

Мабло має адекватну перспективу бути віджатим.

Посудомийниці, ващє, мають хустки.

А шо ми, брати Івани, за шо ми бугор давим? Шо ми намутили у своєму віці? Шо мені дали всі ці заманухи і туси?

Нічо, карочє, йомана.

Даже навіть І-три провтикали.

Іван тримався за брата і чітко розумів, що зараз, як і надалі, не мусить відпускати його. Особливо він це розумів, коли вони наїжджали на глибокі ями в асфальті, і він сильно довбався задом об сидіння.

три Івани, одне молоко на трьох

Івани їхали полями, бачили, як вдалині бігав табун коней. Коні гналися, переганяли одне одного, радісно іржали, їхні гриви звивалися, кінці волосин обвуглювалися від швидкості, коні вибігали на схили і збігали з них, усе, з чим вони мали боротися – земля і повітря. Коні не морозяться своєї природи, думав Іван, їх не обступили бетонні джунглі.

Навпаки – вони утворили центрифугу, яка розламує, розганяє все навколо, і твердь стає м’якою, податливою. І повітря, після того, як коні його видихають, стає ще прозорішим.

Івани їхали далі, і згодом спостерігали за старою бабою – з невеличким кріслом в одній руці й відром у другій. Вона йшла до своєї корови, серед сотні інших сільських корів, які мирно паслися в полі, вона знала свою корову, не плутала з чужими, й інші баби знали своїх корів, кожен знає своє, і корови знали своїх баб, і підставляли їм свої важкі вим’я, щоби баби полегшили, спустошили їх.

Взаємодопомога – це коли ти віддаєш своє молоко, і тобі від цього стає легше. Невідомо, що станеться з молоком: його можуть залити в темну порожнину шлунка, можуть здати на молочне підприємство, можуть ненароком вилити, воно може скиснути, з нього можуть збити масло, на нього можуть забити, якісь місцеві сільські гопники можуть віджати у баби це молоко, молода принцеса може ним омивати обличчя.

Але головне не це, головне, що тобі стало легше.

Головне – віддати те, з чим тобі тяжко.

три Івани, одне болото на трьох

Івани їхали далі і бачили дітей, які грали футбол серед поля. Один з хлопців, на голову вищий за інших, розштовхував футболістів, ті падали в калюжі, розбризкували болото, вимазувалися, з підборіддя стікав бруд, але вони, ніби нічого й не сталося, продовжували гасати за м’ячем. Ніби так і має бути, ніби цей бруд і є одним з чинників їхнього азарту.

Без падінь і болю не можна буде перемогти, тому треба толково нападати, міцно смикати гравця, який тебе обганяє, за футболку, щоб він теж упав, і якщо він хоче перемоги не менше за тебе, то під кінець гри він накинеться на тебе, коли ти вчергове його шарпонеш. Ти вгрузнеш підборіддям у землю, навколо вас зберуться інші пацани, і ви будете перекочуватися, бити один одного, душитимете за горло, плакатимете, з губи заюшить кров, змішається з болотом, так ніби це саме болото почало кровоточити, ніби це ти і був цією чорною калюжею, і щоб перемогти, треба її розмішати, нагріти своїми тілами, втомитися, вчепитися в горло супернику, ніби пес на собачих боях, і вже не мати ніякої жалості, тільки б не послабити хват, тільки б не відпустити горло футболіста з команди суперників.

І ввечері, коли в найтихішому спокої лягатимеш спати, коли кожен навіть найтихіший шурхіт збиватиме з думки, після того, як мама заллє твої рани перекисом і забинтує надірвану щоку, ти зрозумієш, що ти переміг, ти здійнявся над собою, над суперником, над натовпом і над болотом, в якому розібрався з однолітком. І це болото досі у твоїй голові, саме в ньому ти відчуваєш силу, всі хлопці згуртувалися над вами і спостерігають – це епіцентр життєвого виру, гарячий, темний язик тваринної енергії.

І байдуже, що ваша команда здула з розгромним рахунком.

яка країна, такий і секонд

Івани приїхали пізно, на вулиці вже було темно.

Вони знайшли потрібний переїзд, заглушили при дорозі мотоцикл, покотили його в сторону яру, де мали заночувати. Спустилися високою травою додолу, поклали мотоцикл у високій траві. Згодом розбили намет, назбирали сухого гіляччя в лісі, що починався на іншому від залізничної колії горбку. Вони діяли злагоджено. Брати, хоч і говорили між собою дуже мало, але І-два викупив, що І-раз сьогодні якийсь на галімому.

Згодом вони розпалили вогонь. Мовчки вдивлялися в темряві у багаття. Вони обоє припали на умняк про ті ж самі речі. Якось їм само собою стало ясно, що всі основні знання, яких вони набули за свій вік, усі території, які вони освоїли, більшість знайомств, майже всі їхні навички так чи інакше були пов’язані з кримінальною діяльністю. Кожна суттєва історія, яка траплялася з братами, була зав’язана на чомусь нелегальному.

І от зараз вони сидять в очікуванні чергової крадіжки, гріються біля полум’я, курять вручені Мироном цигарки.

– Шо там? – спитав раптом І-два у брата. Він сказав це так, ніби цього питання і не було, воно пропало десь у порожнечі. В тусовці братів Іванів ніколи не обговорювалися особисті хвилювання. Зазвичай такі розмови обмежувалися фразою «нармос» або повільним кивком голови, що теж значило «нармос».

– В смислі? – відповів брат, так ніби хотів завуалювати свою відстороненість.

– Ну чьо ти такий запарений весь день? – уточнив І-два. – Я ж викупаю, шо ти на морозі.

– Не парся, – включив нейтралку І-раз.

Діалог не виходив. Вогонь тріскотів, ніби брав кожну окрему гілку своїми вогневими долонями і ламав її.

– Ти сьодні ні словом, ні пуком, – знову почав І-два. – Нє, я спіцом випасав, як ти сьодні весь день на ужимках. Я вкурюю, шо у нас у кожного свій житухан, але ж нам за діло перетерти, шоб всьо окі-шпокі, нє?

– Шо терти?

– Опачя! А тебе не парить, шо машиніст може завтикати і пізно викупити, шо на дорозі моцик? А шо, якшо він його переїде, і ми попадаємо під Мирона?

– Башлянемо йому з нашої долі, – тупо віджартовувався І-раз. Вони розуміли, що якщо діло накривається, то ніякої ні в кого долі не буде. Ні свого шляху широкого.

– А те, шо ми зараз палимося через цей вогонь, ти не очкуєш? А тобі не страхово, шо зараз може з ліса витулити лісник і як зайців нас?

– Та який лісник, раді гоголя! В тебе там ззаду нічьо не рипить?

– Сиш, не рипить! У мене риплять тікі ноги на снігу, – огризнувся І-два. – А ми рішили, як нам закрити замок? Ми ж його маєм виламати, чи яким макаром? А ти чешеш не паритися, ага.

– Тут да, – погодився І-раз щодо замка, – Тут щя прикинем. Але ти сам на себе втикни – чьо ти такий на напрягах? Всьо ж по маслу поки.

– Масло в тебе під черепом, я так поняв. Я ж алєгом кричу, шоб все вишло нармуль. А ти ходиш задрочений, як кібернетик. Шо там, Валєра, у тебе за трабли?

– Та забий.

Замовкли. Довго сиділи, думали про своє. І-два обмусолював головою, як поводитися в тому чи іншому непередбачуваному випадку, який може трапитися в їхній справі. І-раз із кожною хвилиною все більше переконувався, що він знаходиться не в тому місці, де має зараз знаходитися, не в тому часі, не з тими переконаннями, не в тому середовищі. І вся ця неправильність – тільки у нього в голові. І як вирватися з неї? І чого він досягнув? Нічого. Порожньо.

У мотоцикла є висока трава.

У вогня – тепло.

Лісник має свій ліс, своє дуло і зайців.

Поїзди тримаються на коліях.

Спокій тримається на чистих людях.

Запах телятини має запах гладіолусів.

Мирон має своїх м’ясників.

Футболісти виживають, бо в них кулаки.

Баби люблять своїх корів.

Коні мають свій вогонь.

У вогня є свої коні.

сон

Ближче до ранку І-раз прокинувся від поганого сну. Йому наснилося, що навколо його шиї обмотався удав і тисне його. Удав був чорний і лискучий, а погляд у нього був людський, ніби очі негра, який щойно вирвався з полону, з рабства, і для якого І-раз – остання перешкода до повної свободи. І цьому удаву лишилося вбити Івана, щоб остаточно втекти, цьому удаву необхідне вбивство в обмін на свою волю. Гопник задихався вві сні і намацував руками щось, чим можна було відбитися від мускулистого тулуба удава.

І-раз прокинувся і не відразу зрозумів, де він є. Глибокий яр, висока трава, вогнище, це все було зовсім інше від звичних для Івана бетону та асфальту, в яких тривало все його життя, формувався характер і налагоджувалися кримінальні зв’язки.

На обличчя Івана впали краплини, починався тихий нічний дощ. Трава зашелестіла, ніби по ній водив рукою хтось великий, хтось розміром з дощ.

Гопник лежав із розплющеними очима і кліпав на полум’я. Він дихав глибоко і спокійно. Звук, який виходив з його легень, нагадував звук фломастера, який прямими і впевненими лініями рухається аркушем паперу – перекреслює своє непевне минуле.

Він не ворушився, тільки відчував, як краплини на мить прогинають ділянки його шкіри, ніби хочуть заглибитися далі, під шкіру, в обличчя, передати себе Іванові, але розтікаються під комір, на шкіру під волоссям, на пальці рук.

У певний момент І-раз відчув, що у нього є дощ, а в дощу є Іван.

А братові хай лишиться вогонь.

Він обережно підвівся, щоб не бути голоснішим за дощ, щоб не розбудити брата, ступив у темряву і пішов вище, туди, де ліс.

В темряві дощ не зник, дощ був повсюди, він доводив, що володіє цим простором. Іван змирився з дощем, все змивалося, так, як і має бути, все зникне в землі, зволожить її, поживить коріння трави, дерев та інших рослин.

Іван тільки так мав зараз діяти – забутися в лісі, загубити самого себе, втратити себе, щоб разом із собою втратилися його важкі, ніби краплі дощу, спогади, його темна сторона, його злість, дикість, невихованість, агресія і зневага.

Брати завжди діяли так, як їм показувала своїми квартальними пальцями вулиця. Вони завжди страждали і переживали за своє життя лише тоді, коли в них закінчувалися цигарки, вони завжди відчували життя на повну, коли отримували по морді або коли били морди у відповідь.

Вони живуть так, ніби постійно народжуються – в боротьбі, в напрузі, зціпивши зуби, з маминою пуповиною, з маминим корінням. І ніяк не можуть народитися. Ніби заспиртований ембріон людини, який, здавалося, ось-ось може розростися, але в жодну наступну мить у нього не виходить цього зробити.

І-раз пришвидшив ходу, йому здалося, що він у цей момент може перегнати самого себе, втекти і сховатися від свого тіла, від того тіла, яке стріляло в невинних псів після чемпіонських боїв, від тих думок, які не раз хотіли намахати на квартиру чи бабло старих бабусь, побити сопливих школярів, віджати магнітолу з салону автомобіля, роздовбати морди іншим гопникам або мітингувальникам на майданах. Він хотів втекти від своєї гарячої крові, розхлюпати її всю під час бігу, від тієї гарячої крові, яка свого часу хотіла вирізати нирку священику, яка кипіла, коли Іван бив мажорів біля нічних клубів.

Йому боліло все тіло, ніби природа гналася зараз за ним і віддавала здачу, сильно, але непомітно била його – він біг лісом, з нього виривалися легені, пальці ніг боляче билися об невидимі пеньки, обличчя роздирали гілки хвойних дерев. І в ці моменти йому здавалося, з його не надто густою уявою, що там, де він пробігає, – на кущах, траві, на гілках – лишаються шматки плаценти.

І ця втеча від себе, від усього свого неправильного минулого, від брата, цей злочин проти брата, якого він ще півдня тому обіцяв ніколи-ніколи не відпускати, це, по суті, продовження криміналу, продовження пекельного кола негараздів, Іван підставляв свого брата, він ішов проти Мирона, проти його бригад, проти свого подальшого мирного існування у себе на районі, проти свого життя.

Може, лише покинувши все, до чого ми звикли, можна перестати грішити? Може, статичність – це і є гріх?

Іван біг лісом і чув, як під ногами тріскочуть гілки, ніби під ним горить земля, ніби його переслідує полум’я, яке він покинув. А ще трохи нижче, під землею, ламається коріння дерев. Те коріння, яке він зараз топче, об яке вдаряється своїми ступнями, у нього не залишається свого коріння.

Світ в один момент виявився не таким, про який його вчила вулиця, їхнє розуміння світу постійно брехало Іванові, світ підставив його, він виявився не тим, не справжнім. Світ – це не те, чим жили Івани, це коров’яче молоко і кінська грива.

У Івана зникає несправжнє коріння.

З обличчя Івана стікає оманлива кров.

Іван відчуває біль по всьому тілу.

Іван відчуває дощ.

Іван відчуває ліс.

Іван відчуває ранок.

І-два, трава, згарище, порожнина

Світанок. І-два прокинувся біля намету. Вони з братом заснули, так і не лігши під накриття. Брата ніде не було.

І-два навіть не здивувався. Він не зрозумів, що трапилося з братом, куди він зник, чому його нема. Але в нього ще ввечері була чуйка, що брат може зникнути.

Навіщо засуджувати того, хто знайшов у собі сили покинути себе? Нема кого засуджувати, бо і людини тепер такої нема.

Іван тільки зрозумів, що його брат зараз точно не в лісі. Тобто він подумав, що якщо він і зник у напрямку лісу, то не лишився там, а пішов далі. Колишній І-раз лишиться з І-два в голові, у спогадах. А новий пішов далі, він точно перейшов цей весь ліс.

Бо мертвих, навіть якщо це лише мертві душі, у лісі не ховають, бо там коріння дерев не дозволяє цього зробити, не пускає. Дерева впустили там свої пазурі і ворушать ними, коли ніхто не бачить, місять землю, перетравлюють і осмислюють цю порожнину, надають сенсу, ростуть з міцного коріння.

І-два стояв біля невеличкого згарища і думав, як бути з мотоциклом, адже наодинці йому буде складно вивести цей двоколісник нагору. Цієї ситуації у вчорашніх кризових планах він так і не передбачав.

І-раз – коріння, І-два – порожнина

Під І-два була тільки трава, і ще трохи нижче – порожня земля. Коріння трави дуже слабко впивається під землю – встромив лопату, копнув землі і вже викопав ямку, в якій тільки чорний ґрунт, ніби темна ніч, ніби горло без повітря, ніби кімната без ікони.

Сама земля не має особливого сенсу. Без коріння вона нецілісна, порожнинна. Вона – як спорожнілі райони міста – без відвідувачів магазинів, без дівчат у косметичних салонах, без бензину в пожежних автомобілях, без ввімкнених телевізорів, без випитих аптек, без мікроорганізмів, без торішнього листя, без глечиків з минулих тисячоліть, без сенсу.

Негр Ганьба

У сорокалітніх гопників Іванів помирав батько. У нього була невиліковна хвороба в животі, йому лишилося кілька тижнів. Він скликав синів до себе. Івани подумали, що він гукає їх для того ж, для чого й зазвичай – щоб вони принесли йому знеболювальне чи завезли в лікарню, куди його іноді клали, аби послабити біль і поставити на ноги.

Яків Семиніженко, так звали їхнього тата, натомість вручив Іванам номер рахунку в банку, всі доступи й документи для того, щоб вони найближчим часом змогли забрати те, що він їм лишає у спадок. «Хочу ще до смерті згадати, які ви можете бути чесними. Бо ви ж тільки від грошей здатні щиро усміхатися», – підколював він їх у ліжку після потрійної ін’єкції знеболювального.

Потім Яків багато плакав, як безрукий, якого посадили в човен і наказали гребти веслами. Це коли ти розумієш, що навіть не маєш фізичної можливості застосувати силу, яку від тебе вимагає витратити життя.

сорокалітні гопники

Сорокалітні гопники…

Хоча які вже вони там гопники. Від хуліганського вуличного минулого у них не лишилося нічого, крім трьох однакових шапок, крадених з текстильного підприємства. Іноді Івани збиралися разом, надягали їх на вуха і просто мовчки сиділи. Одинакові шапки їм нагадували про те, що у них колись був один мозок на всіх, одна дупа на всіх.

Що зазвичай стається з юними і драйвовими гопниками, коли вони переходять у вік залисин? Вони або спиваються, або сидять по тюрмах, або просто не доживають до моменту, коли починає випадати волосся. Тому залисини – це ознака авторитетності, до них ще спробуй доживи. Іванам, під певним кутом зору на соціальну реалізацію, ще пощастило зі своїми життями. Скільки їхніх товаришів вигребли з соціального дна? Одиниці, нулі.

І-раз поправився, одружився. У їхній з дружиною родині так склалося, що на вагітного був схожий тільки І-раз, а жінка, зі своїми рудими кучерями, була схожа на сірник. Руді кучері – ознака того, що сірник підпалений. Дружина тримала Івана під каблуком, чи, краще сказати, він був у неї на олівці. Крок вліво – істерика, крок вправо – істерика без прикрас. Просто його дружина дуже добре пам’ятала колишні кримінальні походеньки Івана, вона знала, що в тюрмі свого часу міг відсидіти її чоловік, а не його брат І-три.

І-два працював механіком у своєму гаражі, ну, як працював, він, по суті, в ньому й жив. Він розумівся на всіх механізмах, крім механізму свого життя. Випивав біленьку по-чорному, іноді по-синьому. Тусувався з молодшими на кілька років мужиками, з яких в юності часто збивав дріб’язок.

І-три відсидів за підпал під’їзду і, як результат, за вбивство кількох людей. Проте він, як це не парадоксально, влаштувався на посаду заступника директора охоронної служби. Не похоронної, а охоронної, хоча яка особлива різниця? Можливо, йому за цей минулий кримінальний шлейф, що тягнувся, ніби запах поту після тренажерки, начальник навіть доплачував. І-три був кремезним мужиком, повністю замкненим на собі, ніби постійно в руках тримав два електричні дроти, які били його всередині. І він не міг відпустити їх, йому здавалося, що ці два уявні електродроти без його контролю почнуть звиватися і спалять все навколо. «Концентрація – це як контрацепція, – пояснював І-три і додавав: – розслабишся – і зразу залетиш».

інвестиції починаються з туалету

Наступного дня Івани вранці виїхали в банк на старій бесі, яку кілька років тому собі прикупив І-два. Кажись, ми в натурі в жизні ні нуля раз не були в банку, подумав І-раз. Інші Івани подумки з ним погодилися. Через це розуміння вони у приміщенні фінустанови почувалися незручно, ніби три оси в бджолиному вулику.

До них підійшов менеджер, запросив їх сісти і почав консультувати. Івани, як люди прості, майже не розуміли, про що говорить юнак у чорній, як земля, сорочці, і в червоному, як кров, метелику на горлі. Вони так і подумали: «Перерізати б йому горлофан – і в землю».

Менеджер розпинався перед хлопцями, вживав гігабайти іноземних банківських термінів, так що брати подумали, що вони знаходяться в іноземному банку, і з ними спілкуються англійською. Діалог так би й тривав напружено, якби через хвилин п’ять після початку цих безкоштовних курсів англійської І-три не прорвало:

– Ну ні хіра не вдупляю, Вася! Можеш потолкувати внятніше? Ти ж адеквашка, ну, – звернувся він своїм басом до менеджера.

Той ще раз, уже насторожено, оцінив поглядом братів і перейшов на доступнішу мову. Перед ним сиділи троє мужиків за сорок, у шкірянках, в темних окулярах, прицмокували час від часу, у лисого було кілька золотих перснів на пальцях. Очевидно, думав він, це якісь кримінальні авторитети. І за мить зрозумів, що навіть чітко не знає, за якою послугою сюди прийшли ці троє.

– Перепрошую. А що вас, власне, цікавить, шановні? Кредити, депозити, іпотека, голденкарта нашого банку?

Івани знову нічого не зрозуміли і навіть не змогли нічого відповісти. А раптом він їм по-японськи пропонує безкоштовний тур в Малайзію?

І-три просто дістав із внутрішньої кишені куртки документ із номером сейфа, який йому мали видати, і поклав його перед менеджером. У І-раз та І-два в кишенях були подібні папірці – батько мав індивідуальний підхід до кожного з синів.

Менеджер взяв документ в руки, подивився, усміхнувся до І-три, сказав «айн момент» і зник у коридорі. Івани знову не зрозуміли, що хоче менеджер. Але не стали нервувати, просто вирішили почекати, бо ж менеджер напевно розбирається в паперах.

За кілька хвилин працівник повернувся з невеличкою металевою коробкою, поклав перед І-три кілька паперів і вказав, де треба підписатися. Процедура виявилася простішою, ніж думали Івани.

– Вітаю, – сказав менеджер. – Дякую, що користуєтеся послугами нашого банку.

І-три, взагалі-то, вперше в житті відвідує банк.

Він людина проста і по-дитячому допитлива. Коли він взяв до рук коробку, то у нього спітніли долоні і пришвидшено забилося серце, настільки йому стало цікаво, що ж саме так довго зберігав чи накопичував у банку для нього його батько. Йому захотілося зараз же дізнатися, що там. Але, прикинув Іван, мутити це на людях – несолідно. Тому поспішив з коробкою в туалет.

В туалеті – лунко і порожньо, ніби в голові акваріумної рибки. Іван заметушився біля раковини. Дістав із кишені бинт, трохи відмотав і забив цим шматком дірку в умивальнику. В коробці може бути плотна рижуха, думав І-три. Його уява прокидалася рідко, лише у випадках, коли йшлося про гроші і жінок. Бинт він завжди мав із собою, зрозуміло чому, працював охоронцем. Бинт і кастет – професійна аптечка охоронця.

І-три розірвав по контуру конверт, який йому вручив менеджер, стер захисне покриття на папері, там був код.

Поки І-три набирав код на коробці, з-за дверей туалету почулися якісь крики, шум, гамір. Спершу було чути, ніби за дверима пересувають меблі, кричать один на одного, падають. Потім чітко лишився один гучний чоловічий голос.

І-три подумав, що у нього занадто кіпішує мозковий колектор, і що його проглючує, ніби в нього хочуть забрати його добро, і зараз у двері ввірвуться, його заламають, вирублять, заберуть коробку і лишать самого здихати. І це все буде виглядати так, ніби це його занадно пронесло в туалеті. У нього буде юшити кров із губи, а він не матиме сил навіть сплюнути або заковтнути її. Кастет і бинт тут до сраки, думав Іван.

сповідь перед батьковим пістолетом

Він відкрив коробку. Всередині були гроші, долари, багато стодоларових купюр. На кілька тисяч. І пістолет.

Тату, просльозився Іван і почав молитися чистою солов’їною:

як же ти добре мене відчуваєш,

як же ми мало проводили разом часу,

як же мені прикро, що ти помираєш,

як же пустоголово я топтав асфальт,

як же я шкодую, що зламав руку Дімі з дев’ятого ПТУ,

як же безвилазно ми застрягли в цій дірі,

як же тупо я на тебе іноді кричав,

як же безпричинно триває наше життя, його хиткі реалії, карколомні історії, підлі зради, дикі танці,

як же мені совісно за тюрми, за злочини, за кримінал, який в’ївся під шкіру, ніби наколка, чим її можна вивести – паяльником? праскою?

як же безпідставно ми воюємо один з одним, вставляємо палки в колеса, тикаємо спиці в очі, руйнуємо такі незграбні спроби сімейного життя,

як же нечесно нас обдурюють, обирають на виборах кого хочуть, рекламують нам суцільну хімію, лікують нас смертельними препаратами, підсовують нам браковані телевізори, показують в них брехню і жовч,

як же дико з нами поводяться, викидають п’яними з ресторанів, змітають зі столу останню тарілку борщу, б’ють у відділках, накручують подвійну ціну за паркування, знущаються, як школярі з учителів,

як же прикро потім дивитися на таких, як ми – побитих, покалічених, без родини, без грошей, задрипаних, – під під’їздом, з диким перегаром, без перспектив, без ідей і без серветок,

куди ж нам дітися з цієї землі, кому потрібна наша переїхана танками і голодомором ментальність, хто може зрозуміти нашу безвихідь, нашу занедбаність, наші підлі переконання і вчинки,

ми борсаємося в цьому болоті і ненавидимо всіх, кому не подобається це болото, бо ми знаємо, що воно є у кожного в голові, просто кожен його ретельно приховує, а ми, зі своєю совковою психологією, ми готові викрити кожного, здати, донести, тільки б показати привселюдно, що кожен – це і є болото, і кинути його в багно, і затоптати, і змусити його топтати таких, як і він колись, це і називається зламати людину, це і є радянська душа – зламана, але яка водночас хоче зламати кожного, кому здається, що його нема за що і як ламати.

Дякую, батьку, подумав І-три.

Він тримався руками за раковину й дивився у дзеркало. З відчуттям полегшення, з відчуттям боргу, з відчуттям несправедливості. Точніше, з відчуттям несправедливості смерті. Адже життя – справедливе, просто смерть з ним поводиться кожного разу несправедливо.

Роздуми, від яких Іванові то холонуло, то пекло в серці, перебив звук від есемес. Йому написав І-два.

сокровенний вибух старого забутого носорога

Те, що сталося далі, як завжди у таких випадках, видається єдино правильним рішенням для братів Іванів. Послідовність і чіткість їхніх дій у екстремальних ситуаціях іноді викликає подив навіть у автора цих оповідань. Оскільки, здавалося б, серед безлічі варіантів розвитку, вони вибирають найбезпечніший і найкорисливіший для братів.

Есемеска свідчила: «В банку шухер, чистять на бабло. Один мужик, в масці негра, з валиною, біля другої каси».

Такі точні дані про місце розташування були ознакою того, що брати просять допомоги у Івана, або щоб він зміг допомогти принаймні собі. Вони не знали, чи може він допомогти, не знали, як саме він може це зробити, але написати есемес – це як попередити про те, що біля цього берега в морі плаває акула, і заходити в море не варто.

Або варто піти на неї полювати.

І-три за мить встиг зробити дуже багато рухів. Він діяв швидко, ніби молодий професійний шахіст у бліц-партії, у якого найкраща серед усіх учасників турніру глибина прорахунку ходів на дошці. Поклав мобільний в кишеню, боковим зором глянув на себе в дзеркало, дістав з коробки пістолет і перевірив його на наявність куль, зняв із запобіжника, вийняв одним махом всі гроші з коробки, запхнув їх у внутрішню кишеню і скочив до дверей туалету. Ще за одну мить він прикинув, куди цілитися і рухатися після того, як Іван вистрибне з вбиральні.

Батьку, подумав Іван, може, ви мене ще переживете.

І смикнув за дверну ручку.

Він розстелився підлогою після стрибка, впав на ліве плече, прицілився в праву сторону, туди, де, на його думку, мала бути друга каса, і закричав суцільними матюками. Перед ним була наступна картина, типова для пограбування банків: люди лежали на підлозі, біля однієї з кас людина в масці негра погрожувала касирові пістолетом. Іван кілька разів вистрелив навмання, сподіваючись влучити в ноги грабіжнику.

Але Іван промахнувся. Точніше, влучив не туди, куди хотів. Замість ноги одна з куль потрапила людині в масці в руку.

Чоловік закричав від болю, випустив пістолет, схопився другою рукою за поранену, за ту, з якої ринула кров, і шуганув у бік виходу. Але в цей момент на нього уже стрибнули І-раз та І-два. Вони його заламали, підлога забруднилася розводами, ніби малюнок дитини, яка вперше спробувала малювати червоною аквареллю.

І-три підбіг до них і наказав забирати грабіжника з собою. Взагалі, ситуацією почав керувати І-три. Якби не він, все відбувалося б дещо інакше.

Ви спитаєте, навіщо Івани посунули грабіжника на вулицю і не стали чекати на міліцію?

Ви спитаєте, навіщо вони запхнули його в чужу автівку, а не у свою?

Ви спитаєте, чому брати почали тікати з місця подій так, ніби це вони щойно грабували банк?

Відповідь – у багатьох причинах. Якби вони лишилися, якби здали міліції грабіжника, якби потім давали свідчення, то міліція обов’язково поцікавилася б у них про підозрілі речі, про дивний збіг обставин. Перше – що робив у банку І-три з пістолетом? Чий це був пістолет? Чому ні на кого не зареєстрований? Друге – за що сидів колись Іван? Скільки відсидів? Яке у нього та його братів кримінальне минуле? Третє – що робили в банку Івани, і як це так, що вони вперше в житті прийшли в банк взагалі, і саме в цей день відбулося пограбування? Четверте – чи не були Івани співучасниками збройного пограбування і підстрелили свого напарника лише для того, щоб замести сліди, чи підставити його і перекинути всю вину на цього чоловіка в масці негра? І після цих кількох питань на Іванів чекали місяці допитів, СІЗО, судів, і зрештою, не виключено, тюрми.

Івани висунули з банку закривавленого чоловіка. Люди, що лишалися там, не встигли оговтатися і далі лежали на підлозі. Охоронець не знав, як зреагувати на те, що злочинця уже затримують, він подумав, що це може бути міліція, яка працювала під прикриттям і саме в цей момент вистежила злодія і вирішила схопити його на гарячому.

І-три наказав хлопцям запхати чоловіка в автомобіль. Але не в беху І-два, а викрасти чужу автівку. Їм не можна засвічувати номери свого автомобіля, в такому випадку міліція ще сьогодні ввечері запакує і закує їх у відділку в кайданки.

Хлопці вирішили їхати в гараж до І-два. До ранку там перечекати, а далі вирішити, що робити з цим чоловіком у масці негра. Навіщо Івани його забрали з собою, а не лишили конати у банківському відділенні? Відповідь проста – тому що куля в руці пораненого була вистрелена з пістолета І-три, тому, скажімо так, І-три вирішив, що цей чоловік – доказ для міліції, який може вивести міліцію на братів.

Дуже важливий нюанс, про який не подумали Івани, – це те, що менеджер банку може дати свідчення міліції про те, хто саме забрав грабіжника з місця злочину. Також вони не зауважили елементарного – в банку всюди камери відеоспостереження. Вони вперше в банку, складно зорієнтуватися, як трьом осам у вулику бджіл.

був би хачіком – убили

– Сіки по нашим законам дають за расизм? – спитав І-раз у братів, коли вони їхали в чужому авто.

– У нас, кажись, нема расизму, – відповів І-три, який сидів з ним на задньому сидінні. Між ними сидів грабіжник, він тримався за живіт, брати час від часу його туди проламували. Але І-три виправив сам себе: – В смислі, за расизм нічо не дають.

– Ніштяк, а то за цю шоколадку мона було ще пару років зверху відсидіти. Якби мене мусора загребли за расизм, то я би стопудово став расистом, але вже після суду. Бо, по-моєму, один понт, кого ми викрали, – білого чи чорного. От прикінь, колір його шкури впливає на суму років у тюрязі! Значить, кримінальний кодекс сам мутить з тіпа свідомих громадян – расистів. З людей, яким пофіг – білого вони завалили чи чорного, кодекс робить тих, хто не путає рамсів між негром і білим. Якщо за білого дають менше років, то виходить тіпа шо? Шо негр – кручє білого?! За білого дають крапаль, за нігера – вишку. Вдумайся. Вкури, тут і є расизм. Такі кримінальні кодекси – расистські.

Справа в тому, що Івани, після того як рушили на тачці від банку, спробували зняти маску з негра, але в них нічого не вийшло. Бо це виявилася не маска – а справжнє обличчя грабіжника. Не грабіжника як такого, а цього конкретного злочинця. Не маска негра, а дійсність.

І тому вони переймалися за свою спільну дупу, яка після довгих років розлуки, після того, як брати почали жити кожен своїм окремим життям, давно розділилася на три частини. Але тепер, після ситуації в банку, після криміналу, який знову навис над Іванами, кілька дуп в одну мить об’єдналися, і брати нею добре почали відчували проблеми. Колір шкіри негра виявився додатковою проблемою на їхню дупу. Причому, весь цей банк, весь цей негр, все це пограбування були настільки ненавмисними, незграбними, непотрібними саме в ці дні, коли помирав їхній батько.

Постійно, поки вони їхали, негр кричав українською, солов’їною. Його крики за якусь хвилину почали вимальовуватись у зв’язну щемку історію, приблизно такого змісту:

– Любі друзі! – почав по-президентськи він. – Відпустіть мене! Ви будете кращими людьми на планети! Я благаю вас, дати мені хвору доньку! Ліки мені їй потрібно пити! Не бий мене, я вам заплАчу! У мене Африка країна Сомалі, я тут студент в вашому коледжі імені Богомольця! Я вчився, я полягав практикант! У мене родина вас вітає! Іменем Богомольця прошу, не бийте мене, я звичайний! Мене розумійте, мене бідний, ми з родиною в Сомалі вечеряли землею. Пісок їсти не можна, а грунт, він як молоко. Але мене не бийте, мене вигнав ваш коледж імені Богомольця, я на Майдан пішов, на революцію мене вигнали. Через неї вигнали! Я люблю свободу! Ти любиш свободу? – спитав він у І-раз засльозеними очима.

Івани його вже не били, просто слухали і навіть почали співчувати як пацану з трудним горбом. Тяжка доля у негра, хоча невідомо, у кого вона ще краще склалася – у братів, які пробатрачили у своїй країні все життя, відсиділи, скільки треба, чи у мігранта, який все ж перейшов на якісно вищий левел країни.

– Яке в тебе поганяло? – спитав І-два, який кермував автомобілем.

– Перепрошую? – негр не зрозумів, що у нього питають.

– А, ну, в смислі, як тебе звати? – перепитав І-два.

– Ганьба! – відповів негр.

І-три приглушив його двушкою під дихало за таку неповагу до мешканців країни, в яку приїхав негр. Негр віддихався і повторив:

– Мене звати Ганьба. Таке мені ім’я, іменем Богомольця, любі друзі. Не бийте мене, я вам пригода стану.

– Ти уже нам, йомана, пригода, – сказав І-три.

– І конь його знає, шо з тобою робити, – риторично звернувся до Ганьби І-раз. – Був би хачіком – убили.

дві розмови як два характери

І-три дістав телефон і показав негрові пальцем, щоб той замовк. Він подзвонив у свою службу охорони, сказав, що сьогодні на ніч йому треба двоє своїх підлеглих, але «не в бумаги». «Не в бумаги» у цій компанії значило, що офіційно трудогодини на час роботи охоронців не будуть враховуватися, але їм заплатять за це додатково.

Майже завжди у випадку «не в бумагу» Іванові допомагали двоє колишніх спортсменів, боксерів-важковаговиків, Ігнат і Коклюш. Коклюша звали так, бо він умів дуже сильно вдарити під дихало, і людина потім довго відкашлювалася.

Щойно І-три закінчив розмову, як до І-раз подзвонив телефон. Дружина.

– Ало, люба, у мене все добре. Буду вдома пізно, ми тут з батьком, ситуація у нього сама знаєш яка. Всі пригнічені, – він говорив якомога спокійнішим голосом, з сумом, оскільки дружина мала повірити і думати, що Іван біля батька. Вона щось почала відповідати.

Негр зрозумів, що іншого шансу на звільнення у нього найближчим часом не проглядається. Ганьба був дуже вибуховою, динамічною людиною, він користався будь-яким моментом для своєї вигоди. За інтонацією, якою спілкувався І-раз по телефону з дружиною, він зрозумів, що його викрадачі не хочуть, щоб людина в трубці знала про реальну ситуацію, про те, що вони його викрали.

Він вирвав з рук І-раз телефон і почав дико й голосно в нього кричати: «Рятуйте! Пані, рятуйте мене!». Він знав, що зараз його почнуть нещадно дубасити: заглушать, придушать і відберуть телефон. У нього була якась одна мить. Але саме ця мить може кинути глибокий гачечок до спасіння.

Взагалі, становище Ганьби було нікудишнє – з одного боку, його везуть невідомо куди і невідомо що з ним будуть робити, але очевидно, що з цього не вимальовується нічого хорошого. З іншого боку, йому світить тюрма в тому разі, якщо зараз дружина його викрадача почне заглиблюватися в те, що відбувається. А жінки завжди вміють виманювати зі своїх чоловіків найпотаємнішу інформацію. Але краще кілька зрозумілих років тюрми, подумав негр своєю сомалійською мовою, ніж невідомість найближчих годин.

Поки І-три озвіріло відрихтовував на задньому сидінні негра в живіт і в зуби, І-раз намагався якось щось пояснити дружині через телефон. Що може бути гірше телефонного з’ясування стосунків? Він встигав вставити бе і ме у тираду своєї дружини тільки в моменти, коли вона набирала повітря для подальших прокльонів і категоричних заяв про те, що вона йде від нього назавжди. Дружина йому вкотре нагадала про те, що він би мав зараз сидіти в тюрмі, що якби не вона, у нього б зараз не було даху над головою, що якби не його брат І-три, який на суді взяв всю вину на себе, то його б зараз гноїли на параші, що якби не батько, до якого він прийшов бити поклони заради додаткової копійки, то він би зараз бомжував під мостом, і що навіть найрозпусніша проститутка б йому не дала, що якби не ця срана країна, в якій вона лишилася жити і не виїхала після закінчення інституту культури, то… Ну, і далі по тексту.

Що ще важливе можна зауважити, поки І-три продовжує проламувати Ганьбу, а І-раз ховає голову в плечі через прокльони своєї дружини? Можна зауважити різницю в спілкуванні І-три та І-раз зі своїм оточенням. І-три, який відсидів, який не був залежний від подружнього життя, поводився, як керівник, як людина, яка контролює навіть фізично сильніших за себе людей. З іншого боку – І-раз, який виріс пліч-о-пліч з І-три, а згодом одружився, набрав зайві кеге, змушений приховувати від дружини свої кримінальні перипетії, тож він виглядав слабшим за слабку стать.

Сила духу і слабкість домашності, сила керівництва і слабкість прогинання, сила тюрми і слабкість свободи.

Дупа одна у братів Іванів, а голови уже зовсім різні.

І-два продовжував спокійно їхати у свій гараж, не зважаючи на те, що відбувалося на задньому сидінні.

гараж, вечір, ніч

Гараж, вечір. Біля входу стояли двоє охоронців. Ганьба, по пояс голий, прив’язаний до металевого столу, в кутку, дихав, дрімав, його жорстоко побили, з рота юшила кров, синці на руках та животі, спина подерта, на голові кілька ран. Він змерз і притулився до килимка на стіні, щоб хоч якось зігріватися, поки в голові видніються сомалійські пустелі.

Івани сиділи в гаражі й вирішували, що робити з заручником. Їхні голови були в крадених шапках-вушанках. Однакові шапки їм нагадували про те, що в них колись був один мозок на всіх. Тому зараз вони не спілкувалися між собою, а обдумували спільну проблему. До речі, думали між собою вони іноді чомусь чистою українською мовою (особливо після того, як І-раз свого часу брав уроки ораторського мистецтва).

– Може, його здати на органи? – запропонував подумки І-раз.

– Цікаво, у нього внутрішні органи теж чорні? – поцікавився І-три.

– Думаю, негрячі органи не підійдуть на нашому слов’янському ринку внутрішніх органів, – зауважив І-два.

– Може, просто здати його в органи? – продовжив пропонувати І-раз.

– Ти пропонуєш його внутрішні органи здати в органи? – поцікавився І-три.

– Його цілого, з усією його чорнотою, – відповів І-два і додав: – Подумай, як ми можемо здати його в органи? Нас же теж загребуть. Ми для міліції не ювілейний магазин, а негр – не подарунковий сертифікат.

– Тоді давайте його вб’ємо. Це ж просто, – сказав І-три і заворушився на стільці.

– Тобі просто, ти у нас тюремний, – відповів І-раз. – Але який сенс його вбивати? Що корисного?

– А дійсно, що? – поцікавився І-два. – Може, просто відпустити?

– Що відпускати, що вбивати – одне й те саме, – заявив І-три.

– Ну, не перегинай, – поправив І-два.

– Я про те, що і так, і так від нього користі нам ніякої не буде, – сказав І-раз.

– Дійсно, – подумали хлопці.

– А взагалі, чому ми його запхали з собою в автомобіль? – поцікавився І-раз.

– Це ініціатива І-три, – вказав пальцем на І-три І-два.

– Брати, – подумав І-три з таких виразом обличчя, ніби відповідь була зрозумілою. – Скажіть мені, хіба ми не знаємо, що таке кримінал? Хіба ми не зазнали за своє життя всіх негараздів на цій ниві? Хіба ми не маємо прихильно ставитися до тих, хто такий же, як і ми? Брати, ви знаєте – я відсидів за нас усіх. Але не просто за нас, а за кожного з тих, кого не засудили після слідства, хто якось відмазався від суду, заплатив слідчому, втік від міліції з місця злочину. І тому я не хочу, щоб навіть цей негр сидів у тюрмі. Краще нехай ми прикуємо його у тебе в гаражі, І-два, і зробимо з нього персонального раба, ніж я його здам міліції.

– Ти віриш у Бога? – спитав І-раз у І-три.

– Що за дурниці? – відповів І-три.

– Просто я вчергове переконався, що твій Бог – найбезсердечніший, бо найпрофесійніший. За твоєю релігійною логікою, краще вбити підлеглого і не заробити на ньому, ніж віддати його ворогові й дати йому заробляти на підлеглому, – сказав І-раз.

– Поезія тут ні до чого, брате, все простіше. Якщо я відсидів за кожного, то при можливості не пущу ще когось сидіти за кожного. Я не Ісус, який звалив, і з кінцями, – сказав І-три.

– Чому Ісус не помер за наші судимості? Чому він зупинився на гріхах і не пішов далі? – спитав І-два.

– Ісус помер за наші гріхи, брате. А ти відсидів за наші судимості, – відповів замість І-три І-раз.

– Мене цікавить інше, – дещо змінив тему І-три. – Якщо Ісус взяв на себе людські гріхи, то як він міг потрапити на небо?

Вони закурили. Вечір непомітно перейшов у ніч, за парканом на стоянці завели хор цвіркуни, темно-синє небо вкрилося дірками, з-за яких просвічувалися жовті лампадки, листя дерев тривожно шурхотіло, ніби перегукуючись у темряві, щоб жоден листочок ніде не загубився.

Брати вирішили на певний час лишити Ганьбу в І-два, щоб той працював у гаражі, нікуди його звідси не відпускати. Все рівно йому нікуди податися, з країни він легально не зможе виїхати, хіба що після ув’язнення, в університеті його ніхто не чекає, чекає тільки родина, яка у своєму Сомалі харчується ґрунтом. У Ганьби зі своєю родиною наразі спільне хіба що чорне небо і чорна шкіра.

І-три поїхав додому, наказавши охороні стежити за негром, по черзі, один змінює іншого кожні дві години. І-два пішов додому, йому тут йти буквально п’ять хвилин. А І-раз не було куди податися – принаймні сьогодні дружина його не чекає – він знав її характер, вона довго відходить від конфліктів, на третій день можна буде під поріг покласти кілька тюльпанів. Бажано, непарну кількість.

А поки він вирішив теж заночувати в гаражі, ніби охоронець, ніби негр.

негр це є і сама ніч, і кінець сенсів, і кримінал, який знищує весь кримінал

І-раз прокинувся від метушні. Біля виходу з гаража билися люди. Іван прокліпався і побачив, що негр, ніби удав серед джунглів, тисне за горло одного з охоронців. У нього похолола середина, він зорієнтувався, що має кілька секунд для рішення. Можливо, зараз Ганьба накинеться на Івана, можливо, зараз на негра накинеться інший охоронець. Можливо, негр хотів просто втекти, і йому не треба прибивати всіх. Вибігти з гаража і отримати свободу – таку умовну свободу величиною в ніч, в країну і у власне вміння уникати міліції.

Де інший охоронець? Іван почув звук за якийсь метр від нього, ніби хтось намагається виплюнути з рота густу рідину. Іван простягнув руку в сторону, звідки долинав звук, і натрапив на гарячу слизьку поверхню, на тіло, яке дихало, але захлиналося. Це був інший охоронець, нікого більше тут не могло бути, він вмирав, не кричав, не міг сказати ні слова, у нього з горла замість слів текла кров.

Іван згадав про пістолет. І-три дав йому їхній старий пістолет перед тим, як піти додому. Той пістолет, який вони роками зберігали у себе вдома, поки не роз’їхалися хто куди – по тюрмах, по сім’ях, по гаражах.

Це той пістолет, з якого колись був застрелений пес, той пістолет, яким колись, без потрапляння в тіло, була вбита пенсіонерка, той пістолет, який колись був приставлений до щоки кримінального авторитета перед журналістськими камерами, той пістолет, який рятував, який був, фактично, четвертим братом Іванів.

Він дістав його з-за пазухи, зняв із запобіжника і навів перед собою, в ту сторону, де вовтузилися негр і охоронець. Але темрява не дозволяла зрозуміти, де саме в цю мить був негр. Негр і був цією темрявою.

Іван діяв на інстинктах. Те, що трапилося до цього, тривало якусь секунду, і те, що трапилося потім, тривало не більше секунди. Він встав і підскочив до сутички, намагаючись зрозуміти, куди краще прицілитися.

Ганьба помітив цей рух.

Ганьба уже задавив охоронця.

Ганьба стрибнув на Івана.

Іван вистрелив, але потрапив у стелю, тому що перед тим, як накинутися на Івана, негр встиг вдарити його в руку.

Вони почали перекочуватися з місця на місце, на голови їм падали деталі від автомобілів, болти, викрутки, розвідні ключі, вони накотилися на шину, вона впала на голову Івану, який виявився в той момент на Ганьбі. У Івана випав з рук пістолет і відлетів десь у сторону. Негр різким ривком перевернувся і насів на Івана згори, вчепився йому в горло, так само, як і хвилину тому чавив за горло охоронця Коклюша, руки у нього були негритянські, значно міцніші за руки І-раз. Іван спершу спробував вибити від горла руки негра, але в нього не вистачало сили, він почав розмахувати верхніми кінцівками, намагаючись вчепитися бодай за якийсь предмет, щоб ним вдарити по голові Ганьбу, горло дико боліло, дихання перекрилося повністю, очі вилазили з орбіт, з гаража, з ночі, у Івана лишалося кілька секунд…

Раптом його рука махнула трохи вище і вдарилася об вмикач, що був дуже низько на стіні, і в приміщенні ввімкнулося світло. Світло – це не стихія чорної раси, це не місце, де вони можуть приховатися, просто роздягнувшись догола.

Іван побачив всю ненависть Ганьби, всю його Африку, всю родину в очах і весь той ґрунт, який гризе голодними вечорами його сім’я. Негра від свободи віддаляло лише горло Івана, яке лишалося перетиснути, ніби перервати фінішну стрічку. Фінішну стрічку життя Івана, фінішну стрічку свободи Ганьби.

Іван повернув голову і побачив, що прямо під його рукою лежить пістолет, що йому варто лише стиснути долоню і кілька разів стрелити перед собою. Іван смикнувся…

Але негр помітив цей рух, він замахнувся і вдарив Івана в обличчя. Так, як І-три ще кілька годин тому бив самого негра. Вся благородність І-три, всі його псевдохристиянські відсидки зараз вилізуть йому боком. Зараз Іван помре завдяки інстинктивній глухоті свого брата І-три.

Негр вдарив Івана ще кілька разів, той знепритомнів – від ударів, від сварки з дружиною, від відсутності кисню в горлі.

Ганьба взяв у руку пістолет, притулив його до живота Івана і двічі глухо вистрелив.

Перший раз.

Другий раз.

У Івана потьмяніло в очах. Йому стало навіть не погано, він просто повністю став втрачати відчуття ніг і рук, ослаб і не міг більше боротися, не розумів, навіщо це все.

Його життя за сьогоднішню добу скотилося з раю в пекло. Він за цей час втратив дружину, родину, житло, життя, зрештою. Він навіть єдиний з братів, хто не встиг забрати свою частину батьківського заповіту. Та й батько, очевидно, тепер його переживе. І до дружини навряд чи вистачить сил подзвонити, мова не про психологічні сили, а про просту фізичну. Пальці не слухалися, не здатні були натиснути кілька кнопок.

І-раз помітив, як Ганьба встає, кидає на Івана пістолет, нагинається над Ігнатом, виймає у нього з кишені ключ, відчиняє замок і покидає цей гараж. Цей суцільний гараж.

Можливо, завдяки моїй смерті, думав Іван, можливо, завдяки цьому незносному збігу обставин ти все-таки досягнеш своєї свободи, ти нагодуєш дітей нормальним супом у своєму Сомалі.

От би тільки дружина взяла трубку, от би тільки не злилася зараз на мене…

Колекціонери страху

Я подався на річку подивитися на риб, що собі плавають, коли дістався до них, мені стало так самотньо, що я почав їх розуміти.

Неправильна цитата з Уільямса Хенка

Життя – невситима пропаща оргія. Накручуєш марафони в пошуках легких грошей і важких наркотиків. Прокидаєшся в один день в чужому ліжку, в подертій, як стара шкірянка, кімнаті і думаєш: «Капут, мені уже двадцять років». Наступного дня розчикирюєшся в іншому ліжку, поруч з кількома голими тілами невизначеної статі, або в кількох голих тілах невизначеної статі, і прозріваєш: «Кабздєц, мені уже тридцятка».

Ще наступнішого дня можеш і не прокинутися. Тобі просто безкінечно почне снитися, що ти на цвинтарі, в сосновому кубику Рубика, а навколо – сороканіжки замість голих тіл.

Або втискаєш зад вранці з бодуна в халаті в мороз в альтанці у парку. Пихтиш ніштяками і накручуєш собі мислю про те, щоб посваритися з дружиною і піти на кілька днів з хати. Але – дружини в тебе нема, емоцій у тебе нема, телевізора нема, хати вдома нема.

Нема розрядки, тільки дим з легень трохи полегшує порожнину – повітря перестає хоч на мить бути таким прозорим, твердне, ніби череп немовляти в утробі.

І в один день, зрозумівши, що в житті набути вдалося лише біль у попереку і кредитні борги, ти починаєш чіплятися за втрачені насолоди, за молодість – цю воду в долоні. Яка розхлюпується тоді, коли ти не віриш, що вона колись розхлюпається. І тільки тоді усвідомлюєш, що вона вся витекла, просочилася в ґрунт, пропала під ногами, розумієш це в ті темні підвальні години, коли тобі вже далеко за 36.6.

Починаєш валандати вулицями, якими ти бігав в дитинстві, здалеку сторожко водити жалом погляду вивісками клубів, які ти покидав під ранок, перебирати в голові всіх своїх колишніх, ніби вервечку з однією для всіх спільною ниткою, яка недоречно висить у тебе під животом.

Прокидаєшся вранці, тобі нікуди поспішати, відсутність зобов’язань, сірий, як вовк на асфальті, ранок.

І вирішуєш почати колекціонувати життя. Його прояви.

Івани Яковичі

Семидесятилітні гопники Івани уже більше двох місяців приколюються колекціонуванням.

Вони завели акваріум з рибками, клітку з хом’ячками, папугу, бегонію, хлорофітум, пахіру, ялівець.

Роздрукували більше п’ятдесяти фотографій людей і тварин у дії: бейсболіст у момент відбивання м’яча, тигр, що атакує косулю, машиніст метро зі сльозою на щоці, людина, що дивиться у дверне вічко, немовля з іграшкою в руці тощо.

Вони збирають предмети, які надихають, мотивують до дії, подовжують життя чи є знаряддями праці: протигаз, лопата, дзвінок з готельної рецепції, музична скринька, сопілка, молоток, трикутний дорожній знак, олівець тощо.

У їхній колекції ніколи не буде пістолета.

І-три мешкає сам у старому будинку на невеликому острові біля міста. Після тюрми його тіло в діаметрі кількох десятків метрів обріс один рефлекс. Цей рефлекс притаманний акваріумним рибкам, що все життя жили в скляній великій банці, плавали там, намотували круги, живилися тим, що насипле в пройму нагорі рука Господаря, вовтузились у вузькому просторі. І коли ці рибки якимось дивом потрапляють у свій природний ареал розповсюдження – у річку чи озеро, – вони продовжують намотувати круги діаметром у свій, уже уявний, акваріум. Розміри акваріума, в якому ти звик жити, формують розміри твого життя – зацікавлень, кола спілкування, подорожей, емоцій.

Ось чому І-три після тюрми поселився на острові.

Інші брати Івани, після того, як у них повмирали дружини, повернулися в свою старезну квартиру на районі. Збирають прояви життя, кряхкочуть про втрачені можливості й насолоди. Із кожним роком все частіше вдивляються вдалину, ніби виглядаючи звідти те, що змусить перестати дивитися взагалі будь-куди. Смерть – це процес вічної темряви, але без скліплених очей чи приходу ночі.

Івани вдягаються у старий немодний одяг, якого сахається молодь. Потерті спортивки з трьома смужками на боках, діряві кепарики, брудні майки-алкоголічки. Третина зубів – відсутня, третина – золота, третина – доживає своє. Але Івани не дивуються, що їх лякаються, їхнього вигляду шугалися завжди.

Всі вони завели собі довгі сиві бороди. Тепер брати – бородогопники. Ну не те щоб завели, просто їм впадло голитися. Їм взагалі впадло майже все, крім ностальгії за свіжістю, за молодістю, за тим драйвом, з яким вони ходили на стрілки з гопниками з інших районів, за пропаленими п’янками, за римськими блядками, за ейфорією, за адреналіном, який смажить тебе, коли, наприклад, грабуєш чиюсь хату.

У них всередині, під кумполами, лишилася порожнина, яку вони намагаються заповнити проявами життя. Не обов’язково злочинними проявами. Це можуть бути просто точки їхнього останнього відліку. Вони намацують пульс, який уже десятиліттями не пропальповується їхньою розпальцівкою.

метелик

В один день всі троє Іванів зібралися вчергове посидіти разом. Розсілися на спинках лавочок, як у молодості. А поруч, на сидіннях, сиділи пенсіонерки і скоса щось варнякали до старих гопників.

Ось повз трьох стариганів пройшов молодий міліціонер. Він їх не зауважив, вони не потрібні навіть міліції, настільки всевидяча туга і самотність панує навколо. Міліціонери, з якими Івани свого часу мали справи у своєму житті – вже давно повмирали. Причому майже всі – природною смертю. Такою ж природною, як і дружини гопників.

Після обіду Івани свистіли вулицями. Показували один одному пальцями на вікна квартир, де вони колись гульдибанили до ранку зі своїми каріфанами і тьолами. Підходили до вікон автомобілів і пускали скупу хуліганську сльозу, вдивляючись на предмети, що виблискували з салонів. Гопники не плачуть – з очей витікає піт. Їхнє життя було одним суцільним тренуванням, і ось зараз їм хочеться пити через спрагу після тренування, завалитися від втоми, і з них нарешті цебенить піт, який все життя накопичувався під шкірою.

Ось І-раз помітив метелика, що якимось чином потрапив під пластиковий стаканчик при дорозі й не міг звідти вибратися. Іван присів біля нього і придивився. До нього на корташі спустилися брати.

Махав шарудливими крильцями, глухо бився об стінки, не міг втихомиритися. Він не звик до таких обставин – його завдання літати, переносити пилок з квітки на квітку, зароджувати нове життя. І що йому тут робити, у цьому пластику? Чекати, поки його переїде якась наблатикана беха?

Ось же він – живий, а продовжити життя квіток не зможе. Намагався щось зробити, вирватися, прогризти цей стаканчик, перевернути його, але не виходило. Нащо йому жити, якщо він не може дати життя он тому червоному маку на узбіччі?

Ця постійна спроба народжуватися в умовах, які непридатні для життя, які тебе сковують з самого дитинства – телевізор, вулиця.

Твої мізки стають стиснуті в якихось вуличних поняттях. Ти замкнений. Спробуй, переверни цей стаканчик.

І-раз доторкнувся до стаканчика і перекинув його. Метелик пурхнув, покружляв навколо гопників і полетів собі.

Івани дивилися вдалину, в якій, ніби один із візерунків змінної мозаїки, вертівся і зник метелик. І-раз протяжно промовив:

– Я знаю, шо на пастой тужиться-тужиться, але в упор так і не може народитись. – І додав: – Нам імінно нада в інстітут.

Брати Івани ввечері зазвичай купують (відчуйте слово «купують») багато насіння і весь вечір вдома готують різні страви, в яких обов’язковим інгредієнтом є насіння. Готують, чухають свої бороди, слухають старий французький шансон.

Але цього вечора вони вчинили інакше. Прийшли додому, засіли в кухні за столом і довго думали, до самого ранку. Співставляли, припускали, перевіряли, прораховували, але перед світанком все-таки вирішили. Гарна ідея – як калькулятор – скільки не клацай, все одно натиснеш знак «дорівнює».

підробка документів

Наступного дня Івани звернулися до їхнього старого знайомого хакера, який їм кілька разів у житті допомагав. До того чувака, в якого під нижньою губою був шрам. Так, ніби він сміявся на чотири губи.

Цього разу вони попросили підробити документи. І-раз мав стати професором біологічних наук, який сорок років пропрацював у канадському університеті і зараз вирішив повернутися на батьківщину, померти тут, ближче до шевченківського Канева, лишивши внукам будинок, «мерседес» і сорок вуликів із бджолами під Ванкувером. Ця легенда потрібна була для того, щоб влаштуватися співробітником у біологічний інститут.

Діловий костюм, який вони нав’ялили, ще коли йшли в депутати, зберігся добре. Звісно, костюми збереглися, бо гопники їх років сорок не надягали. Нащо їм костюм, якщо їхнє життя подібне на спортивки? Три білі смуги життя, три чорні смуги.

вперше зайти в інститут у віці семидесяти років

Іван влаштувався на роботу в інститут. Яким макаром йому це вдалося – хезе. Про що, якими термінами, з яким розумінням предмета він спілкувався з роботодавцем на співбесіді – хезе. Його документи були прийняті беззастережно – до його віку, здобутків, вказаних у резюме, роботодавці поставилися уклінно. Хто б не прийняв на роботу такого працівника, який до того ж не вимагає значних трудових зобов’язань і високої зарплати?

Кілька тижнів він притирався до свого нового трудового колективу. Спілкувався на будь-які теми, крім власне біології. При спробах заговорити з ним на наближені до анатомії людини теми І-раз робив аналітичний вираз обличчя і кивав так, ніби все знає, з усім погоджується і підтримує молодших співробітників у всіх пориваннях і починаннях.

В один із вечорів, за планом, який випрацювали старі гопники, за певний час після закриття інституту І-раз повернувся до входу в навчальний заклад і попросив охоронця пропустити його забрати окуляри, які дряблий гопник-біолог забув у себе в кабінеті. Охоронець впустив його в корпус.

За ті кілька тижнів, які він провів в інституті, Іван почерпнув багато наукових знань. Знав, чим відрізняється ікс-хромосома від бета-каротину, олігофренія від отоларинголога, струп від стовбняка.

Але найважливішим знанням, яке він ретельно опановував, було те, що І-раз дізнався, де розміщено кілька відеокамер. І дізнався, який периметр ті камери фіксують, і як їх оминути, щоб не потрапити у їхнє поле зору.

Він непомітно для камер зайшов у кабінет, де зберігалися заспиртовані ембріони людей і тварин. Підійшов у кінець стелажа, нахилився до правого куточка, запхнув руку в глиб полички, пошарудів там трохи своєю шерехатою, як шкірка вівсяного хлібця, долонею, і дістав невеличку, подібну на майонезну, баночку.

В баночці завмер невеличкий ембріон ненародженого немовляти.

символ вічного життя, що постійно народжується і ніяк не може цього зробити

Гопники зберігали свої експонати на острові в І-три – у старому будинку, в окремій кімнаті, у підвалі. Виставляли різні важливі для них реліктові предмети на полички, вішали експресивні, життєствердні фотографії на стіни. І-три двічі на тиждень ретельно, наскільки може бути ретельним старий бородатий хуліган, витирав пил з експонатів та загалом у кімнаті.

І-три та І-два в цей вечір чекали на брата в будинку. Вони знали, що сьогодні – визначний день – має з’явитися окраса їхньої приватної колекції. На честь цього вони накупили елітного насіння та по пляшечці вишуканого німецького пиваса. Більших доз пива не варто вживати, адже пенсія – музика для старих.

І-раз їхав до братів. Для того, щоб дістатися до будинку Іванів, треба було переплисти через озеро на човні – якихось п’ятдесят метрів від одного до другого берега. Іван неспішно гріб серед вечірньої тиші веслами і прислухався. У нього, глибоко в вухах, шарудів звук, ніби сиплеться пісок. Так буває при підвищеному артеріальному тиску. Іван хвилювався перед торжественним моментом. І з насолодою слухав, як з одного кінця голови в інший пересипаються його внутрішні жовтуваті зерна. Ніби в черепі не лишилося нічого, крім цієї гірської породи. Пам’ять стала піском, радість стала піском, старість стала піском. І цей пісок приємний, теплий, скільки б ти ним не блукав, – він грітиме тобі ноги і ніколи не покаже, в якому напрямку рухатися, щоб вийти звідти, зі своєї голови. Не рухатися, не виходити, не тікати. Ти назавжди застряг серед цієї трухляді, тож мусиш її любити.

І-раз пристав до берега, поклав весла, вийшов із човна, прив’язав до дерева на березі й неспішно пішов у будинок. У нього в сумці був головний експонат його життя. Головний експонат не тільки його життя. Він ніс сумку обережно, з відчуттям опіки.

точка, в якій все рано чи пізно застигає

Ви бачили, як у старих людей горять очі?

Ви бачили, як серед цієї почовпаної шкаралупи обличчя блищать дві живі зіниці?

Ви бачили, з яким хвилюванням трусяться руки цих людей, коли вони тримають одну з найважливіших для них речей у житті?

Ви розумієте, що за всю свою горбату житуху вони намножили тільки цей символ вічності, символ, який намагається народитися, але в нього ніяк не виходить?

Ембріон, який завмер в один із перших моментів свого розвитку.

Гопник, який ніколи в житті не міг вирватися з-під пластикового стаканчика.

Людина, що постійно не помічає своїх горизонтів і застрягає на певному моменті розвитку.

Поет, якому здається, що слова – це тільки слова, і між ними нема жодного ковтка повітря.

Точка, в якій рано чи пізно застигає кожен і не усвідомлює, як можна розвиватися далі. Борсається під стаканчиком, глухо б’ється об нього, і нічого не вдається.

полум’я дорівнює полум’я

Гопники сиділи в напівтемній кімнаті мовчки, передавали з рук в руки баночку з ембріоном, вдивлялися в неї, виставляли на світло, що блимало з палаючого каміна в кімнаті будинку І-три.

І-два взяв ембріон і підійшов ближче до каміна, щоб його роздивитися. Йому здалося, що місце, де мали бути очі в нерозвинутого немовляти, зблиснуло, ніби там два маленькі відполіровані вістря життя.

І-три з І-раз сиділи на стільцях і спостерігали за рухами І-два. Вони почувалися так, ніби на виставі, на головній виставі свого життя, тільки замість спортивок і кепки їх приглючило, що вони сидять у чорних блискучих смокінгах.

І-раз заговорив, як завжди, своїм старим гопівським вуличним жаргоном:

– У нас в колекції намутилася нехіла шняга, яка підводить, карочє, таку собі риску. Всі діла, там мутки, шо будуть далі – це, атвічяю, буде галімим відбитком, васянським порожняком. І мене така тєма стрімає, братухани. У мене сьодні в бошці застрягла одна мисля. Ми збирали ці всі, так сказать, життєві заманухи для того, шоб не стріматися смерті, шоб в нас була тяга до житухи, чуйка, шо ми за цю житуху всіма сороканожками держимось, можемо на неї забити, взяти на руки, шифрувати в своїй колекції. Але ми, пацани, збирали по крапалю, не, так сказать, прояви життя, – тут він на мить замовк і глибоко зітхнув. – Я до чого? Я так, опа-опа, прикинув сьодні. І шо я вам маю шо сказати. Ми назбирали колекцію страху смерті.

І-два почув це, і йому стало різко погано, схопило серце.

Він смикнувся і рукою схопився за ліву сторону грудей.

Він почав ковтати ротом повітря.

Баночка з ембріоном вислизнула у нього з рук, впала на бильце, що роз’єднувало підлогу і камін, в якому горіли дрова. Банка розбилася, і спирт, що був у ній, раптово спалахнув. Кінчик килима перед каміном миттєво зайнявся вогнем.

Івани струсили з себе понтовий глюк чорних смокінгів, кинулися до каміна. Невеличке полум’я щосекунди збільшувалося, пришвидшено розповзалося підлогою, ніби кілька спраглих у пустелі в момент, коли побачили оазу.

І-три обережно підхопив І-два і відтягнув його від каміна, поклав його руку собі через плече і повів з кімнати у двір, на свіже повітря. Поклав його на сходах на вулиці й пошкандибав своєю пенсійною швидкістю у ванну кімнату, до аптечки за ліками.

В той час І-раз намагався загасити вогонь. Він стягнув з дивана простирадло і побіг у кухню намочити його. Повернувся й помітив, що полум’я було вже його зросту, вільно ходило кімнатою і качало свої права. Він кинув на частину вогню простирадло, іншу частину намагався затоптати ногами, але це йому майже не вдавалося зробити – вогонь сильно пік і не давав підступитися. Так ніби висока температура вміє штовхатися.

В той час І-три повернувся з ліками на сходи будинку, дав їх І-два і заходився заспокоювати брата, масувати йому скроні, втихомирювати.

І-раз в цей час боровся з полум’ям у будинку. Він побіг на кухню і налив у відро води. Але поки у відро ллється вода, полум’я робить свою справу. Іван виливав воду у полум’я. Цю процедуру Іван повторив кілька разів, і коли вчергове вбіг з відром у кімнату, то вже не міг дихати – чадний газ стиснув йому горло, так, як сам І-раз колись безліч разів стискав горло своїм ворогам.

Іван вилив воду в вогонь. Полум’я настільки розповзлося, що проковтнуло цю рідину і не вдавилося, а навпаки, ніби розізлилося і зі ще більшою агресією посунуло пожирати всю кімнату, стіни, гардини, килимок, диван, картини, шафу. Навіть Іванова борода на мить зайнялася, але він рукою змахнув вогник з-під обличчя.

Ембріон згорів першим.

Так багато років у банці чекати свого народження, так раптово відчути життя, так миттєво прожити.

Неймовірна дика жага до того, щоб на повну відчути життя, може спалити тебе в одну мить.

Іван вирішив звалювати з будинку. Пожежа почалася у вітальні, біля вхідних дверей. Тому бігати кімнатами й збирати необхідні речі сенсу не було. Звідти можна не повернутися.

У підвальну кімнату, де є всі експонати їхньої колекції, теж не можна спускатися. В підвалі через це полум’я можна буде лишитися назавжди. І для того, щоб потрапити на небеса, треба буде спершу зробити підкоп. Такий, який вони робили колись, коли вибиралися з будинку майора міліції.

свіже повітря з баночки з-під майонезу

Іван вибіг до гопників на сходи. Допоміг підвестися братові, йому вже ставало трішки легше, попускало.

Вони повели І-два до озера і посадили його в човен. Треба було покидати цей острів, сьогодні тут спокійно не переночуєш.

Брати озирнулися і задивилися на будинок. Він повністю палав. Полум’я діставало гілок дерев, і пожежа збиралася перекинутися на весь садок. Збиралася спалити острів, на якому останні кілька десятків років свого життя кружляв І-три, ніби рибка, яка не може зрозуміти, що вона вже не в акваріумі.

І-три раптом вибіг з човна й гукнув, що зараз повернеться. Він зник за будинком. Брати хвилювалися, вони не могли зрозуміти, нащо їхній брат побіг в глиб острова, в глиб пожежі.

За кілька хвилин нервового чекання з-за будинку до гопників вибіг пес. Це був великий пес І-три, який жив тут на ланцюгу вже років сім. Коли його знімали з ланцюга, він ставав добрим, лащився і грайливо стрибав до людей.

І-раз спершу подумав, що їхній брат – це зашифрований вовкулака, який побіг за будинок тільки для того, аби його брати не бачили, як він перетворюється на собаку.

Пес бігав уздовж берега, не знаючи, як застрибнути на човен.

З-за палаючого будинку, витираючи з обличчя пасма сажі, вийшов І-три.

плисти далі

Івани разом із псом у човні відпливли від берега.

Але вони не тікали нікуди, не поспішали перепливати озеро. Просто мовчки дивилися на вогонь, що потроху віддалявся.

Вода ритмічно хитала човен. Було чути, як хвилі плюскотять об стінки човна. І-раз, і-два, і-три, і-раз, і-два, і-три. Як вальс.

Брати зупинилися в спокійній течії й споглядали видовище – палаючий острів.

В озері час від часу плескалась риба. І час від часу Івани перекидалися фразами. У їхніх словах кудись повністю зник наліт вуличного жаргону, той зубний наліт з кислим присмаком, який з’являється на зубах, якщо їх не чистити. Вони говорили так, ніби щойно почистили зуби.

– В кімнаті було так спекотно. Ніколи не знав, що при пожежі повітря стає таким гарячим, – промовляв І-раз.

– У нас в житті були й гарячіші ситуації, – відповідав І-три.

– Так, бувало, – погоджувався І-два. – І мені здається, що тільки зараз нарешті догоряє, он там на острові, все це незграбне життя, весь цей чан зі смолою.

– Пам’ятаєте ті часи, коли у нас був спільний мозок на трьох? В мене іноді ностальгія прокидається, – чомусь згадував І-раз.

– Зі спільним мозком чи без нього, а ми так ніколи в житті й не посварилися, – зауважував І-два.

– Здається, є важливіші речі, ніж щось спільне, – відповідав І-три і показував на палаючий будинок.

– Не будь таким занудним, – усміхався І-два.

– От і посварилися, – плескав брата по плечу І-раз.

– Дивись, у твого пса теж горять очі, – казав І-раз.

– Дай йому краще жменю насіння, він його любить, лащитись починає, – відповідав І-три.

– Ти не шкодуєш за домом, брате? – питав І-два.

– Та це дрібниця. Нематеріальне важливіше – воно зникне тільки разом зі мною, – припадав на умняк І-три. – А в кращому випадку, протриває довше за мене.

– Точно, – вдумливо усміхався І-раз і гладив свою густу стару бороду. – І наші ступні колись перетворяться на дві рибини, а пальці – на п’ять хлібів.

2013–2014

Content

Павло Коробчук
Священна книга гоповідань

Передмова

Чьо

Любов – це тобі не кохання

Сокира і бабуся

Знеболювальний чай на Євромайдані

Вампіри завжди лишаються вампірами

Як гопники депутатами ставали

Священна нирка

Все горить, все змінюється, або катехизис

Елітний ірландський секонд

Негр Ганьба

Колекціонери страху