Лесь Подерв’янський

Герой нашого часу (збірник)

Герой нашого часу

(Повісті перша та друга)

Повість перша

Дійові особи

Савка, герой нашого часу.

Ахванасій, учень Савки.

Митродора Пилипівна, вже пожила, але гарна курва.

Анжела, Жанна і Вероніка, блядовиті дівчата.

Соломон, молодий і наглий жид.

Дія перша

Великий стіл. На столі стоять миски з бацилою.

За столом сидять Савка і Ахванасій і наябують бацилу.

Савка (з набитим ротом до Ахванасія). Я сьогодні Анжелу виїбу, бля буду. Ти в це діло не мішайся. Бо я тобі залупу відріжу і натягну на їбальника, бля буду, пойняв?

Ахванасій. Пойняв.

Савка. Курва буду.

Савка гидко спльовує шматком бацили на підлогу.

Савка (до Ахванасія). Підбери, синок хуїв.

Ахванасій похапцем підбира з пола неапетитні шматки бацили.

Савка. Їж, шакал йобаний.

Ахванасій похапцем з’їда бацилу.

Савка. Кому спасіба нада сказать?

Ахванасій (з набитим ротом). Дяді Савці.

Савка. Вчити вас, синків, треба. Ніхуя ще служби не пойняли.

Савка витира масні губи піджаком і любовно ляскає Ахванасія по маленькому лобі, так що той гепається на запльовану Савкою підлогу.

Савка (задоволено). Шо не ясно, йоб твою в Дарданели мать?

Ахванасій мовчить, низько опустивши маленького лоба, і раз по раз любовно зиркає на Савку манюніми оченятами.

Савка. Шо стоїш, як Ісусик? Бабу їбав?

Ахванасій. Ги-и-и…

Савка. А хочеш їбатися?

Ахванасій. Ги-и-и…

Савка. Ги-ги, йобаний череп.

Дія друга

Квартира Соломона з великими бра, консолями, камінами і канделябрами.

В квартирі Анжела, Жанна і Вероніка.

Вони бавляться різними цацьками, що їх так багато в квартирі у Соломона.

Входить Соломон, зі смаком одягнутий в домашнього фартушка.

Соломон. Дівчата, хто буде чай пить, а хто кохве?

Анжела. Я кохве буду.

Жанна і Вероніка. Ми теж кохве будемо.

Входить Митродора Пилипівна, вже пожила, але гарна курва.

Митродора Пилипівна. Я щас була на діспуті «Шо такоє щастя». Нічого, культурно побазарілі, правда, лєктор був якійсь припєздяний.

Анжела. Я так думаю, што щастя каждий по-своєму понімаєт. От у меня бил одін пацанчік, ми с нім встречалісь, так он мнє всьо врем’я свой характер показував…

Раптом відчиняються двері, і в кімнату ввалюються Савка і Ахванасій. Вони в розхристаних тулупах, сопуть і дико зиркають по сторонах налитими кров’ю оченятами.

Митродора Пилипівна (сама до себе). Гарний пацанчік, їбать мене в дишло!

Савка (грізно). Анжела, тєбє двє мінути на розмишлєніє. Наябуй кохве і пиздуй за мной.

Ахванасій (дивиться на Савку ніжним поглядом). Ги-и-и…

Анжела. Ти посмотрі, какой он бистрий!

Савка. Харош піздєть.

Соломон. А хто ви такой? Прішлі, матюкаєтесь тут. Што такоє?

Савка. Та йоб твою мать, жидок. Я тебя раз перєїбу – у тєбя залупа отвалиться.

Ахванасій. Савка, впиздь його, шоб не базарив.

Савка пиздить Соломона. Соломон відразу ж пада.

Митродора Пилипівна (сама до себе). От ето удар!

Савка. Шо, нравиться? На.

Савка пиздить Митродору Пилипівну.

Митродора Пилипівна падає, як мішок з гамном.

Ахванасій. Так їх, дядя Савка.

Савка (агресивно харчить). Щас в ігру поіграем. Цель ігри – вийти живим із боя. Всім стать к стєнє.

Ахванасій. Га – га-га (регоче).

Вероніка. Савка, не пиздь, я нє винєсу.

Савка. Винєсєш.

Савка пиздить Анжелу, Вероніку і Жанну.

В результаті на полу лежать п’ять тіл без ознак життя.

Савка (чуха потилицю). Піздєц, нахуй.

Ахванасій. А тепер що робить будемо?

Савка (шуткує). А будемо хуєм груші збивать.

Ахванасій. От погуляли ми сьогодні! Особенно я ржав, коли ви тьолок пиздили. Ото піздєц!

Савка (мєтко подитожує). В етой жізні так, Хваня, хто сільнєє, тот і прав.

Ахванасій. Ги-и-и…

Завіса

Повість друга

Дійові особи

Савка, герой нашого часу.

Ахванасій, учень Савки.

Горгона Пилипівна, сестра впиздженої Савкою Митродори Пилипівни.

Хабібулін, кунак Савки.

Єгорка Іванцов, геолог і дурний кацап.

Васіліса Єгоровна, женщіна мужской мєчти.

Дія перша

Страшне провалля, над яким жахливо літають орли.

Над самим краєм провалля стоять Савка і Ахванасій і плюють униз.

Савка (плює униз). Пригай, нахуй!

Ахванасій (плює униз). Ну його в пизду, блядь!

Савка (показує на орла). Дивись, блядь нахуй.

Савка бере каменюку і мєтко швиря в орла.

Підбитий орьол камнєм падає вниз.

Ахванасій. Савка, а шо ти кинув?

Савка. Гранату.

Обидва регочуть. Деякий час Савка і Ахванасій з цікавістю дивляться вниз.

Савка (плює униз). Піздєц, нахуй.

Ахванасій (плює униз). Мєткость рук, блядь, і нікакого мошенства.

Дія друга

Аул. Біля аулу сидить Хабібулін і пале люльку, набиту кізяком.

Входять Савка і Ахванасій. В руках у Ахванасія забитий орьол.

Ахванасій (до Хабібуліна). Стоїмо, бля, а він летить, бля, так Савка як запиздячить, бля. Кажу: «Піздец, нахуй», – а Савка: «Ніхуя собі», – та палкою як переїбе, каже: «Чмо йобане». Знаєш Савку? А я забрав, оце борщ зваримо. Ніхуйово погулялі.

Савка (плює). Нє дєлай волни, Хваня.

Хабібулін (осматрює забитого орла). По-вашему, ето сич називається?

Ахванасій. Шо за сич, блядь, ніхуя не просцу.

Савка (внєзапно). Чурка йобаний, блядь, чєрез мінуту віжу борщ на столє, кругом всьо блєстіт-свєркаєт! Шо не ясно, бля?

Хабібулін бистро зникає, несучи з собою орла.

Ахванасій. Йобані чурки заїбали, нахуй.

Ахванасій підбира люльку, набиту кізяком, покинуту Хабібуліним, і пале її.

Мимо проходить Горгона Пилипівна, сестра забитої Савкою Митродори Пилипівни, вдягнута туристкою.

Ахванасій. Диви, Савка, мамка нехуйова.

Савка. Я таких мамок, Хваня, тоннами на хую вєртєл.

Ахванасій. Було б время, можна було б зайня тися. Неохота тока мудохатися.

Горгона Пилипівна. Рєбята, ви нє студєнти, случайно?

Савка (спльовує). Ми доктори, нахуй.

Горгона Пилипівна. Зачєм же ви так грубо? Я к вам по-харошему. Вот у меня сєстра в горо дє, она тоже студєнткой била, так, знаєте, інтє рєсно – новая жизнь. А у молодьожі сєйчас вообщє тяга к знаніям. Я б, кажется, всьо б отда ла, чтоб знов ето всьо пєрєжіть – такой ето кайф. Так, что лі, по-вашему, називаются еті ощу щєнія? Ви нє смотрітє, што я старая, я ваші еті молодьожниє слова знаю, сама такая була. І випить могу, і поговоріть, і поспоріть. Ну от, скажітє – хто ваш любімий поет? У мєня такоє мнєніє, єслі чєловєк нє любіт поезію, он сам сєбя обкрадиваєт, мне жалко такого чєловєка! Ілі, когда я віжу, молодой, культурний чєловєк бьйот кота, ето ж он сам сєбя обкрадиваєт, ето ж он нє кота бьйот, а сєбя! А ви говорітє! Для мєня, єслі чєловєк нє любіт пріроду, нє любіт животних, нє знаєт поезію родного края, он для мєня нє существуєт!

Під час балачок Горгони Пилипівни Савка і Ахванасій сидять мовчки, дегенеративно відкривши роти, як то роблять хворі на аденоїди, і мовчать.

Горгона Пилипівна. От я смотрю на вас: молодиє, здоровиє, умниє, всьо у вас єсть, – і завідую вам по-харошему. Всьо у вас впєрєді!

Ахванасій. Заїбала нас тут, шось пиздить, а шо – хуй просциш.

Савка. Переїби, шоб не пизділа.

Ахванасій пиздить Горгону Пилипівну.

Горгона Пилипівна падає довго і важко, як мішок з гавном.

Входить Хабібулін з відром, у відрі кипить борщ, зварений з орла.

Хабібулін. Ми з неї тоже будєм борщ варить, чи може так зажарім, нахуй, да і з’єдім?

Савка. Чурка хуєв! Скіки тєбя учіть можна, блядь! А шо, борщ залупою їсти будем?

Хабібулін похапцем кидається за ложкою.

Тим часом Ахванасій витаскує з борща противну орлячу голову і висмоктує в неї мозги.

Ахванасій. Ти, Савка, попробуй! В голові фосфору дохуя, волоси випадать перестануть.

Дія третя

В горах.

Єгорка Іванцов, геолог і дурний кацап, і Васіліса Єгоровна, женщіна мужской мєчти, рвут траву і собірают камні.

Єгорка Іванцов (наморщивши лоба). Врємя собірать камні і врємя іх разбрасивать, как ви счітаєтє, Васіліса Єгоровна?

Васіліса Єгоровна. Об чом ви щас думаєтє, Єгорка?

Єгорка. Єслі чєстно, то я думаю о вас, Васіліса Єгоровна.

Васіліса Єгоровна. Вот как! Ето уже становітся інтєрєсно. І что же ви обо мнє думаєтє?

Говорячи всю ету мульку, Васіліса Єгоровна прінімаєт очароватєльную позу, стріля глазами в різні боки і поправля на головє волоси красівими жестами рук.

Єгорка Іванцов. Я думаю, что такая женщіна, как ви, должна украшать жизнь мужчіни, Васіліса Єгоровна. Можно, я вас поцелую?

Васіліса Єгоровна. А вот етого как раз і ніззя.

Єгорка Іванцов. Как же так, почєму ніззя?

Васіліса Єгоровна. А так, ніззя і всьо.

Васіліса Єгоровна показує Єгоркє Іванцову кончік язика, отчєго дєлается єщьо прєкраснєй. Саме в цю мить з’являється Савка зі своїми учнями – Ахванасієм і Хабібуліним.

В руках у Савки камінь, який він тупо підбрасує в руці.

У Ахванасія в руках кусок іржавого дрота, який він, сам не знаючи для чого, підібрав з підлоги.

У Хабібуліна в руках забитий ховрашок, котрого він несе за задні ноги.

Ахванасій (показує на Єгорку і Васілісу). Диви, Савка.

Хабібулін. Синка раз запиздячить, і піздєц йому буде.

Єгорка Іванцов (побачивши Савку з компанієй). Товаріщі, сюда ніззя, тут гадюк много, укусят!

Ахванасій. Пригай вніз, синок хуєв, пока я разрєшаю!

Єгорка Іванцов (виймає геологічєскій молоток). Тока попробуйте подойті, уркагани, всєх повбиваю!

Під час цеї гнєвної речі Хабібулін кида в Єгорку ховрашком і влучає йому в їбальніка. Єгорка падає і плачучи повзе з гори вниз. Васіліса Єгоровна, яка безперечно вважає, шо щас її нємєдлєнно будуть їбати, гнєвно свєрка глазами і робить хорошу міну при поганій ігрі.

Васіліса Єгоровна. Тока попробуйте подойті, подонкі, я брошусь уніз!

В словах Васіліси Єгоровни бринить надія на те, шо, может, всьо обойдьотся тіхо-мірно і їй не прийдьотся цього робить.

Савка. Пригай, нахуй!

Ахванасій (запопадливо). Так шо, Савка, може їбати і нє будем, мєнє шо-то нє хочєтся…

Хабібулін (запопадливо). Нахуй она нам така здалась. Правда, дядя Савка?

Васіліса Єгоровна. Хлопчики, та ви шо?

Савка. Пригай, нахуй!

Васіліса Єгоровна. А может, давайтє поговорім, рєбята. Ви ізвінітє, я сначала, було, подумала, шо ви жлоби, так вийшло случайно. Ви мнє даже понравілісь, я даже подумала, какіє інтєрєсниє пацанчікі в горах гуляют…

Васіліса Єгоровна починає роздягатись, стоячи на краю обрива.

При цьому вона прєлєстно висовує кончік язика.

Савка. Ця хуйня тобі нє допоможе. Хлопці, будєм грать в ігру «Артілєрія бьйот по своїм».

Савка і хлопці набирають повні жмені каменюк.

Васіліса Єгоровна, стоячи на краю обрива, іздає пронзітєльний крик і взмиває ввись. Деякий час вона кружляє в повітрі, потім безвозвратно ісчєзаєт в разрєжонних пространствах горного повітря.

Савка, Ахванасій і Хабібулін стоять мовчки, над ними літають орли. Хабібулін і Ахванасій чухають потилиці.

Ахванасій. Заїбали, курви, чи женщіни, чи, може, якісь кури, хуй просциш…

Завіса

Пацавата iсторiя

П’єса з театрального життя

Дійові особи

Гриша Нєпєйвода, карлік з театрального коллєктіва «Орфєй і Еврідіка».

Вася і Пєтя Твєрдохлєбови, ліліпути з коллєктіва «Орфєй і Еврідіка».

Гнат Пилипович Рак, іграющій режисьор і іспол нітєль ролі Орфєя.

Лариса Сидорівна Сало, ісполнітєльніца ролі Еврідікі.

Коля і Поля, ідіоти-дауни.

Люба Неїжмасло, женщіна-коняка з конкурірующего коллєктіва «Арієль».

Льова Ковбаса і Стьопа Хулімулін, горбуни з коллєктіва «Арієль».

Клім Моісєйович Кац, головний режисьор народного театра імені турецького комуніста Залупа Хуйбердиєва.

Уляна Юхимовна Світисонечко, юродива старушка.

Дія перша

Кабінет Кліма Моісєйовича Каца.

В кабінеті сидить Клім Моісєйович, зайнятий у справах.

Входить Гнат Пилипович Рак, Гриша Нєпєйвода і ідіот Коля.

Гнат Пилипович Рак .

Дозвольте к Вам, Клім Моісєйович поважний,

Звернутися у справах очень важних.

Входить Льова Ковбаса, Стьопа Хулімулін і Поля.

Льова Ковбаса .

Клім Моісєйович, послушайте міня,

Ви підарасів етіх бойтесь, как огня!

Гриша Нєпєйвода .

Я в страшном гнєвє, помолчі, мудак,

Когда говоріт Гнат Пилипович Рак!

Стьопа Хулімулін .

Моя твою возьмьот за голу сраку

І харашо отпіздіт, як собаку.

Клім Моісєйович Кац (велично).

Ідітє нахуй всє, покіньтє кабінєт!

Всє дєлают одін шаг вперьод.

Всі (хором). Нєт!

Під час суперечки ідіоти-дауни Коля і Поля мовчки дивляться один на одного і сопуть.

Видно, що вони подобаються один одному.

Входять Вася і Пєтя Твєрдохлєбови, ліліпути з коллєктіва «Орфєй і Еврідіка».

Вася Твєрдохлєбов (до Гриши Нєпєйводи).

Лариса Сидорівна Сало

Сьогодні под трамвай попала,

І он їй іспортіл всьо їбало.

Гриша Нєпєйвода .

Она жива?

Пєтя Твєрдохлєбов .

Жива, конєшно,

Но надо что-то дєлать спєшно,

Єйо нам нєкєм замєніть.

Клім Моісєйович Кац .

Сказав я, нахуй всі ідіть!

Входять Лариса Сидорівна Сало і Люба Неїжмасло.

Обидві страшні.

Люба Нєїжмасло .

Смотрітє, от хуйова баба,

І відно, шо на пєрєд слаба.

Лариса Сидорівна Сало.

Молчі, ти, тарапашня сука,

Для мєня відєть тєбя – мука.

Гнат Пилипович Рак.

Ви, курви, обє замолчіть!

Клім Моісєйович Кац.

Кажу я, нахуй всі ідіть!

Гнат Пилипович Рак.

Клім Моісєйович прекрасний,

Ви нє волнуйтєся напрасно.

Ми всьо устроім вєрі гут.

На Любу зрітєлі ідут,

Однак для ролі Еврідіки

У нєйо від нємного дікій,

К тому ж вульгарний лєксікон,

Проісхождєньє видаст он!

Я прєдлагаю їхню Полю

Всєрьоз попробовать на ролю,

І тєм убить двох зайців вмить.

А коллєктіви заміріть.

Німа сцена.

Клім Моісєйович Кац.

Товариш Рак, ви шо, мудак?

Гнат Пилипович Рак.

Іначе нам ніззя нікак.

Ми Полю паранджою вкроєм.

Тєм самим нєдостаткі скроєм,

А сцену, де вона в могилі,

Ми сдєлаєм, как–будто в милі.

Потом она садітся в гроб…

Клім Моісєйович Кац .

Ваш план уже мнє остойоб.

Гнат Пилипович Рак (нєвозмутімо пояснює).

Ми образ видєляєм главний,

Характєр героїні славний.

По-мойму, будєт заїбісь!

Клім Моісєйович Кац .

Ви в страшні дєбрі забралісь.

А вийдєт с етого хуйня.

Орфєй в нас хто?

Гнат Пилипович Рак .

Канєчно, я.

Клім Моісєйович Кац .

Ну ладно, щас в пизду ідіть.

Глядіть, мєня не підведіть,

Бо нам усім тогда піздєц.

Всі (хором).

Клім Моісєйович, какой Ви молодєц!

Дія друга

Генеральна репетиція спєктакля «Орфєй і Еврідіка».

Сцена зображує собою пекло. Кругом стоять казани, в яких булькотить смола. На сцені Гнат Пилипович Рак в костюмі Орфєя, Гриша Нєпєйвода в костюмі Князя тьми і світа чортів, в яких можна впізнати наших старих знайомих Васю і Пєтю Твєрдохлєбових, Льову Ковбасу і Стьопу Хулімуліна. Вони тримають в руках списи і тризуби, як то і положено чортам. В залі сидить Клім Моісєйович Кац з колокольчиком.

Гнат Пилипович Рак (в ролі Орфєя до Гриши).

К тєбє прийшов я нє таясь,

Тьми вогкой пацаватий Князь.

Гриша Нєпєйвода .

Как же посмєл ти, підарас,

Покой нарушіть мой сєйчас?

Клім Моісєйович Кац звонить в колокольчик: «Дінь-дінь-дінь».

Клім Моісєйович Кац .

Мнє кажеться, что ету фразу

Проізносіть нє стоіт сразу.

А, єслі можно, мєдлєнєй…

Гнат Пилипович Рак .

Клім Моісєйовіч, Вам віднєй.

(До чортів.)

Ей ви, хуї, давайте гроб!

Льова Ковбаса .

Ти нє командуй, долбойоб!

Коля, Вася і Петя вкатують на сцену гроб.

В ньому лежить Поля в паранджі.

За гробом мовчазно йдуть Лариса Сидорівна Сало і Люба Неїжмасло, одягнуті страхопудалами.

Гнат Пилипович Рак .

О, це она, моя прекрасна!

Уви, я странствував напрасно,

Уже єйо нє ожівіть…

Починає грати на арфі.

Гриша Нєпєйвода робить руками паси, щоб Поля встала.

Клім Моісєйович Кац .

Поля, вставай!

Лариса Сидорівна Сало .

Токо блядь так заставляє сєбя ждать!

Поля лежить. Люба Неїжмасло пиздить Полю дрючком.

Поля вивалюється з гроба і падає на підлогу з сильним стуком, вже нежива.

У цю ж мить Коля закалує Любу Неїжмасло списом.

Гнат Пилипович Рак грає на арфі все голосніше.

Клім Моісєйович Кац .

Хуйню негайно прєкратіть!

З цими словами Клім Моісєйович кида у Колю колокольчик і влучає йому просто в лоба.

Коля і колокольчик падають, причому колокольчик звенить, а Коля ні, бо мертвий.

Гнат Пилипович Рак хуярить на арфі Andante, але ніхто на сцені не встає, як того потребує п’єса про Орфєя. Замість цього на сцені з’являється Уляна Юхимовна Світисонечко, юродива старушка.

В руках у неї противотанкова граната.

Уляна Юхимовна Світисонечко .

Ложись на пол, піздоболи!

Всі кидаються на пол, причому поспєшно, кинута Гнатом Пилиповичем Раком арфа іздає протівний звук.

Уляна Юхимовна Світисонечко .

Ви мене іжвінітє жа хуйову дікцію,

У меня кольцо в жубах.

Дійсно, Уляна Юхимовна не бреше, в зубах у неї кольцо від противотанкової гранати.

Клім Моісєйович Кац .

Нє вєрю! Нє вєрю!

Уляна Юхимовна, яка все чула, починає страшно реготати.

Під регіт Уляни Юхимовни завіса поступово закривається.

За завісою чути страшний вибух.

Світло гасне.

У темряві і тиші чути жахливий стук телетайпа.

Голос діктора.

Останнім часом діяльність терористів знов активізувалась, Сьогодні невідомими особами була закинута бомба в театр імені Залупа Хуй бердиєва під час постановки опєрєти «Орфєй і Еврідіка». Деякі обозрєватєлі думають, шо вибух – дєло рук мафії, но отчєго на самом дєлє проізошла ця пацавата історія, ніхто об’ясніть не може.

Кінець

Кацапи

(присвячується національному питанню)

Дійові особи

Владімір, кацап.

Алєксандр, кацап.

Надєжда, кацапка.

Ємєльян, кацап.

Валєнтін, малолєтній кацап, син Надєжди.

Гриша, борець.

Миша, боксьор.

Толя, синок Опанаса.

Опанас, спрацьований уркаган.

Голос із моря, який належить купающємуся вєтєрану.

Дія перша

Веранда з самоваром і віноградом біля самого синього моря.

На морі штиль. На веранді сидять кацапи і грають у карти.

Алєксандр (до Надєжди). Владімір-то твой, в ігрє нє бєльмєса нє пєтріт.

Владімір. Нарвался на туза моєво, а тєпєрь вот і злішся. Злішся вєдь?

Ємєльян. Что у нас тєпєрь – двє послєдніх?

Надєжда. Ти что, друг сітний, с луни, что ль, свалілся, щас дєвочєк-то нє бєрьом.

Алєксандр. Владімір, ти что, підарас, с чєрви захода-то нєт. Нєт, ну ви посмотрітє, єму об’ясняєш, а он сідіт, как нєрускій, єблом торгуєт.

Надєжда. Валєнтін, японскій бог, почєму у кота яйца-то открутіл? Твой кот, что лі?

Валєнтін (хітро). Мамочка, я одін разочєк-то дьорнул.

Надєжда. Ти гляді у меня, Валєнтін!

Алєксандр. Надєжда, да ну єго к монахам, ми что – іграєм ілі нєт?

Владімір. Нічєво, пацаньонок-то боєвой растьот. Скажи дядє: «Вот вирасту, дядя Алєксандр, і тєбє яйца-то одкручу, чтоб ви блядовалі помєньше».

Валєнтін. Вот вирасту, дядя Алєксандр, і Ваші яйца-то одкручу, чтоб ви блядовалі помєньше.

Всі кацапи регочуть.

На морі потихеньку здіймаються хвильки і приємно хлюпають у берег.

Дія друга

Общій вагон забацаного поїзда.

На лавках сидять Гриша, Миша, Толя і Опанас.

Вони дивляться в вікно, чистять рибину, п’ють чай з алюмінієвого подстаканніка і, взагалі, розважаються, як положено у поїзді.

Толя (дивлячись у вікно). Папа, оно дивись – самосвал.

Опанас (гладить синка по голові). От якби ти, синок, щас на дорогу вибіжав, де той самосвал, так би усі кишкі у тєбя б і шваркнулі.

Толя. Папа, оно диви, гори. Папа, а там наші билі?

Опанас (гладить Толю по голові). Билі, синок, ані кругом билі.

Толя. Папа, а оні там стоялі насмєрть?

Опанас (пиздить Толю по голові). Замовч, не пизди, вже заїбав батька в доску!

Миша. Воно – дитина, нє понімає, шо папі тяжело.

Гриша. Ви здалеку їдете?

Опанас. З тюрми.

Миша (дістає вино). Батя, будеш пить?

Опанас. Та блядська печінка, ну, наливай.

Толя. Папа, і мєнє дай.

Опанас. На, тіки сцять не проси.

Всі випивають.

Опанас. У морі викупаюсь, нахуй, і його от скупаю (показує на Толю), йому врачі сказалі, шоб у морі купався.

Толя. Папа, а шо лучше: пулємьот чи танк?

Миша. Танк лучше. По пулємьоту раз пиздане – і піздарікі.

З цими словами Миша наливає вино Опанасу, Гриші, Толі і собі.

Толя. Папа, я, як виросту, вивчусь на ахвіцера чи на командіра. А шо лучше: ахвіцер чи командір?

Гриша. Та одін хуй.

Опанас. Вафльониш ти єщьо на ахвіцера учіться.

Миша. Скажи, Толя: «Заїбав ти меня, папа, своімі ахвіцерами». Скажи: «Я на морє їду купаться». Хочєш купаться?

Толя. Я стрілять хочу.

Дія третя

Веранда з самоваром і кацапами.

На морі приємно штормить.

Владімір бере в руку чималу каменюку.

Владімір. Надєжда, посмотрі, как я щас ка мєнь-то брошу.

Надєжда. Ну, што ти, как пацан, сєбя нє ува жаєш. Вєдь старий-то поц уже!

Владімір. Вот давай поспорім, раді смєха-то. Трі раза подскочіт!

Владімір кида каменюку в море, яка відразу ж тоне.

Надєжда. Ну што? Абасрался, підарас! Што, нє стидно?

Ємєльян. Владімір, камєнь-то плоскій надо брать. Посмотрі, как у мєня раз пять подскочіт.

Надєжда. Как пацани, єй-богу! Люді-то кругом смотрят, мудозвони стариє!

Владімір. Молчі, курва, а то і тєбя бросім в морє, нахуй!

Іспугана Надєжда молчіт.

Владімір і Ємєльян кідають камні.

Алєксандр, завідуя ім, знаходе огромну каменюку і, вимахуючи нею, біжить униз.

Алєксандр. Пока ви тут мудохалісь, я вот што нашол.

Алєксандр показує Владіміру і Ємєльяну скользку, протівну каменюку і швиряє її в море.

Голос з моря. От я, блядь, щас якомусь підарасу кину!

З моря вилазе вєтєран війни в плавках і з колодками на волохатих грудях.

Одна нога в нього на 10 сантиметрів коротша за іншу.

Вєтєран (до Алєксандра). Я, блядь, пиздану одін раз, так мєня люба больніца возьмьот, а тєбя нєт!

Валєнтін (до Алєксандра). Дядя Алєксандр, вам что, дядя калєка яйца открутіт, чтоб ви блядовалі помєньше?

Тривожна мовчанка.

Шторм на морі сильнішає.

Дія четверта

Общій вагон забацаного поїзда.

За столом сидять п’яні Гриша, Миша, Опанас, Толя і ведуть свєтскую бєсєду.

Миша (до Гриші). Сижу я в барі в Прибалтікє, кругом старінні стулья. Так заїбісь здєлано. Заходить мудак і каже мінє: «Ето мєсто мойо, может, ви пєрєсядєтє?». А я говорю: «Ніхуя собі! Ти шо, абарзєл, пацан? Может, ти сам пєрєсядєш? Я їбу такі варіанти».

Гриша. Я тєбя за то уважаю, Миша, шо ти рісковий парєнь.

Миша. В них, в Прібалтікє, блядь, на уліцах всьо не по-нашему напісано. А спросі шо-небудь, так он сначала так посмотріт, а потом по-своєму шось тири-пири. По-руські ніхуя не понімає. А тьолкі хуйовиє в них. Так (показує рукой біля голови) єщьо нічєво, а остальноє – хуйовоє.

Гриша. І шо, і кругом не по-нашему написано?

Миша. Та йоб твою мать, нахуя мне піздєть!

Опанас (до Толі). Сина, оно подивись – морє.

Толя (без ентузіазма дивиться на море). Папа, а морє – оно большоє, так шо другого бєрєга нє відно?

Опанас. У бінокль відно.

Толя. А єслі бінокль зламався, тогда відно?

Опанас. Та заїбав – відно, шо ж тада увідіш?

Толя. Папа, а на том бєрєгу наші?

Опанас (зловісно). Там кацапи.

Всі зловісно мовчать.

Поїзд зупиняється, чути крики «Приїхали!» і погрозливий гуркіт моря.

Дія п’ята

Веранда з самоваром.

На морі здіймається шторм.

Кацапи сидять на веранді.

Алєксандр. Пагодка-то, а, Надєжда? Хозяїн собаку-то нє вигоніт.

Надєжда. Єслі б знала, что ти такой долбойоб, я б с Трофімом лучше б на Сєлігєр с’єзділа, чєм с тобой тут Му-му за уши тащіть.

Алєксандр. Ти мєня, Надєжда, нє злі. Я тєбє за Трофіма матку вивєрну наізнанку!

Входять Опанас, Толя, Миша і Гриша.

Миша. О, диви, кацапи!..

Гриша (з московськім акцентом). Как пагодка в Масквє?

Владімір. Я что-то юмор-то нє понял…

Опанас. Хуйня якась! Кацапи всєгда такі понятливі, а нє понімают.

Опанас (грізно підходить до Владіміра). Знімай штани, їбать буду!

Ємєльян. Пазвольтє, ви ж нє у сєбя дома!

Миша пиздить Ємєльяна. Миша, Гриша, Опанас і Толя пиздять кацапів. Кацапи кричать дурними голосами.

Надєжда. Жлоби проклятиє, я вас нєнавіжу! Я б вас всєх растрєляла!

Опанас (пиздить Надєжду). Мовчи, курва, када мужчіни разгаварівают!

Зойки стихають, на морі гуде шалений шторм, кругом лежать побиті тіла кацапів.

Толя. Папа, кажись, піздєц.

Опанас (пиздить його). Скіки тєбя учіть можна, блядь, шоб ти не матюкався? Батько для тєбя шо, мєсто пустоє?

Раптом роздається жахливе сичання.

Це кацапський самовар – він закипів.

Він сичить, сичить, перекриваючи шторм, і грізно підскакує на місці.

Всі з пострахом дивляться на самовар.

Під звуки самовара завіса повільно закривається.

Йоко i самураї

Японський містичний трилер-бойовик

Сценарій

Дійові особи

Бабайота, самурай.

Йоко, жінка Бабайоти.

Сімамура, самурай–найманий вбивця.

Ісідзукурі, безпринципний самурай.

П’ять самураїв, друзі Сімамури, самураї-покидьки.

Перший, другий і третій самураї, самураї-ґвалтівники.

Сікура, японське дерево, що весь час цвіте.

В хащах японського очерету чвалає самурай Сімамура.

Гострі червоні оченята на його потворному обличчі раз у раз зиркають у різні боки, один довжелезний меч чіпляється за очерет, другим Сімамура прорубає собі шлях.

Поступово кремезна самурайська постать зникає, залишаючи за собою слід в очереті, як буває, коли по лісу гуляє дикий кабан.

Японський пагорб, на якому цвіте сікура. Біля неї стовбичить, приклавши руку до чола, самурай Ісідзукурі. Він напружено дивиться в очерет. Очерет зловісно шелестить.

Очеретяні хащі. Ними чвалає Сімамура. На його звіряче обличчя сідають комарі і з насолодою п’ють самурайську кров.

Пагорб, на якому цвіте сікура і стовбичить Ісідзукурі.

Ісідзукурі напружено дивиться в очерет. Раптом з боку, протилежного тому, в який дивиться Ісідзукурі, з’являється Сімамура.

Сімамура підходить до Ісідзукурі ззаду і голосно кричить.

Сімамура. Ти приніс гроші?!!

Ісідзукурі спочатку лякається і хапається за меча, а згодом впізнає Сімамуру.

Ісідзукурі. Ось тримай.

Сімамура. Мало.

Ісідзукурі. Більше не дам.

Сімамура. Ти гімно, а не самурай. На, ось тобі!

Сімамура витягає меча і кидається на Ісідзукурі. Тривала бійка, під час якої Сімамурі вдалося заширяти мечем в живіт Ісідзукурі.

Ісідзукурі падає, з сікури на нього меланхолійно осипаються квіточки.

Ісідзукурі. Добий мене, шоб не було конфузу.

Сімамура. Яке твоє останнє бажання?

Ісідзукурі. Вбий Бабайоту, я ж заплатив тобі за це.

Сімамура рішуче ширяє мечем в Ісідзукурі і витирає об його хакама закривавлене лезо.

Сімамура. Це називається «заплатив»! Чотири рьо і дванадцять бу.

На екрані з’являються титри. З титрів капає кров:

ЙОКО І САМУРАЇ

Обійстя Бабайоти з сікурою і дачним столом у садку. Бабайота сидить за столом і п’є чай з самовару.

Бабайота. Йоко!

Входить Йоко.

Бабайота. Принеси чобіт!

Йоко приносить чобіт і ним роздмухує самовара. Під час цієї процедури Бабайота щипає Йоко за сраку. Та верещить і цнотливо червоніє. В цю сімейну ідилію раптово вривається Сімамура з п’ятьма мудилами. Побачивши неоковирних самураїв, Йоко нервово скрикує. Самураї ближче підходять.

Бабайота. Чого тобі треба?

Сімамура. Нічого. Я хотів подивиться на твою чайну церемонію.

Бабайота (скромно). Яка там в сраку церемонія.

Йоко дико скрикує вдруге і тікає.

Сімамура. Чого це вона?

Бабайота. Мабуть, посцять захтіла. Сідайте, хлопці, чаю поп’ємо.

Самураї сідають і починають сьорбати чай.

Тривала мовчанка, під час якої чути лише сьорбання самураїв.

Сімамура. А знаєш, ми прийшли тебе вбити.

Бабайота. Зачекаймо, хлопці, лишень чаю до п’єм. Лімончіку, лімончіку собі кладіть.

Самураї п’ють, зловісно перезираючись між собою.

Бабайота перший допив, стаканом жбурнув по столу, а чоботом пожбурив в Сімамуру. Потім дико зойкнув і підскочив у повітря.

Всі кидаються на нього, але він спритно рубає і пиздить всіх.

Обійстя Бабайоти вкривається закривавленими трупами у красивих позах, так шо лишається тільки один Сімамура.

Бабайота женеться за ним, але Сімамура залазить на сікуру.

Бабайота лізе за ним і припизджує мечем. Сімамура падає, з сікури на нього меланхолійно осипаються квіточки.

Бабайота. Хто тобі заплатив?

Сімамура (хрипить). Ісідзукурі.

Бабайота. У Ісідзукурі ніколи не було грошей. Значить, хтось дав їх йому. Хто?

Сімамура. Я не знаю. Ісідзукурі мертвий.

Бабайота. Ти теж будеш мертвий.

Бабайота зарізує Сімамуру, потім залазить йому до кишені і дістає гроші.

Бабайота. Чотири рьо і дванадцять бу.

На долоні Бабайоти легенько підскакують гроші.

Бабайота. Йоко!

Входить заплакана Йоко з лопатою в руках.

Бабайота. Покинь лопату, візьми гроші і катай купи півлітра саке.

Йоко іде, Бабайота дивиться їй навздогін.

Бабайота (роздумливо). Якесь падло хоче моєї смерті.

Мимо ніг Бабайоти пробігає кицька. Бабайота ловить її і підкидає в повітря. Кицька з диким нявчанням падає на землю на всі чотири лапи. Бабайота розлючено пиздить її ногою і, вилаявшись, йде до хати. За його спиною, там, де була кицька, стоїть потворний привид і страшно посміхається. Бабайота обертається – там, де був привид, сидить кицька і зализує собі сраку.

З сікури на неї меланхолійно осипаються квіточки.

Річка з вже знайомим нам очеретом.

Йоко пере заляпані кров’ю самурайське кімоно і хакама.

Раптом з очерету вилазить перший самурай.

Перший самурай. А шо робиш, Йоко?

Йоко. Та перу.

З очерету вилазить другий самурай.

Він хтиво облизується і підтягає штани.

Другий самурай. А я сру.

З очерету вилазить третій самурай.

Третій самурай. Шо ви на неї дивитесь, хлопці? Ану, лишень зґвалтуємо! Швиденько, з того боку заходь, Ямамото, так, тепер за сраку хапай!

Йоко приймає бойову стійку, потім, високо вистрибнувши в повітря, з криком: «Хоп-па!» плигає на спину Ямамото і відриває йому вуха.

Ямамото кричить і падає в воду, а Йоко знову приймає бойову стійку. Самураї стоять, пройняті жахом, причому з одного падають штани. Йоко страшно регоче і робить руками жахливі паси.

Вона наближається до самураїв, неприємно прицмокуючи.

З останнім кроком вона пронизливо верещить, вискакує в повітря, чорною кішкою плигає на першого самурая і пазурами рве йому груди. Другий самурай несамовито кричить і тікає в очерет.

Обійстя Бабайоти. Бабайота сидить в садку за столом і п’є саке. Вбігає другий самурай без штанів.

Другий самурай. Бабайото, твоя Йоко – відьма!

Бабайота. Ти чого без хакама?

Другий самурай. Кажу, шо твоя Йоко – відьма!

Бабайота (гупає кулаком по столу). Йоко!

Входить Йоко.

Бабайота. Йоко, ти відьма?

Йоко (дуже спокійно). Боже, який ти ідіот.

Бабайота повертається до другого самурая.

Бабайота. Тобі дать штани?

Німа сцена. Самураї стоять мовчки.

З сікури на них меланхолійно осипаються квіточки.

Восточна мозаїка

Дійові особи

Хотабич, джин.

Зульфія, блядь.

Аладін, фрайєр.

Шаміль, національний герой.

Насрєддін, легковажний мудак.

Сіндбад, авантюрист.

Мао Цзедун, Сонце Востока.

Шехєрєзада, Звізда Востока.

Чмо йобане, йобане чмо.

Рак, папуга, тварюки.

Аксакали , шакали , ішакі , басмачі , улєми і мударріси.

Дія перша

На сцені пусто, темно і сумно. Поволі починає світати.

Із-за обрію потихеньку вилазе лагідне обличчя і м’яка приємна фігура Мао Цзе Дуна. Він у воєнному френчі і кепці, навкруги його яскраве сяйво. Мао Цзе Дун зручно сидить на гойдалці, посміхається і повільно лізе догори.

Сцена поступово освітлюється Мао Цзе Дуном так, що стає видно Восток, з його мінарєтами, мєчєтями і сінагогами. Посередині Востока лежить пляшка.

Вона легенько підскакує.

Голос з пляшки. Буздідь мене, бозолочу, бля буду!

Мимо пляшки спокійно проїжджає аксакал на ішаку.

Назустріч йому, теж на ішаку, їде другий аксакал.

Перший аксакал (знімає папаху). Салям алєйкум!

Другий аксакал (знімає папаху). Ваалєйкум ассалям!

Перший аксакал (дістає з рота макуху і дає другому аксакалу). Рахат лукум яхши!

Другий аксакал (запхавши макуху в рота, з насолодаю хита головою в різні боки). Вай-вай-вай-вай!

Обидва аксакали гризуть макуху.

Голос з пляшки (дуже нервовий). Ну одкрийте нахуй, всіх озолочу, бля буду!

Аксакали. Шайтан, шайтан!

Тікають.

На сцені знову тихо.

Мао Цзе Дун повільно пересувається по небу все вище і вище, заливаючи Восток своїм сяйвом.

Голос з пляшки (дуже спокійно). Підараси.

Входять Аладін і Зульфія.

Аладін. Зульфія! Я тобі халву купив! На!

Аладін дає халву Зульфії.

Голос з пляшки (знов дуже нервовий). Кажу, бля, пустіть, бля, а вони халву, бля!

Зульфія (жере халву). Халва яхши!

Аладін. Зульфія, у мене план: щас ходім на базар, а потом в гарєм, звізда моїх очей!

Зульфія (холодно). Менш пизди!

Зульфія і Аладін уходять, Мао Цзе Дун сяє нагорі.

Голос з пляшки (дратівливо). «Звізда моїх очей!» Йобане село!

Входить Шаміль.

На ньому косо сидить посипаний пєрхоттю піджак вєтєрана, на голові папаха, на ногах калоші, в руках у його пересувний точильний станок.

Шаміль становиться посеред Востоку і починає точить ножа.

Він точить і наспівує.

Шаміль. На горі Шаміль стоїть, а-а-а-а!!!

Ножі і шашки точи-и-ить!!

А внизу народ стоїть, а-а-а-а!!!

На Шаміля – какой маладє-єц!

Входить Сіндбад в костюмі пірата з шаблюкою, пістолєм і костильом. На плечі у його сидить папуга, око його перев’язане чорною ганчіркою.

Сіндбад. Салям алєйкум, сто чортів жабі в цицьку!

Шаміль (продовжує точить і наспівувать). Ваалєйкум ассалям!

Сіндбад. Наточи шашку, сто гарпунів киту в сраку!

Шаміль. Аллах наточє!

Сіндбад. Сто таньга, трясця твоїй матері в паранджу!

Шаміль. Гаразд.

Сіндбад (закурює). Гашиш яхши!

Шаміль точить шашку Сіндбада і наспівує.

Шаміль. Шаміль барана зарізав,

Наварив він супу-у-у.

А як став розливать,

Обварив залупу-у-у…

Голос з пляшки (ввічливий і дещо обережний). Хлопці, агов! Чули, що я кажу? Пустіть, а я тоді шось зроблю.

Сіндбад. Сто п’яних кашалотів в твою підараса мать! На!

Сіндбад пиздить ногою по пляшці, так, що та улітає за обрій.

Мао Цзе Дун, що завис у найвищій своїй фазі, починає потихеньку сповзати вниз. На його обличчі з’являється вираз незадоволення.

Входить Хотабич.

Він по-восточному прикладає руки до лоба і живота.

Хотабич. Салям алєйкум!

Шаміль і Сіндбад. Ваалєйкум ассалям!

Хотабич (до Сіндбада). А шо це на тобі сидить, о смарагд моєї душі?

Сіндбад. Попугай Шайтан, сто центнерів найкращої халви тобі в сурло!

Хотабич. Вай-вай-вай! (цмокає язиком, потім смикає себе за бороду).

На плечі у Сіндбада замість попугая з’являється величезний рак.

Рак. Здоров, Сіндбад, сто чортів твоєму батькові!

Сіндбад падає. Шаміль і Хотабич стоять мовчки.

Хотабич (до Шаміля, показує на папаху Шаміля). А шо це в тебе на голові, о найприємніший із приємних!

Шаміль, не відповідаючи, мовчки збирає свої манатки і забирається геть.

Хотабич (задоволено, сам до себе). Так-так-так-так!

Входить Насрєддін. Він на ішаку, як завжди шуткуючи, задом наперед. Насрєддін робить на ішаку почесне коло навкруги Хотабича, потім злазить з ішака і по-восточному кланяється.

Насрєддін (шуткує). Здоровеньки були!

Хотабич. Ваалєйкум ассалям!

Насрєддін показує Хотабичу пляшку, яку закинув Сіндбад.

Насрєддін. Ось бачиш?

Хотабич (суворо). Де взяв?

Насрєддін. З неба впала. Я рака стояв, намаз робив, раптом – тиць!

Насрєддін з цікавістю трясе пляшку.

Ач яка! Шось калатається… Щас відкрию.

Хотабич (ще суворіше). Покинь, мудак!

Насрєддін (скручує дулю). А ось бачиш!

Хотабич (сумно). Бачу.

Хотабич крутить пальцем біля чалми, там, де знаходиться скроня, і уходить. Насрєддін нечистим чорним нігтем відкорковує пляшку.

Роздається страшний грім і блискавка. Спостерігаючи всі ці катаклізми, обличчя Мао Цзе Дуна кривиться в огиді. В той же час з пляшки разом з димом і всім, чим положено, вилазе велике і страшне Йобане Чмо, вдягнуте в мундір червоноармійця.

Йобане Чмо (кричить дурним голосом). ШО ЦЕ ВСЕ ТАКЄ?!!

Насрєддін (перелякано). Це все? Восток, о ніжна роза моїх найсолодших сновидінь!..

Йобане Чмо (кричить). ВОСТОК?! ГА?!! А Я – ЙОБАНЕ ЧМО!!!

Йобане Чмо пиздить Восток.

Зляканий Насрєддін залазе під ішака і з жахом дивиться на розруху, яка панує навкруги.

Зловісні крики, які періодично іспускає Йобане Чмо, чередуються у нього з приступами дикого реготу.

Поступово крики і регіт згасають, залишаючи по собі багнюку і руїни. Мао Цзе Дун повільно заходить за обрій.

На губах у нього сумна саркастична посмішка.

У передвечірньому присмерку з того боку, де сходив Мао Цзе Дун, починає жевріти – то сходить Шехєрєзада, Звізда Востока. Вона сидить на чорних качєлях і світиться зоряним сяйвом.

Насрєддін вилазе з-під ішака і у розпачі розставляє руки.

Насрєддін (плачучи, до Шехєрєзади). Шо ж це робиться?!

Тиша. Шехєрєзада мовчить.

Завіса

Жан Маре та його друзі

Дійові особи

Жан Маре, улюбленець глядача.

Віолєтта,Травіата,бляді, котрих їбе Жан Маре.

Фантомас, друг Жана Маре.

Кардинал, ворог Жана Маре.

Рошфор, друг Кардинала.

Йобана Обізяна, Їбіческа Сила, потойбічні сили зла.

Дія перша

На сцені нічого немає, крім темного фону, на якому намальовані могили і хрести.

На сцену входить Жан Маре, вправно помахуючи підараскою.

Назустріч йому, теж помахуючи підараскою, простує Фантомас.

Жан Маре (до Фантомаса).

Де Кардинал?

Фантомас.

В жопі!

Дія друга

Жопа. В ній сидить Кардинал. Входить Рошфор.

Рошфор.

Кардинал, ми захопили двох блядєй!

Кардинал.

Чиї вони?

Рошфор.

Кажуть, нічиї.

Кардинал.

Пиздять. Допитати!

Дія третя

Катівня з необхідними інструментами.

В ній Віолєтта, Травіата і Рошфор.

Рошфор (катує блядєй).

Чиї ви?

Бляді (харкають Рошфору в морду).

А нічиї!

Рошфор (витирається).

Пиздите!

Рошфор продовжує катувать блядєй.

Він пиздить їх великим дрючком, також б’є ногою по зубах та по печінці.

Тим часом в заґратоване вікно залазять Жан Маре і Фантомас, в зубах у них підараски.

Жан Маре ламає ґрати, обидва з криками вламуються в катівню і підарасками пиздять Рошфора. Рошфор тікає.

Віолєтта і Травіата (хором).

Ми нічого не сказали!

Жан Маре.

А чого в очі не дивитесь, суки?!

Жан Маре пиздить блядєй, Фантомас йому помага.

Світло на сцені поступово згасає, але і в темряві можна розібрати, що десь когось пиздять.

Дія четверта

Жан Маре і Фантомас сидять в барі і п’ють коктейля.

Жан Маре (зухвало).

Мені Віолєтта часи подарила, нахуй. П’ятсот карбованців стоять. Диви! (Дістає часи і пиздить ними об стіну.)

Бачиш? А їм ніхуя!

Фантомас.

Це не наші. Мені Травіата теж галстук подарила. Шоб не пиздив.

Обидва регочуть.

Дія п’ята

На сцені чорний фон з могилами і хрестами. Входить Кардинал.

Кардинал.

От, блядь, всі мої плани накрились пиздою!

Кардинал рве на собі волосини.

Раптом могили відкриваються, з них вилазять Їбіческа Сила і Йобана Обізяна.

Обидві страшні.

Їбіческа Сила і Йобана Обізяна.

Ага, попалась, стара пизда!

Кардинал.

Дівчата, не чіпайте стару людину!

Кардинал тікає, але Йобана Обізяна кидає йому навздогін камінюку і влучає Кардиналу в спину.

Кардинал падає, як жаба.

Входять Жан Маре і Фантомас з блядями.

Йобана Обізяна і Їбіческа Сила шикуються в шеренгу.

Їбіческа Сила (командує).

Рівняйсь! Струнко!

Жан Маре, приклавши підараску до чола, пиздує стройовим шагом.

Йобана Обізяна, приклавши лапу до дегенеративного лоба, докладає.

Йобана Обізяна.

Товариш начальник! Підрозділ в складі старшого сержанта Йобаної Обізяни і єфрейтора Їбіческой Сили застрелили якусь стару пизду!

Фантомас (впізнає).

Та то ж Кардинал!

Жан Маре роняє стару підараску, яка падає на підлогу з сильним стуком.

Всі стоять, витріщивши їбальники, і мовчать.

Завіса

Цікаві досліди

П’єса для шкільного театру

Дійові особи

Мирон Опанасович, вчитель.

Зоя Жорівна, вчителька.

Гриша, піонер.

Миша, піонер.

Вася, піонер.

Стася, піонерка.

Носенко, тоже піонер, другорічник

Дія перша

Шкільна лабораторія. Посередині стирчить пластмасовий скелет, обабич його глобус і тваринний куточок.

В тваринному куточку бавляться: жаби, їжачок, білочка, котик та кролиха. Кролиха велика, товста і вагітна. Над тваринним куточком висить макєт роздавленої жаби. Вінчає обстановочку портрет Дарвіна. Дарвін на портреті показує руками на брудну обізяну. З рота у Дарвіна вилазе напис: «Бога – нема».

Входить вчитель Мирон Опанасович і вчителька Зоя Жорівна.

Зоя Жорівна. Мирон Опанасович, шо в нас по плану?

Мирон Опанасович. Чергове заняття по ви вченню життя жаби у світі атеїстичного сприйняття дійсності. Кінцева мета – на прикладі жаби довести учнів до переконання, що Бога нема.

Зоя Жорівна. Одна думка, що Бог є, – це вже хуйня, Мирон Опанасович.

Мирон Опанасович. Звичайно, хуйня, Зоя Жорівна, ще й яка хуйня – це ідеалістичний онанізм.

Обоє замислено мовчать, мабуть, думають про Бога і про те, що його нема.

Лунає дзвоник.

В лабораторії з’являються піонери.

Починається урок.

Зоя Жорівна. Учні! Тема наших занять сьогодні – жаба. Хто з вас знає про жабу?

Мертва тиша, під час якої піонер Вася лапа за сраку піонерку Стасю.

Зоя Жорівна (сатаніючи). Піонер Гриша! До дошки!

Мирон Опанасович. Спокійніше, Зоя Жорів на, спокійніше.

Піонер Гриша (бадьоро). Жаба живе в саду. Живиться продуктами народного господарства. Тому жаба – шкідник, її треба знищувать. Наш народ вже давно оголосив війну жабі.

Зоя Жорівна. Проведи дослід.

Піонер Гриша (дістає жабу з тваринного куточка). З першого погляду жаба схожа на самольота. У неї єсть фюзеляж і шассі. Шассі у жаби розрізняють: переднє (відриває і показує) і заднє (відриває і показує). В сраці у жаби є соп ло, в котре дослідники встромляють соломину.

Зоя Жорівна. Досить, Гриша. Сідай, п’ять. Миша, продовжуй.

Миша (бадьоро). Соломину, яка зветься катетером.

Миша встромляє катетер, надуває жабу і пиздить її об стіл.

Потім підбира з підлоги те, що від жаби залишилось.

Миша. В результаті нервового струсу ми бачимо у жаби розлад нервової системи, що привело тварюку до клінічної смерті, ознаками якої служить відсутність потіння дзеркальця.

Миша приклада дзеркальце до жаби – воно не потіє.

Зоя Жорівна. Сідай, п’ять. Починаемо ви вчення нового матеріалу. Будь ласка, Мирон Опа насович.

Мирон Опанасович (дістає з тваринного куточку їжачка). Діти, хто це?

Піонер Миша. Це їжачок.

Мирон Опанасович. Вірно. Зоя Жорівна, нумо мені скальпеля. (Заширює скальпелем в їжачка, ріже його і розповідає.) Їжачок, діти, – це ворог народного господарства. Живиться він народними відходами, тому всередині дуже брудний. (Показує те, що винув з їжачка.) Один їжачок за одну ніч з’їдає стільки народного добра, скіки важить сам. Тому їжачків треба знищувать. І тут нам у пригоді стає наша славна авіація. Один самольот за один день знищує стіки їжачків, скіки важить сам. Носенко, скіки їжачків буде знищено за рік?

Другорічник Носенко (бадьоро). Триста шіст десят п’ять самольотів з їжачками, Мирон Опанасович.

Мирон Опанасович. Знов двійка, Носенко. Хто ж знищує самольоти? Це ж наша гордість. Продовжуйте, Зоя Жорівна.

Зоя Жорівна (дістає з тваринного куточку білочку). Діти, перед вами білочка – ворог лісів. (Вона підключає білочку до штепселя і продовжує розповідати.) Нервове посмикування білочки – це живе свідоцтво міці нашого електричного струму, а також розплата за загублену білочкою тайгу.

Зоя Жорівна відключа білочку і кидає у вікно її обсмалені рештки.

Зоя Жорівна. Що там ще у нас, Мирон Опанасович?

Мирон Опанасович. Кролиха!

Лунає дзвоник.

Зоя Жорівна. От шкода, знов часу не вистачило! Зробимо висновки, діти. Бога нема, а є природа. Природу треба міняти і знищувать все, що в ній не потрібно. А ти, Носенко, дай щоденник, щоб завтра твій батько був у школі.

Завіса

Іржик

Воєнно-патріотична п’єса

Дійові особи

Іржик, партізан.

Смєтанка, бойова подруга Іржика.

Кралєчка, друг Іржика, тоже партізан.

Німці.

Дія перша

В горах.

Іржик занімає бойову позицію у кулемета, сракою догори.

На ньому верхи сидить Смєтанка і бавиться.

Смєтанка.

Іржик, оно диви – німці!

Іржик.

Де? Тра-та-та-та-та! (Строчить з кулемета.)

Смєтанка.

Га-га-га-га-га! (Регоче.)

Іржик (сам до себе).

Знов наїбала, сука.

Входить Кралєчка.

Кралєчка.

Іржик, диви – там німці!

Іржик.

Де? Тра-та-та-та-та! (Строчить з кулемета.)

Смєтанка.

Га-га-га-га-га! От так наїбав!

З’являються німці.

Завіса

Хуйня

Дійові особи

Хворі.

Дзвін.

Хлопчик.

Голоси за вікном.

Дія відбувається в лікарні.

Кругом стоять койки, пофарбовані в сірий колір.

На всіх койках лежать замотані хворі без всяких ознак статі – так шо видно тільки їх маленькі і злі оченята.

Коли хтось із них говорить, у нього з рота йде пар, тільки по цій прикметі можна розібрати, кому з них належить чергова репліка.

Над головами у замотаних пацієнтів висить здоровенний дзвін.

Біля дзвону стоїть маленький хлопчик.

Він з натугою розкачує важкого язика, причому оченята замотаних пацієнтів уважно слідкують за ним праворуч і ліворуч.

Дзвін.

Бам-м-м!

Голоси за вікном.

Кар! Кар! Кар!

Перший хворий.

Шо там такоє? Пасха?

Другий хворий.

То Кузьму Опанасовича виносять.

Дзвін.

Бам-м-м!

Голоси за вікном.

Кар! Кар! Кар!

Завіса

Content

Лесь Подерв’янський
Герой нашого часу (збірник)

Герой нашого часу (Повісті перша та друга)

Повість перша

Дійові особи

Дія перша

Дія друга

Повість друга

Дійові особи

Дія перша

Дія друга

Дія третя

Пацавата iсторiя П’єса з театрального життя

Дійові особи

Дія перша

Дія друга

Кацапи (присвячується національному питанню)

Дійові особи

Дія перша

Дія друга

Дія третя

Дія четверта

Дія п’ята

Йоко i самураї Японський містичний трилер-бойовик Сценарій

Дійові особи

Восточна мозаїка

Дійові особи

Дія перша

Жан Маре та його друзі

Дійові особи

Дія перша

Дія друга

Дія третя

Дія четверта

Дія п’ята

Цікаві досліди П’єса для шкільного театру

Дійові особи

Дія перша

Іржик Воєнно-патріотична п’єса

Дійові особи

Дія перша

Хуйня

Дійові особи