Наталка Сняданко

Комашина тарзанка (збірник)

Комашина тарзанка

Повість

– Дідусь помер. Збила машина, – сказала в трубку мама і від’єдналася.

Сарона стояла посеред супермаркету з візком, забитим продуктами, які збиралася сьогодні завезти на село, бабі з дідом. Вона ніколи не вміла вчасно відреагувати на повідомлення про смерть, і їй завжди було трохи незручно, коли в таких випадках на очах інших сльози з’являлися швидше, ніж у неї. Зараз на думку теж спадали чомусь самі дурниці. Вона нерішуче зупинилася і застиглим поглядом вдивлялася у спину товстої тітоньки перед собою, яка спершу довго й уважно вивчала вміст полиць із низькокалорійною їжею, а потім розвернулася і звично покидала у візок солодкі напої, джеми, шоколадні тістечка, чіпси, консерви та інше, від чого Сарона на її місці стрималася б. Та і на своєму стримувалася. Потім вона втратила тітоньку з поля зору і почала уважно роздивлятися заплутану мапу острівців свіжих слідів на щойно вимитій прибиральницею підлозі, вологі смуги на якій швидко висихали. Запах миючого засобу, яким користувалася прибиральниця, був неприємним, і Сарона з недоречною старанністю намагалася пригадати, який саме це засіб, а одночасно картала сама себе за такі недоречні думки.

Потім їй пригадалося, як дід возив їх на ожину, шестирічну Сарону і двох молодших сестер. Мама на літо завжди відправляла їх до бабусі в село. Дід тоді нещодавно купив «Волинянку» і дуже тішився, що тепер може проїхати у таких місцях, де будь-яка інша машина застрягне. І хоча в машині було тільки два сидячих місця спереду, проблему було вирішено за допомогою додаткових табуреток, які совгалися по салону під час руху. Щоб не впасти з них, треба було триматися руками за спеціально поприкріплювані дідусем до брезенту шкіряні ремені. Підкидало дуже сильно, але всі мужньо терпіли і ніхто не плакав. Особливо складно переїздили доволі широкий рів, яким було перегороджено вулицю через дві хати від дідової з бабою оселі. Напевно, цей рів має якесь надзвичайно важливе господарське значення і його неможливо засипати, навіть частково, аби машинам легше було проїздити, бо він зберігся у первісному стані й досі. Сарона щоразу виходила з машини перед тим, як їхати через рів, але жодного разу їй не вдалося зробити цього, не вдаривши дна машини. Взимку земля біля рову не замерзала, а влітку там завжди було болото. Коли дід вперше переїздив через рів не на ровері, а на «Волинянці», він сміливо в’їхав у нього на повній швидкості, і Сарона боляче гримнулася головою об задні дверцята машини.

– Шо там, гальорка? – озирнувся дід, коли рів залишився позаду. – Всі живі? Ну і рихт. У танку ше не так трясло, але війну вигралисьмо. Поїхали далі.

Вони їхали не дуже далеко, але вузькими лісовими стежками, через болото і ями, поміж низько опущеними гілками дерев, тож про танк згадати довелося ще не раз. А потім нарешті приїхали у заповідник, де дід мав знайомого лісника, і вийшли з машини, бліді, з позатискуваними губами, які так і не випустили назовні ситний бабусин сніданок, вдихнули ранкового лісового повітря і раптом побачили, що під ногами немає нічого, крім ожини. Ягід було стільки, що вони закривали собою навіть листки. Сарона ніколи раніше, та і потім, не бачила такої кількості ожини одночасно, у перший момент вона стояла закам’яніло, як зараз, посеред супермаркету, і дивилася кудись поперед себе, а якісь несуттєві, другорядні деталі раптом зосередили на собі всю її увагу. Вона уважно спостерігала за павуком, який непоспіхом переповзав із листка на її ногу, час від часу завмираючи на місці, ніби теж задивлявся на рясні ожинники. Потім її погляд прикипів до листка на дереві, синюваті пухирці на якому просвітлювалися на сонці і нагадували розмальовану невправною дитячою рукою контурну карту. Сонячні промені не скрізь пробивалися через густі хащі і вихоплювали то з одного листка, то з іншого поодинокі краплі роси, які раптом спалахували, і здавалося, що на них, мов на уламках гірського кришталю, раптом з’являються багатокутні грані і таємничі надщерблення, які так само загадково зникають, варто лише сонцю посвітити з іншого боку. А тоді подивилася на свіжу пляму від яєчні на холоші давно не праних дідових штанів із відстовбурченими колінами. Сестри Сарони вже квапливо збирали ожину, жменями запихаючи до рота солодкі ягоди, чорний сік з яких випорскував з-поміж пальців і густими смугами стікав аж до ліктів і по шиї, а вона все ніяк не могла отямитися від раптової і незвичної гостроти переживання моменту, усвідомлення своєї присутності тут і зараз, яке не має нічого спільного ні з тим, що відбувалося досі, ні з тим, що станеться далі. І це відчуття замкнутості у межах миті, яка швидко і невпинно минає, заважало рухатися, примусило заніміти і поволі вбирати в себе найдрібніші деталі всього, що вдавалося зафіксувати, щоб потім перетворити цей епізод на один із найбільш яскравих дитячих спогадів. Вона боялася порушити цю випадкову і дуже тонку гармонію відчуттів і обережно дихала, ніби поряд із метеликом, готовим знятися і полетіти геть.

Поки вони наїдалися до оскоми, а потім наповнювали ожиною кілька відер на варення і наливку, дід замислено дивився поперед себе і зосереджено курив. А потім раптом показав рукою кудись у просвіток поміж кущами, звідки сонце пробивалося косими променями, які, здавалося, можна вхопити в долоню.

– Дивіться, туткайво, нє, десь правіше, за тим он деревом, є правдивий центр Європи, – сказав дід і посміхнувся, задоволений собою, а потім додав, ніби остаточний аргумент, який не потребував жодного додаткового підтвердження. – Наука доказала, – і випустив дим зі своєї саморобної файки.

Робити файки діда навчив друг-партизан у п’ятдесятих, коли він разом із більшістю односельчан переховувався у довколишніх лісах. Друг був гуцулом і невдовзі загинув. На згадку в діда залишилася файка, зроблена другом, але ту файку він курив рідко і зберігав у серванті, і це була єдина дідова річ у цьому царстві найцінніших, на думку бабці, речей – келишків до горілки, горняток від кількох недобитих сервізів і святкових тарілок із квіточками, обведеними блискучими лініями, схожими на люрексові стрічки.

Діти тоді ще були занадто малі для розмов про центр Європи, і Сарона згадала це лише кілька років тому, коли бачила документальний фільм, у якому журналісти об’їхали понад тридцять таких центрів у різних країнах Східної Європи і всюди якийсь упевнений у торжестві науки дід показував вирізку з районної газети, де все було написано. А кілька старожилів у тлі переконано кивали головами, мовляв, так, так, все правильно, ми підтверджуємо – центр Європи, він тут, у нас, єдиний і непорушний, які можуть бути сумніви?

Мама Сарони виховала чотирьох дітей. Батько багато років тому поїхав на заробітки за кордон, звідки надсилав їм листівки та гроші. Дитячі спогади Сарони, пов’язані з батьком, схожі на старі світлини, зображення на яких з кожним роком стають все більш розмитими і вицвілими, зате чіткішають і сильнішають запахи, що їх вбирає папір, а багаторічний пил додає цим запахам ще чогось горіхового вологого. Запах свіжоструганого дерева міцно в’ївся в батькову шкіру, одяг, волосся, а найсильнішим чомусь був на шиї, справа, ближче до передпліччя, ніж до щоки. Коли Сарона обіймала батька, обережно торкаючись носом дводенної щетини, їй завжди здавалося, що скалки позалазили у пори батькової шкіри і тому запах такий сильний, вона уважно оглядала шию і комір сорочки у пошуках таких скалок. Запах батька був приємним і неприємним водночас, поєднував випари давно не митого чоловічого тіла, сморід міцних цигарок та потяга, в якому батько кілька діб їхав додому. Сарона добре пам’ятає батьків погляд у момент, коли він вперше відчиняє двері після довгої відсутності, погляд теплий і водночас зляканий – поки його не було, діти так сильно виросли і розмовляють із ним стримано ввічливо, як із чужим дядьком. Його присутність у їхньому щоденному житті небажана і зайва. Його роль – уявна, вони звикли, що батько є, але він десь далеко, такий, яким хочеться його бачити, а не такий, яким є насправді. Втомлений і роздратований, йому заважає дитяча біганина і галас, він дратується через подряпини на побіленій під час минулого приїзду стіні, відтоді минув уже майже рік, але він не думає про це, лише нарікає, що фарба потріскалася і пооблітала, на ній повно відбитків брудних дитячих долонь і слідів від олівця, яких мати марно намагалася позбутися перед батьковим поверненням. У житті його дітей і дружини за цей рік трапилося чимало таких же невидимих для нього змін, він усвідомлює це і ще більше нервується через подряпану стіну.

Він намагається підпорядкувати їхнє життя власному ритму, вимагає від матері носити йому обід на таці, а дітям забороняє пустувати, поки вранці відсипається. Їхні розмови за обідом часто проходять у штивній атмосфері, бо діти не знають, як себе поводити з батьком, а він не знає, про що розмовляти з ними. Вони шепочуться з мамою на кухні, розповідають їй останні шкільні новини, намагаються не галасувати у своїй кімнаті і щоранку питають, коли вже батько нарешті знову поїде. Аби вони не помічали його розгубленості, він ховає її під напускною суворістю, постійно підкреслює, що приїхав на відпочинок, який йому, як годувальнику сім’ї, потрібен більше, ніж іншим, тож усі повинні поводитися належним чином.

Сарону обурює така батькова поведінка, тоді вона ще не розуміла, що за цим стоїть. Її обурюють його сварки з матір’ю через гроші, які, на його думку, ніхто в сім’ї не вміє заощаджувати, дорікання за понищені дітьми речі та занедбану господарку, через інші дрібниці. Але батько ніколи не згадує під час цих сварок свого страху перед майбутнім, у якому можуть трапитися які завгодно жахіття, найгіршим із яких батько чомусь вважає те, що він може втратити свої непевні закордонні підробітки, з яких вони зараз живуть. Він лише час від часу повторює матері, що їм не вдасться «підняти на ноги» стількох дітей, хоча і не пояснює, що саме вкладає у зміст цієї загадкової формули, і це звучить як погроза їм, як щось, у чому він не винен, хоча і намагається цьому запобігти. Ніколи не згадує батько і про якусь ще глибше тамовану і не зрозумілу йому самому розгубленість, підозру, що його життя минає не так, як повинно, і водночас небажання зізнаватися у тому, що він не знає, як саме повинно минати життя. Цей страх перед відсутністю певних і чітких правил гри, до яких він звик на своїх нехитрих роботах, коли все за тебе вирішують інші, а тобі залишається лише нарікати на їхню несправедливість, недалекоглядність, невміння оцінити тебе належно і побачити перспективу. Страх показати себе дружині і дітям такого, яким він є насправді – слабким і невпевненим ні в чому, адже таким він може бути їм не потрібен, бо йому здається, що вони шукають у ньому певності і сили, яку він вдаватиме, доки зможе, і ніколи не наважиться визнати, що материна спокійна покора і невибагливість насправді виявилися набагато мудрішою життєвою стратегією, аніж його уривчаста і непослідовна гра в авторитарність.

Мати мовчки все вислуховує і не заперечує, а коли Сарона згодом висловлюватиме своє обурення, мати лише коротко відповідатиме:

– Він живе в іншому світі. Йому нас не зрозуміти.

І напевно, саме це мовчазне і покірне ігнорування найбільше бісило батька. Можливо, йому було б легше, якби мати сперечалася з ним, доводила його неправоту, намагалася щось пояснити, але вона просто не реагувала на нього, сприймала як погоду, на яку немає сенсу ображатися чи навіть звертати увагу, все одно нічого не зміниться.

На заробітках батько займався ремонтами і багато працював зі столяркою. Він привозив додому м’які іграшки яскравих кислотних кольорів. Саме такі кольори були перемішані із сірістю брудних вулиць та давно не ремонтованих будівель маленького містечка, де вони жили з матір’ю. Громадського транспорту тут майже не було, а їхню стареньку машину батько мамі не довіряв, і вона слухалася цієї заборони навіть тоді, коли дітей стало четверо, а батько з’являвся додому все рідше. А потім поміняв країну заробітків, і їздити та дзвонити йому стало занадто дорого. Через відсутність транспорту вони майже не ходили до садочка, матері було складно волочити малюків через усе місто. Взимку діти часто хворіли, застуда передавалася від старших до молодших і затягувалася на місяці.

Сароні подобалося хворіти. Була особлива затишність у тому, щоб прокинутися, коли захочеш, а потім довго розглядати намерзлі за ніч крижані лабіринти на віконних шибах і тішитися, що не мусиш пірнати у напівморок і незатишну мутнувату сірість зимового світанку.

Сарона любила позависати у такому проміжному стані напівпрокинутості або напівзасинання, коли находило приємне розслаблення і віддалені та нереальні плани наближалися на відстань простягнутої руки і зручно розташовувалися на кінчиках пальців, поверталися в різні боки та виставляли напоказ свою досяжність і здійсненність. Ясна річ, що більшість із цих планів та обіцянок видавалися їй такими реальними тільки в ту єдину мить і ніколи більше, а деякі взагалі забувалися відразу ж. Але було так приємно не відчувати жодної відповідальності за здійснення напланованого, за неминуче у ході кожного будування планів ігнорування своїх бажань у той, майбутній момент. Було просто чудово не відчувати страху, що коли доведеться все це виконувати, то ніякої радості вже не буде, а залишиться лише нудна і обтяжлива рутина. Ця непередбачуваність своїх власних бажань у майбутньому є головною небезпекою всіх планів і може зіпсувати задоволення навіть від найприємнішого, якщо, заплановане заздалегідь, воно потім відбуватиметься невчасно. Так трапляється не завжди, але страх перед тим, що так може трапитися, позбавляє радості. І тоді спочатку треба пережити тривожне очікування запланованого і побоювання, що все буде не так, як хотілося б, а потім лише полегшення, якщо все пройде гаразд. І ніякої бурхливості, яка супроводжує зазвичай лише вияви спонтанних, не планованих заздалегідь емоцій. І тільки в момент повільного прокидання, або такого ж неспішного засинання цього вдається уникнути, тоді все довкола стає можливим і приємно необов’язковим. Сароні так хотілося, щоб можна було ніколи не переходити нечітку межу, яка відділяє плани від мрій, щоб можна було завжди зберігати за собою можливість у будь-який момент забути про заплановане як про стару іграшку і не відчувати докорів сумління за власну необов’язковість.

Напевно, цей дискомфорт через відчуття провини навіть за необов’язковість, яка ще не трапилася, а лише може трапитися, мав би відігравати роль специфічної компенсації за хаотичну безвідповідальність, з якої часто складається щоденне життя, – думала вона собі, ліниво розправляючи складки на ковдрі, – безвідповідальність, на яку неможливо вплинути, коли заплановане не виконується через випадковий збіг обставин, але це все одно не позбавляє ні докорів сумління, ні відчуття дискомфорту від необхідності планувати далі з усвідомленням, що все знову може так само безуспішно провалитися. Мабуть, можна розглядати це і як іронію над самою схильністю до планування, схильністю впертою попри щоденне підтвердження необґрунтованості цієї впертості. І якщо вже бути зовсім точним, то це відчуття відповідальності само по собі не менш абсурдне, ніж звичка планувати щось у майбутньому, про яке неможливо мати жодної певності, навіть у тому, що воно взагалі настане. Таке щоденне доведення самій собі тотальної абсурдності існування переважно ставало завершальним моментом Сарониного прокидання, а інколи і засинання. Їй подобалося постійно аналізувати власні і чиїсь вчинки і роздуми саме з точки зору їх тотальної абсурдності, яка, з іншого боку, може виявитися доречністю і логічністю вищого порядку, збагнути який неможливо, можливо хіба інтуїтивно відчути і повірити, що саме так і повинно бути.

Найбільш чіткими у спогадах Сарони про батька були клітки з кріликами, біля яких вони часто сиділи разом і годинами розглядали журнали з порадами догляду та облаштування таких кліток. Тоді Сарона знала про кріликів усе – як часто їх потрібно годувати, скільки наливати води, як чистити клітки, і те, що біля них обов’язково щодня потрібно посидіти, бо по-іншому вони відчуватимуть себе самотніми і нікому не потрібними. Так вважав батько. Сарона любила сидіти і спостерігати за метушнею у клітках.

Це було в якомусь зовсім давньому, попередньому житті, коли ще ніхто не їздив на заробітки, а Сарона з батьками жила в селі разом із бабусею та дідусем. Батько мав кулінарну освіту і працював у їдальні сільської школи. Але робота була важкою, платили за неї небагато, і через деякий час на сімейній раді було вирішено, що доцільніше використовувати сильні батькові руки у власному господарстві. Можливо, якби батько і далі цілими днями пропадав на роботі, а бабця залишалася єдиною повноправною володаркою свого господарського царства, все склалося б інакше, і вони все життя прожили б разом із бабцею, а батько нікуди б не їздив. Але бабця, як і всі селяни, з підозрою ставилася до будь-яких нововведень, і її консервативні уявлення про способи ведення господарства занадто сильно відрізнялися від новаторських ідей батька, аби існувала хоча б найменша можливість уникнути конфлікту.

Батько майже відразу почав розбудовувати господарку різними екзотичними на той час елементами. Насамперед розвів кріликів та нутрій, до яких бабця спершу теж поставилася підозріло, але досить швидко змирилася, відчувши вигоду від цього м’ясного і хутряного бізнесу. Хоча потай бабця і далі продовжувала вважати це заняття «новомодними вибриками», бо, на її думку, м’яса все одно було значно менше, ніж зі свині, а мороки – більше. Ще важче бабця звикала до дивного присмаку зятевого густого варення з цілих волоських горіхів, такого несхожого на посполитий смак її яблучного повидла, до штруделів з яблуками, які зять пік на свята, і бабця ревниво спостерігала за тим, що їх з’їдають значно швидше і з більшою охотою, ніж її власні пляцки, важке забите тісто яких було перемащене маргарином або повидлом. Її дратував запах сушеного любистку на горищі і було дивно щоранку спостерігати, як зять витрачає майже годину на догляд численних вазонків із базиліком на підвіконнях. Здається, саме базилік став причиною одного з перших фундаментальних конфліктів між бабцею і батьком. Вона спершу приглядалася до зятя і терпіла, як звикла терпіти чоловіків, яких вважала істотами слаборозвинутими і ненадійними. Додавання до страви чогось, окрім солі, перцю і цукру, не викликало у неї захоплення, але любисток на горищі і в зупі вона ще стерпіла. Напевно, так само, зціпивши зуби, вона стерпіла б і базилік у салаті, але зять зробив грубу тактичну помилку, і хоча помилка ця була несвідомою, його провини в очах бабці аж ніяк не зменшувала. Він висадив ні до чого не потрібний, на її думку, базилік у вазонок, куди вона сама напередодні висіяла розсаду на помідори. Тут уже бабця не витримала, і вибухнув скандал, але оскільки він був першим, обидві сторони повели себе досить стримано. Тато вибачився, хоча нічого не знав про помідори, бабця промовчала, бо насправді хотіла приховати від усіх свою чергову спробу підкорити цю примхливу розсаду.

Помідори були слабким місцем бабчиного городництва, бо, попри всі старання, їй так ніколи і не вдалося зібрати урожай. Тобто якісь зелені або напівзогнилі помідори вона збирала щороку, потім вони довго лежали на підвіконні, а тоді бабця закручувала їх у слоїки і вперто виставляла на стіл, хоча їсти їх ніхто не хотів. Але рік за роком бабця відмовлялася повірити в те, що якісь таємничі сили, а можливо, банальна кліматична непристосованість, шкодять її помідорам, і старанно висаджувала розсаду по вазонках, а потім кущики помідорів на грядки. Якби замість цього вона посадила цибулю, до вирощування якої мала справжній талант, то обов’язково отримала б рясний врожай. З цибулею в бабці ніколи не траплялося проколів. Якогось дня вона виходила на двір, зупинялася на мить у задумі, а потім приймала рішення – сьогодні. І того ж дня сіянку треба було висадити на грядки. У сусідів, які садили на день раніше чи пізніше, нічого не сходило, або сходила половина, цибуля гнила або висихала в землі, їй шкодили несподівані дощі, відсутність дощів, приморозки чи спека. А в бабці цибуля завжди була зразковою і на базарі продавалася за найвищою ціною. Але перемоги над самою цибулею бабці було замало, як кожна сильна натура, вона звикла ставити собі надзавдання і вперто добиватися успіху. Помідори були надзавданням бабусі досить довго. Сароні навіть здається, що бабця і досі потай висаджує розсаду в той самий вазонок, але розсада вперто не сходить.

Того року, який став останнім у житті під одним дахом батьків і бабусі, у вазонку прийнявся базилік, а не розсада. Бабця не сказала нічого, але затаїла на зятя образу.

Потім настав період довготривалого перемир’я, під час якого бабця уважно стежила за кожним кроком зятя, чекала, аж поки він скоїть щось справді нечуване, і тоді всі побачать, що вона таки мала рацію у своїй неприязні, яку відчувала до нього з самого початку, і навіть не змогла б точно сказати чому.

Момент настав, коли різали свиню. Зять уже не вперше брав участь у цьому священнодійстві, яке відбувалося двічі на рік, що свідчило про досить заможне, як на тодішні уявлення, життя. І бабця оцінила його кулінарну вправність, адже він не лише зміг замінити різника, якого раніше завжди доводилося запрошувати і платити йому, а й міг заколоти свиню одним точним ударом, тоді як різник рідко приходив зовсім тверезий, і одного разу свиня навіть вирвалася у нього із ножем у серці і побігла подвір’ям зі страшним вереском, розхлюпуючи дорогоцінну кров. Саме у цей момент на сходи ґанку вийшла тоді ще зовсім мала Сарона, й осліпла від болю свиня мало не збила її з ніг.

У батька таких проколів ніколи не траплялося. Він миттєво вціляв у серце, а потім вправно виконував усі наступні маніпуляції. Зливав кров у вичищену до блиску мидницю й обережно заносив цей цінний продукт до літньої кухні. Крові мало вистачити не лише на кров’янку з гречаною кашею і смаженими шкварками, напхану в усі вцілілі кишки і запечену в брайтрурі, а й на сальцесон у літрових банках, чаклувати над яким дозволялося лише бабці. Зять витягав і розплутував кишки, заливав окропом спорожніле свиняче черево, на морозі пара з нього виходила густа, схожа на туман, здавалося, з неї зараз матеріалізується джин і попросить усіх присутніх загадати бажання. Сароні хотілося торкнутися руками голови або свіжообсмалених ратиць, але було страшно, здавалося, що свиня смикнеться і важко зітхне в агонії. Потім батько відчищав од слизу промиті від випорожнень кишки та ковбасянки, віртуозно орудуючи тупим боком ножа. Його рухи були швидкими і вправними, а бабця ревниво поглядала на його пальці, бо раніше тонке мистецтво відчищання кишок було доступне лише їй.

І поки усі решта дорослі, а потім і Сарона, які на той день перетворювалися на підсобних помічників і позбавлялися права голосу, мовчки різали дрібними кубиками сало і перетоплювали його на шкварки або на смалець, зять займався високою логістикою і розподіляв м’ясо – краще на рулети, гірше – на ковбасу, невеликий шматок полядвиці – на недільні відбивні.

Бабця потроху звикла до присмаку любистку, який він додавав до м’яса, хоча і далі вважала, що без цього можна було б обійтися. Зять був єдиним, крім бабці, хто до глибокої ночі зберігав енергійність і хороший настрій. Адже м’ясо потрібно було чимшвидше переробити, щоб воно не зіпсувалося. І от, десь під вечір, наставав найважчий момент, коли роботи залишалося все ще багато, а сили ні в кого уже не було. Вчадівши від випарів перетоплюваного на печі сала, сиділи на порозі літньої кухні осоловілі коти, яких сьогодні годували від пуза. Стукотіння ножів ставало все більш млявим, втрачало бадьорий ритм і енергійність, а зліплені у масні пагорби шматки сирого м’яса і сала поволі заповнювали усі вільні миски, баняки і ринки, майбутні шкварки і ковбаси громадилися на столах, знесених до літньої кухні з цілої хати і застелених кольоровими цератами, ці гори м’яса загрозливо збільшувалися, нагадуючи паску, яка виходить зі своїх берегів у нагрітій до максимуму печі і от-от її пишні боки виваляться із форми і потечуть у невідомість, заполонивши все довкола своєю млосною ванільною задухою.

Кожен із підсобних помічників мріяв лише про те, щоб ця тортура якомога швидше завершилася і можна було нарешті вийти зі смердючої кухні, але це не завершувалося, здавалося, що, порізане кілька годин назад, от-от знову зліпиться, як герої пластилінових мультфільмів, на пальцях боліли натиснуті руків’ям ножа мозолі, пекла сіль у порізах, здавалося, відтепер усе і завжди довкола буде просякнуте смородом топленого сала. І в цей критичний момент батько раптом на кілька хвилин зникав, а потім повертався з підносом кави, яка пахла кардамоном, і цей запах якимось дивом перебивав навіть всепроникний сморід гарячого смальцю. До кави була вишнева наливка власного приготування і спечений учора «кручений» пляцок зі сливовим варенням. «Одна третина тіста заморожується і треться на велику терку зверху на варення», – цю фразу з рецепта Сарона запам’ятала назавжди.

Після кави всі пожвавлювалися, і батько обов’язково розповідав щось про своє дитинство. Він виріс у мандрівному цирку, був дитиною акробатів і завжди міг розповісти про це щось цікаве. Його мати була українкою, батько – румуном, обоє рано загинули, і малого віддали до дитбудинку.

Сарона трохи ревнувала батька в такі моменти, бо про своє циркове дитинство він розповідав їй перед сном, і вона хотіла, щоб ці історії належали тільки їм обом.

Батько ніколи не ходив до школи. Щороку, коли надходила осінь, його батьки починали новий гастрольний тур, і про школу якось ніхто не згадував. Батьки були переконані, що малий також стане цирковим акробатом, а для цього освіта не має великого значення. Для циркового училища достатньо буде навчитися елементарного. Коли батькові виповнилося вісім, костюмерка їхнього цирку, лагідна бабуся із пофарбованим у яскравий рудий колір волоссям, почала щовечора вчити його читати. Оскільки книг у неї було небагато, вчилися вони на великій ілюстрованій «Біблії рецептів», як називала костюмерка це подарункове видання. Книгою ніхто ніколи не користувався за призначенням, описані у ній страви були надто вишуканими і складними у приготуванні, не могло бути й мови, щоб комусь спало на думку протягом п’яти годин варити бульйон з кількох сортів м’яса чи дві години запікати овочі у герметично запаяному посуді, не кажучи вже про маловідомі соуси та прянощі, потрібні для цих страв. Але в альбомі були великі літери, і костюмерка вирішила, що це важливо для початківця. Можливо, саме ця «Біблія рецептів» визначила майбутнє захоплення батька кулінарією. Він годинами роздивлявся фотографії і малюнки, намагався уявити собі, як пахне розтертий між пучками пальців сушений любисток, свіжий базилік з крапельками ранішньої роси на листі, кінза, про яку він лише чув і ніколи не куштував.

Аскетичний цирковий побут і абсолютна самотність позбавленої товариства однолітків дитини лише посилювали ці його мрії. Домашній затишок, вечеря за спільним столом, запахи недільного пирога – усе це він знав лише з книжок і відчував, як сильно йому бракує постійності, усталеності побуту, бракує відчуття дому і всього того, від чого його однолітки після досягнення певного віку мріють якнайшвидше втекти. Коли герої у книгах, які він читав підлітком, починали мріяти про подорожі, пригоди, незвичайних людей, ризик і небезпеки, він лише скептично перегортав сторінки і зовсім не розділяв їхніх мрій. Неуважно перегортаючи розлогі фантазії про далекі подорожі і незвідані країни, він жадібно вишукував описи дитячої кімнати, спальні дорослих, вітальні, у якій, як йому здавалося, обов’язково має висіти лампа під зеленим абажуром, вишукував описи маминої сукні і зачіски, того, як відбувається ритуал щоденного збирання до школи або недільного походу до церкви, намагався уявити собі, як скрипить під ногами підлога шкільних коридорів, як сонце зазирає у вікно класу, як виглядають дівчачі коси і стрічки у них. Вишукував описи щоденної нормальності і рутини, якої так бракувало у його мандрівному житті.

Він часто описував Сароні, як його мати щодня по дві години висіла на своєму волоссі, тренуючись для найхітовішого їхнього номера. А його батько завжди спав на битому склі і міг долонею розбити навпіл цеглину. У їхньому старенькому німецькому вонмобілі з трьома спальними полицями біля стіни, як у закордонних поїздах, із розкладним столиком і крихітним холодильником, завжди чомусь пахло тирсою і цинамоном. Цей запах був трохи схожим на те, як пахне у старих театральних залах вдень, коли немає глядачів. Пахне чимось солодкавим і брудом, який неможливо до кінця вимити. Цей запах був чи не єдиним, що Сарона могла дуже добре собі уявити. Так пахли нелаковані дерев’яні підлоги, коли мама шурувала їх щіткою і водою із пральним порошком. Підлоги висихали, випаровуючи цей вологий і трохи маснуватий запах. Схоже пахла і бабусина швейна машинка, залізна, з механічним ножним приводом і спеціальною крихітною викруткою для шпульки, якою бабця регулювала натягнутість нитки.

Батько розповідав про пітона, який був його нянькою в дитинстві, й одного разу навіть мало не задушив цуценя, бо приревнував те до свого підопічного. Пітон був стареньким, любив вилежуватися на сонці перед їхнім вагончиком. Батькові завжди здавалося, що пітон дуже сумний і часто бачить сни про своє власне дитинство. Перед сном батько завжди розповідав пітонові казки про теплі краї і дивовижні пригоди, які їм обом ще доведеться пережити, коли батько підросте і візьме пітона із собою у подорож, щоб завезти на батьківщину. Сарона кілька разів питала батька, що трапилося з цим пітоном потім, коли батько вже був у дитбудинку, але так ніколи про це і не почула. Батько лише сумно зітхав і знизував плечима.

Ще у батька була своя мавпа, вже занадто стара, аби виступати на арені. Але вона вміла багато чудових речей і навіть бігала з батьком на атас красти яблука, а коли їх бачили селяни, то лякалися і хрестилися, бо думали, що то нечиста сила. Мавпу звали Назар, хоча це була самка. Мабуть, хтось пожартував, назвавши її так, а потім ім’я прижилося. Назар умів плести на спицях різні вовняні речі і часто сідав на вулиці, на сонечку, поряд із пітоном, поклавши поряд із собою кілька різнокольорових клубків. Коли вони гастролювали у невеличких містечках, довкола циркового наметового містечка завжди крутилися місцеві дітлахи, яким було цікаво все про циркачів. Біля Назара завжди збирався найбільший натовп, дітей захоплювало, як вправно він орудує спицями. У великих містах біля Назара часто фотографувалися туристи і навіть пропонували батькові купити котрийсь із виробів. Але батько не погоджувався. Адже Назар в’язав шалики не на продаж, а для батька, щоб той не мерз узимку. Ці шалики були дуже кольоровими, бо нитки у Назара часто рвалися, і він просив батька зав’язати вузлика, але продовжував плести уже з вовни іншого кольору.

В історіях для дорослих про циркове дитинство батька ніколи не згадувалося ні про кулінарну біблію, ні про запах тирси з цинамоном, ні про кольорові шалики. Дорослим батько любив показувати фокуси і розповідати, як ведмідь випадково напився горілки і розтрощив увесь цирковий реквізит. Або про мавпу, яка дуже любила їсти цибулю і постійно паслася на грядках дачників. Дорослі історії батька не подобалися Сароні. І не лише через почуття ревності і страх, що батько зрадить їхню таємницю і таки розповість колись про пітона, Назара чи кольорові шалики. Їй було неприємно слухати історії про цирк без романтики, брудний, і позбавлений затишку побут узалежнених від алкоголю і дуже самотніх людей, про знущання людей над тваринами і тварин над людьми, про надто швидке у порівнянні з іншими професіями старіння і відчуття власної непотрібності, про нетривкість всього цього хаосу. Їй подобалося слухати про цирк, яким бачив його батько, цирк очима дитини, здатної в усьому знайти казку і несподіванку. І зовсім не хотілося відчувати страждань і неминучого цинізму цієї дитини, яка виростала в таких нетипових умовах. І хоча коли батько розповідав тільки їй, у його розповідях було значно більше смутку і замріяності, аніж у його спогадах для дорослих, Сароні це подобалося більше. Дорослі історії нагадували їй примітивну комедію, в якій треба сміятися над тим, що хтось послизнувся на банановій шкірці. А вона не любила таких комедій.

Бабця під час таких розмов похмуро мовчала, їй не подобалося, коли відволікалися від роботи. Зате пожвавлювалися всі решта і після цієї короткої перерви значно швидше орудували ножами. У їхньому стукотінні навіть з’являлася певна злагодженість, трохи схожа на монотонну мелодію.

Авторитет зятя у кулінарних справах був у родині абсолютним і навіть у бабці не викликав жодних сумнівів. Принаймні до моменту, поки батько Сарони не почав робити стратегічних помилок і віддавати перевагу кулінарній вишуканості перед селянською ощадливістю. Остання в домі бабці завжди була найвищим законом. До цього її привчило життя, в якому вершиною достатку завжди вважалися запаси сала, картоплі і квашеної капусти на зиму. Бабця росла найстаршою у бідній селянській сім’ї, де крім неї було восьмеро дітей. Її доросле життя складалося з війни і гарування у колгоспі, біля трьох дітей і чотирьох городів. І навіть якби після цього всього довгообіцяний комунізм раптом настав, навряд чи бабця повірила б у те, що можна не запасати на зиму картоплі, солонини і капусти.

Того разу бабця нездужала, коли різали свиню. У неї був нежить і висока температура. Але дату священнодійства завжди обирали заздалегідь, так, щоб це не суперечило церковному календарю і сім’я не їла м’яса в піст, або не залишилася без ковбаси на свято. І переносити цю дату не практикувалося. Тож бабця стоїчно, як завжди, керувала процесом незважаючи на хворобу. А коли всі важливі рішення було прийнято, тушу розділили і порубали на частини, залишилося тільки монотонно продукувати майбутні шкварки і смалець, бабця пішла ненадовго відпочити. І в цей момент батько Сарони прийняв своє доленосне рішення і начинив спеціями майже всю полядвицю, найціннішу частину свині, яку ділили на невеликі порції і вудили, а потім ощадливо різали на свята. Кілька шматочків свіжої полядвиці смажили того ж дня, коли різали свиню, аби винагородити себе за важку працю, і це було найсмачніше м’ясо з того, що коли-небудь доводилося куштувати Сароні. Ще кілька відбивних з’їдали наступного дня, під час недільного обіду. Решта перетворювалася на шинку, до якої бабця з дідусем рідко допускали зятя, аби він не зіпсував цінного продукту своїм базиліком чи любистком. Шинка і ковбаса призначалися лише для святкового столу, тому під час їх приготування найважливішим було, аби вони не зіпсувалися протягом часу, який мине від Різдва до Пасхи, і м’ясо переважно робили пересоленим та занадто вудженим. Головним був не смак, а тривалість зберігання. Але на свята, коли і без ковбаси не бракувало їжі, не надто смачна холодна вудженина не користувалася особливим попитом, і, мабуть, більша частина її в результаті діставалася псові та котам, бо таки псувалася від тривалого стояння на святковому столі. Але навіть якби хтось наважився сказати про це бабці, ні в чому б її не переконав. Традиційні механізми селянської ощадливості були вироблені роками, і така нікчемна річ, як насолода, не бралася ними до уваги. Важливо було, щоб їжі вистачило і щоб вона не змарнувалася, а не те, яка ця їжа на смак. Батько Сарони потай не погоджувався з цим і вирішив переконати бабцю, порушивши закон ощадливості. Наступної неділі, коли всі прокинулися з важкою головою, ніби з сильного похмілля, як це бувало завжди після інтенсивних інгаляцій випарів топленого сала, сюрприз від зятя уже запікався на літній кухні і видавав такі запахи, які були просто неможливими в аскетичній бабусиній кулінарії. За обідом м’яса і салатів було більше, ніж картоплі. На таке нечуване марнотратство бабуся спершу зреагувала лише похмурою мовчанкою. Вона не відразу здогадалася, з якого саме м’яса приготовано печеню, тому пообідати вдалося спокійно. Всі розслабилися, випили зайвого, і дідусь почав розповідати про те, як різали свиню у Моніки, німецької господині, в якої він працював під час війни, після того як утік із концтабору і якимось дивом здобув собі фальшиві документи. Моніка була доброю жінкою, і дідусь часто згадував про те, «який у німця був порядок», і про те, що один брат Моніки був «шльонзаком» і пішов у партизани, а другий служив у СС. Одного разу вони зустрілися, і есесівець врятував усіх партизанів, яких мав знищити, а потім зняв форму, і вони разом із братом втекли кудись на захід, а після війни відкрили в Канаді якусь фірму.

– Бачиш, які вони – німаки, – завжди говорив дід, коли доходив до цього епізоду історії про Моніку. – Наші би брат зарізав брата, і всьо. Чи раз таке виділи. А ті нє, повтікали, і живі-здорові. Того в німця тре було навчитисі. І я сі навчив.

– Ти би сі навчив менше горівки пити і язиком талапати, – зазвичай доповнювала його в цьому місці бабця.

Їхні репліки були незмінними і заздалегідь усталеними, як і меню святкового столу.

– Цить, жінко! – мав гримнути кулаком по столі дід після бабусиної репліки і продовжити: – Жінка, знаєте, то є ноль. А тіко чоловік – то фаза. А коли фаза сі стикає з нульом, знаєте, шо буває? Не знаєте! А я знаю. Бо світу видів.

І коли дідусь вимовляв цю фразу, це означало, що він уже досяг ступеня сп’яніння, на якому марно з ним дискутувати. Але цього разу, можливо, через непередбачені зміни у меню, бабуся відволіклася і в момент, коли дід уже приготувався гепати кулаком по столі, раптом щось запідозрила, вихопилася з-за столу і кинулася до літньої кухні, в якій зберігалося м’ясо на вудженину. Поки бабця марно намагалася знайти полядвицю, а потім з перекошеним від обурення обличчям поверталася в кімнату, де застигла на порозі, підшукуючи достатньо вагоме слово, дід сидів із піднятою рукою, не знаючи, до чого йому тепер нав’язати традиційне мораліте своєї історії. Застиглі під впливом несподіваних і незвичних суперечливих емоцій, бабуся з дідом нагадували якусь скульптурну групу або фрагмент авангардової вистави, одним із елементів якої є використання сповільненої дії персонажів.

Бабця ще трохи постояла в роздумах, не певна, чи її звичне «де ж то таке виділи?» цього разу не прозвучить надто буденно, а тоді віддихалася і тремтливим від хвилювання голосом проказала:

– Ти, циганчук нещасний, то ти м’ясо красти?

Після цього за столом запанувала мовчанка. А через кілька місяців батьки Сарони виїхали жити до сусіднього містечка і залишили бабусі клітки з кріликами, нутріями і сушений любисток на стріху. Любисток бабуся не чіпала, і він ще роками осипався під ноги, додаючи щось пряне у запах сушеного сіна, який панував на горищі.

Циганчуком батька Сарони дражнили у сирітському притулку за смаглявий колір шкіри і чорне кучеряве волосся. У цирку, до загибелі батьків під час однієї з вистав, коли їхній ризикований номер не вдався через чиюсь недбалість, батька Сарони ніколи не називали циганчуком. Це прізвисько з’явилося у його житті разом із сирітством, дитбудинком і занадто рано втраченим дитинством. Коли у когось у дитбудинку щось пропадало, він завжди ставав першим підозрюваним. Цигани ж, як відомо, крадуть. Ця нічим не обґрунтована упередженість обурювала батька Сарони ще більше, ніж саме прізвисько, хоча це обурення і не позбавило його самого звички говорити, як це робили всі довкола: «Він єврей, знаєте», і робити після цього багатозначну паузу, так ніби сказане вже само по собі багато що пояснювало.

Очі в батька були голубі і дуже великі, навіть коли він дратувався, його погляд залишався м’яким і добрим, принаймні Сароні ніколи не було страшно, коли мати лякала їх тим, що батько приїде і покарає за якісь пустощі.

Сароні було вісім років, коли у неї народилася молодша сестра. Того року батько вперше поїхав на заробітки і дуже хвилювався, як мати дасть собі раду з двома дітьми. У зв’язку з візовими та іншими побутовими складнощами повернутися додому йому вдалося аж через півроку. Зароблені гроші швидко закінчилися, довелося їхати знову. Тепер батько повернувся вже через кілька місяців, коли мати по телефону сказала, що знову вагітна. Він намагався переконати її позбутися дитини, але мати відмовилася. Після сварки батько поїхав назад і не приїхав навіть тоді, як матері час було народжувати. Поки мати була у пологовому будинку, Сарона залишалася за старшу. Батько приїхав аж через рік, коли Рахіль вже ходила, а Лія повзала. Стосунки з мамою протягом перших днів були напруженими, але обидві дівчинки виглядали так зворушливо, що батько не витримав і пробачив матері. Сарона чула, що він так і сказав:

– Я прощаю тобі, хай вже буде.

В останньому слові він поставив наголос на останню літеру, ніби підкреслюючи виваженість і остаточність свого рішення.

Через кілька місяців після того, як він поїхав, з’ясувалося, що у них буде четверта сестричка. У тому, що це буде саме сестричка, ніхто не сумнівався. Мати нічого не казала батькові, а коли він приїхав додому на свята, до пологів залишалося менше місяця. Того разу батько мало не підняв руку на матір, він був дуже розлючений.

– Як ти уявляєш собі наше майбутнє? Хочеш, щоб діти жебрали по електричках? – кричав він, а мати мовчала.

Він поїхав, так і не дочекавшись пологів, а мати назвала дівчинку Естер, їй чомусь подобалися старі єврейські імена, які вона називала «біблійними». Відтоді батько навідувався до них усе рідше, аж поки не залишився за кордоном назавжди. Щоправда, останнім часом, уже після того як дівчата виросли і стали самостійними, він знову почав часто дзвонити і писати матері. Раз переконував її кинути все і поїхати до нього, а іншим разом збирався на старість повернутися додому. Мати підозрювала, що він дзвонить не дуже тверезим і взагалі, мабуть, рідко буває зовсім тверезим. Їхати до нього вона не збиралася, а проти його повернення не заперечувала.

– Він мій шлюбний чоловік. Має право тут жити, – казала вона, коли знайомі дивувалися її великодушності.

Сарона перемістила продукти з візка до багажника і сіла за кермо. Їй здавалося, ніби вона перетворилася на півавтомат, а замість істерики і плачу впала у якийсь ступор і тепер відчувала лише повну загальмованість усіх реакцій. Це не впливало лише на її здатність вести машину, вона любила бути за кермом і ніколи не панікувала навіть у складних ситуаціях на дорозі. Через годину вона була вже в селі, де з’ясувалося, що дід живий, а матері подзвонили сусіди, не розібравшись, що машина переїхала іншого Василя Лепка, з сусідньої вулиці. В їхньому селі це прізвище було дуже розповсюдженим.

Це трапилося увечері біля сільського шинку. Загиблий відпроваджував знайомого, який допомагав йому білити стіни. Вони трохи випили за «квітку», на трасі знайомий сів на ровера і поїхав. А Василь переходив дорогу, коли з-за повороту на нього на великій швидкості вискочив десятирічний «Опель». Водій не встиг загальмувати. Василь залишив трьох малих дітей, у водія двоє своїх.

Те місце на трасі мало погану славу. Тут був пішохідний перехід, але менш вдалу ділянку дороги для нього було годі вибрати. Вночі траса не освітлювалася, про перехід не попереджав жоден знак (чомусь усі вони тут швидко зникали, останні кілька років міліція вже навіть не поновлювала знаків, бо щойно поставлять новий, за кілька днів від нього не залишається й сліду), а дорога різко повертала, і машини не встигали зменшити швидкість перед пішохідним переходом, який вів до школи. «Опель», який збив дідового тезку, їхав особливо швидко, бо тікав від міліцейського патруля, який ще у попередньому селі намагався зупинити машину за незначне перевищення швидкості. Замість просто записати номери, міліціонери чомусь погналися за водієм, і якби не це, може, страшної трагедії й не трапилося б.

Баба з дідом були далекими родичами загиблого, а дід колись викладав у тракторному училищі разом із його батьком. Це було вже у 60-х, коли закінчилася партизанка, і дідові, який встиг побувати як у німецькому полоні, так і в лісах, тепер загрожувала розправа з боку совєтів. Не залишалося нічого іншого, як піти в партію. Так він і зробив. На той момент у них із бабою вже було троє дітей.

Вступ до партії, як і сподівалися дід з бабою, спрацював як індульгенція, і діда залишили в селі, де катастрофічно не вистачало чоловічих рук. Правда, самого партквитка виявилося замало, і бабі ще довелося відвести до голови колгоспу корову. На щастя, через рік підросла теличка, бо по-іншому сім’ї довелося б сутужно.

Одного разу з вищих партійних інстанцій прийшло розпорядження познімати хрести з пагорба під тим самим лісництвом, де дід любив збирати ожину. Ці три хрести, під якими розташована ділянка дороги з поганою славою, стояли там «завжди», як говорила баба, і вважалося, що вони захищають село від недоброї сили. Але під час низки антирелігійних заходів їх вирішено було зняти. Місію доручили викладачам тракторного училища. Батько Василя Лепка разом із трьома іншими викладачами пішли виконувати наказ, а діда баба закрила на горищі.

– Божа кара страшніша за совєтів, – вирішила баба, і дідо, який попри свою теорію про «ноль і фазу» звик в усьому слухатися баби, просидів усю операцію на горищі.

Розповіді про це супроводжуються в селі звичними в таких випадках фольклорними аксесуарами – небо потемніло, набігла хмара, піднявся сильний вітер, і добряче підпилі для сміливості партійці вмить протверезіли та налякалися. Вітер не давав їм підійти близько до хрестів, руки трусилися, ноги підгиналися, по спинах лився холодний піт, але вони таки впоралися з партійним завданням.

Партія їх не забула, і через якийсь час їх було нагороджено новісіньким «Москвичем», який вони всі дружно поїхали забирати з Москви. Як саме збиралися поділити на чотирьох розкішну білу машину зі шкіряним салоном – продати чи користуватися по черзі, – невідомо. Але до цього справа так і не дійшла. Після приїзду з Москви друзі довго «обмивали» подарунок, а бажаючі подивитися на небачене чудо сходилися з усіх довколишніх сіл. І от одного разу, добряче напідпитку, всі четверо сіли в автомобіль і поїхали кататися. Але далеко від’їхати не встигли – на тій самій ділянці траси, про яку саме відтоді пішла погана слава, вони не впоралися з керуванням і розбилися на смерть, машина кілька разів перевернулася, падаючи з гори, а потім спалахнула і вибухнула.

Відтоді усі члени родин цієї четвірки гинули тільки під колесами автомобілів і переважно на тому самому місці. Василь Лепко став сьомою жертвою.

– То є Божа кара, – суворо стиснувши губи, прокоментувала подію бабця, і Сарона відчула глибоку вдячність до неї за те, що свого часу вона не випустила діда з горища.

Сарона успадкувала бабину поставу, яка, попри ціле життя, проведене на грядці, була по-аристократичному випростаною, бабину гордість, яка навіть тепер, коли їй було вже за вісімдесят, не дозволяла приймати допомоги з рук онуків. Щоразу, коли Сарона привозила їм продуктів, баба довго сварила її за марнотратство і намагалася запхнути до кишені зім’яті десятки зі своєї пенсії. Матеріальні амбіції баби з часом не зменшилися, як це часто трапляється з іншими старими людьми, пригніченими злиденністю пенсіонерського виживання. Баба уважно стежила за прогресом і щороку підвищувала рівень комфорту у своїй старенькій хаті.

Спершу там провели газове опалення, і старенькі, ручної роботи п’єци тепер були таким же елементом декору, як і машинка «Зінґер», вироблена на початку минулого століття. Потім баба зажадала пральку-автомат, і то не абияку, а неодмінно фірми «Зануссі», вона стежила за рекламою і вирішила, що тільки така якість її влаштує. Потім у хаті поставили електронагрівач води, зробили ремонт на кухні. Зараз баба мріє, щоб на вісімдесят восьмі уродини їй подарували посудомийну машину.

Ясна річ, вона не погоджується, аби її забаганки фінансували донька чи онуки, і регулярно їздить на базар «до міста», продавати сіянку і цибулю. Аби зменшити кількість цих поїздок, які коштували всім неабияких нервів, Сарона вигадала «спеціальну систему знижок і довгострокових кредитів без відсотків» в одному із супермаркетів, яку так заплутано пояснювала бабці, що та врешті махала рукою і вірила, що назбираних нею грошей уже досить на омріяну побутову техніку.

Сарона успадкувала бабчину наполегливість, залізний характер і комерційне чуття. Тільки скероване воно було не на вирощування і продаж сіянки, а на туристичний бізнес. Мати завжди мріяла, що донька стане державним службовцем або працюватиме в банку. Необхідність постійно місити болото ґумаками і вирощувати сіянку виробили у матері Сарони особливе захоплення перед людьми в костюмах. Можливість працювати в теплому офісі, а не надворі, носити елегантний діловий одяг і отримувати гарантовану зарплатню були в її уявленні найбільшим щастям, про яке тільки можна було мріяти. Сарона послухалася матері і здобула економічну освіту, а потім деякий час працювала у філії одного з великих іноземних банків. Її працелюбність і ділові якості дуже цінували і через кілька років навіть зробили керівником нової філії, яка відкрилася у місті.

Але робота в банку здавалася Сароні надто нудною і одноманітною. Вона придбала в кредит квартиру спершу собі, а потім ще одну для молодших сестер (усі сестри послухалися матері і здобували економічну освіту), а потім написала до батька з проханням допомогти їй знайти стартовий капітал для того, щоб відкрити власну туристичну фірму. Саме про це Сарона мріяла вже багато років.

Батько допоміг, і тепер Сарона днями та ночами працювала на свій бізнес. Сестри допомагали їй, а після завершення навчання вони планували працювати всі разом.

Це трапиться згодом

Ту подорож вона запланувала у свій улюблений момент, відразу після прокидання і лінивого пиття кави в ліжку, серед незвичної легкості позбавленого будь-яких справ та обов’язків вихідного дня посеред тижня. Таке накопичення випадкових приємностей додало її мріянню ейфорійності. І вона відразу ж почала побоюватись, що варто лише озвучити сказане, як відразу доведеться брати на себе певні зобов’язання, а разом з тим зникне приємність спонтанної дії.

Тому їхати вирішили наступного ж дня. Зібралися, купили карту і вирушили.

Це була їхня давня мрія, здійснити яку завжди заважали об’єктивні обставини, як виправдовувалася вона саме перед собою, хоча добре усвідомлювала, що всі об’єктивні обставини насправді є лише намаганням пояснити власну нерішучість. Цього разу вдалося наважитися, і тепер Сарон сидів за кермом, а Сарона вишукувала на карті назви міст і містечок, кожне з яких могло б стати метою їхньої подорожі. Вони вирішили рухатися хаотично, без жодного маршруту, покладаючись тільки на миттєві бажання і симпатії. Пункти їхньої мандрівки визначалися настроєм, назвою або обиралися навмання на карті. Їм не хотілося обмежувати себе ні конкретним маршрутом, який заважав би приймати спонтанні рішення, ні тим більше тривалістю перебування у тому чи іншому місці.

Важливим було все, наприклад, несподіваний краєвид на заросле ряскою озеро, що відкривався з правого боку дороги і заслуговував на коротку зупинку. Озеро пахло осінньою прілістю і не підпускало близько, захистившись мочарами і болотистим берегом. У раптовому сонячному зблиску вони побачили, що між гілками двох дерев на протилежних берегах озера протягнуте павутиння, розгледіти яке можна тільки у момент, коли сонячне світло падає на павутиння під певним кутом. Ця комашина тарзанка виглядала зворушливо і підкреслювала автономність життя водойми, від якої, мабуть, давно відчепилися люди, знеохочені болотом, зарослими очеретом болотистими берегами і прохолодною вологістю лісу довкола, де метушиться надокучлива комашня. Завдяки цій безлюдності і відокремленості тут була якась особлива атмосфера, хоча Сарона і не змогла би чітко пояснити, в чому саме була ця особливість. Хотілося просто стояти на березі озера, вдихати вологувате повітря й уважно стежити за сонячним променем, зосередившись на тому, щоб якомога частіше вдавалося побачити павутиння над озером. Сароні здавалося, що коли сонце заходить і комахи можуть бути впевнені, що ніхто більше не зауважить їхню тарзанку, вони починають активно бігати по ній з одного берега озера на інший і розносити по старанно замаскованих криївках свої комашині скарби.

Потім був ще лісок, непомітний із траси, до якого довелося їхати неасфальтованою стежкою. Вони погуляли трохи по цьому лісі й зауважили рекордну кількість білок та їжаків. Опале листя м’яко шурхотіло під ногами, вони брели навмання, вслухаючись у цей приємний шурхіт, аж поки не натрапили на галявину, яка несподівано відкрилася перед очима, ніби винагородивши їх за наполегливість. Сонце, якого майже не відчутно було у решті лісу, падало на цю галявину косими променями, здавалося, до них можна доторкнутися, ніби до натягнутих струн. Дерева утворювали ідеальний за геометричними пропорціями овал, а між ними суцільним килимом натягнувся яскраво-зелений сухий мох. Вони лягли просто на мох, підставили обличчя сонцю і пролежали так, аж поки не почало холоднішати.

Коли втомлювалися їхати, зупинялися у першому-ліпшому селі і ходили від хати до хати, шукаючи місця для ночівлі. Часом їх відразу ж пускали переночувати, а бувало, що пошуки затягувалися. Одного разу вони проїздили аж до півночі, поки не домовилися з дядьком, якого зустріли біля напівпорожнього сільського шинку. Господар привів їх під хату і попросив зачекати кілька хвилин. Як потім виявилося, за цей час він підняв з ліжка дружину, тещу, трьох дрібних дітей і погнав їх ночувати до кухні, а нічним гостям запропонував лягти під ще теплі перини з легким запахом дитячої сечі. Окрім спальні та кухні у будинку, як і в кожній сільській хаті, була ще вітальня. Шлюбні фото господаря і господині за склом серванта, а на полицях виставлені в рядок, ніби реліквії чи коштовності, дешеві фаянсові горнята – недобиті рештки кількох сервізів, балончики з-під дезодорантів та дешевих парфумів. Накритий вишитим рушником телевізор на почесному місці, ікони на килимі, який закриває побілену підсиненим вапном стіну, два великі ліжка, на яких настелено подушок і перин майже до висоти людського зросту, а зверху все це м’яке і тепле царство накрите капами та вишитими серветками. Вітальня не опалювалася, і ночували там, мабуть, лише в особливих випадках. Цього разу також обійшлися без вітальні, гості розмістилися у спальні господарів, а господарі полягали на розкладному дивані та дерев’яному бамбетлі в кухні. Вранці по черзі виходили до порожньої і промерзлої за ніч вітальні, щоб помолитися і переодягтися. Сароні чомусь запам’ятався недоречний пластмасовий нічник у формі трьох червоних тюльпанів, який не мав шансу на використання, навіть якщо у кімнаті хтось ночував, бо висів не над високо застеленим ліжком і навіть не над диваном, а над святковим столом, білу вишивану скатертину якого прикривала картата церата. Пилюки не було навіть на кришталевих келихах у серванті, мабуть, вітальню щотижня прибирали.

Ця вітальня пригадуватиметься Сароні, коли їй доведеться мати справу зі схожими уявленнями людей про святковість як про щось страшенно формальне, потрібне про людське око і ніяк не пов’язане з бажанням приємно провести час свята. Адже в хаті її бабці все виглядало схоже. Найцінніші предмети намагалися використовувати якомога рідше і зберігали саме у вітальні, куди заходили зрідка. Ніби боялися раптом відчути себе комфортніше у власній оселі, зробити щось приємне для себе, а не напоказ, ніби вважали чимось непристойним розміститися вільніше, відокремивши спальню від дитячої. Ніби наявність у тісній хаті однієї неужиткової кімнати давала їм відчуття якоїсь особливої зручності, вартої щоденної тісняви. Ніби усі розкоші, доступні їхньому скромному існуванню, зводилися до того, аби кілька разів на рік скликати гостей і розсадити їх довкола столу, під кічуватим нічником, під яким діти хотіли б спати щодня, але їм не дозволяють, наставити на стіл побільше ситних наїдків і чимшвидше випити кілька чарок, аби не зауважувати більше тягучої мовчанки, яка западає за столами, де збираються люди, які не звикли відпочивати чи просто проводити час у розмовах і яким насправді абсолютно байдуже, де напиватися – у старанно прибраній до свята просторій вітальні чи тісній кухні. Мабуть, у кухні було б навіть зручніше, не потрібно далеко носити наїдки і можна курити за столом.

Звичка постійно відмовляти собі у приємностях і зосереджуватися тільки на обов’язках має свій сенс. Так значно легше мобілізуватися у будь-якій ситуації і змиритися з життєвими незручностями. Дивною вона виглядає лише у перенесенні на ритуал святкування.

Про це Сарона згадувала, і коли зустрічала суботнього пообіддя виснажені пари молодят, цілковито поглинуті старанним виконанням стандартної святкової програми. Невиспані наречені щосуботи вже вдосвіта займають черги у салонах краси – зачіска, манікюр, педікюр, солярій, складна процедура вбирання і взування. А тоді черга на сходах до загсу, церемонія одруження у виконанні тітки зі старомодною залакованою зачіскою, випускання у небо голубів на тих же сходах, черга молодят і немовлят на сходах до церкви, церемонія шлюбу у виконанні замученого священика, який щойно посвячував джип і ще не встиг відхекатися, квіти до пам’ятника жертвам війни, прогулянка середмістям і напружені посмішки перед камерою у салоні винайнятого лімузина, час від часу можна потай помасувати втомлені ноги, подивитися, чи спущена петля на панчосі не доповзла ще до видимого з-під сукні місця, але ні в якому разі не згадувати про те, як тисне сукня чи краватка. Обмін вимученими посмішками, тостами, жартами, квітами та конвертами, поцілунки на замовлення і танці під живу музику. А найгірше, коли все це відбувається пізньої осені чи ранньої весни, – закоцюбла і змучена молода у самій сукні обережно обминає калюжі, шкутильгаючи на неприродньо високих обцасах. Старанні нагромадження дорожезних мережив, декольте та гіпюрів, завершені складними конструкціями зачісок, сильно дисонують із грубуватими обличчями – масивними скулами, манерою постійно жувати ґумку, криво посміхатися кутиком вуст, виставляти напоказ золоті коронки. Але найбільше дивує ця затятість у намаганні все зафіксувати, так ніби перегляд відео може стати цікавішим, ніж самі відчуття в цей день, прожитий по-особливому, чи спогади про ці відчуття. Дивує переконаність, що речові докази пережитого задоволення є важливішими за саме задоволення, отримати яке у вищеописаних умовах надзвичайно складно.

До таких святкувань дуже відповідним є слово «відбути», яким їх переважно й описують. Але навіть воно залишає без відповіді питання – навіщо відбувати, як це питання переважно залишається без відповіді і в ситуаціях менш тривіальних.

Під час цієї подорожі за кермом переважно був Сарон. Він зосереджено вів машину і час від часу питав:

– Зараз направо?

І вона кивала, бо насправді було байдуже, поїдуть вони направо, наліво чи прямо. Важливим було не повертатися назад і їхати у якомусь напрямку, не витрачати зайвих зусиль на вибір маршруту. Тільки часом, коли бачила на карті, що їм доведеться їхати по дуже поганій дорозі, то заперечувала:

– Ні, наліво.

Або:

– Ні, прямо.

Сарон усі ці дні курив більше, ніж звичайно, спершу зупинявся і виходив із машини, а потім почав курити в салоні. Час від часу вона теж брала цигарку.

На готель вони натрапили випадково. Він був розташований на відлюдді, і в жодному вказівнику на дорозі не зазначалося, що тут є готель. Вони поїхали у тому напрямку, бо раптом серед лісу побачили досить пристойно заасфальтовану дорогу. Мабуть, власники вирішили, що такий спосіб звернути на себе увагу буде кращим за рекламу. Будинок був невеликим, із неоновою вивіскою, яка спалахувала синіми літерами напису «ГОТЕЛЬ». Щойно почало темніти, і ця несподівана поява з-за повороту місця для ночівлі була дуже вчасною.

Сарон мовчки припаркував машину навпроти входу і витяг цигарку. Сарона взяла сумку з документами і вийшла довідатися про вільну кімнату. Коли виходила, нещільно причинила за собою двері, так у неї виходило майже завжди. Він механічно перехилився через крісло і зачинив двері ще раз. Вона озирнулася і подумала, що його це, мабуть, кожного разу дратує, відчула докори сумління, пообіцяла собі не робити так більше, але розуміла, що все одно переможе звичка.

У невеличкій рецепції було порожньо і приємно пахло кавою з горнятка на столику. Сарона підійшла до столика і зазирнула в горнятко, кава була з молоком і ще парувала. Щось дзенькнуло, і з розсувних дверей до неї вийшла усміхнена дівчина із довгим жовтаво-білим волоссям незвичного відтінку, тож Сарона мимоволі придивилася до нього уважніше.

– Доброго дня, Юліє, – привіталася вона з дівчиною, ім’я якої прочитала на табличці біля горнятка.

– Я не Юлія, а лише заступаю її сьогодні. Але якщо ви хочете переночувати, будь ласка. Кімната на двох із вікнами на озеро?

Сарона не встигла відповісти, бо у цей момент почула шурхіт коліс і звук двигуна з вулиці. Вона підійшла до вікна і відхилила жалюзі. Побачила, як від’їздить зі стоянки авто і Сарон махає їй рукою на прощання.

– Ні, на одного, будь ласка. Точніше, на одну. З вікнами на озеро, – відповіла вона дівчині, якось механічно фіксуючи все, що відбувається. Чомусь це не викликало у неї навіть подиву.

Бланк реєстрації, який їй довелося заповнити, виглядав досить незвично. Аби відповісти на його запитання, Сароні довелося багато що пригадати:

1. Перший дитячий спогад, який запам’ятався назавжди.

2. Улюблені страви, напої, кольори у десять років і зараз.

3. Улюблені книги, фільми, картини.

4. Імена трьох найближчих друзів дитинства і юності.

5. Улюблені сорти квітів.

6. Чи часто ви мрієте?

7. Скільки часу на тиждень відводите для спогадів?

8. Що для вас важливіше – жити передчуттям приємної події, переживати щось приємне чи пригадувати пережиту приємність?

9. Чи збираєте ви згадки про важливі моменти вашого життя і про які саме моменти?

10. Як вам краще подорожується – на самоті чи в товаристві?

Не було питань про ім’я чи прізвище, дату народження, місце проживання, планований час перебування. Сарона слухняно заповнювала бланк, намагалася відповідати якомога детальніше і нарешті дійшла до останнього запитання: «Як саме і де ви хотіли б бути поховані і що хотіли б пережити перед смертю?»

Прочитавши це запитання, вона раптом відчула дуже сильну втому і неспроможність зробити над собою ще якесь, навіть мінімальне зусилля.

– Можна я відповім на це запитання завтра? – запитала вона дівчину, яка за цей час встигла вже випити свою каву і тепер впорядковувала якісь папери у рожевій течці.

– Звичайно, всі так роблять, – не здивувалася дівчина і дала їй ключ. – Ваша кімната буде не дуже великою, але всі так починають. Добраніч, – сказала дівчина, і Сарона мовчки взяла ключ і пішла до своєї кімнати, так ніби жила тут уже давно.

На дверях не було номера, замість нього напис «Кімната», а на ключі напис «Сарона». Крихітна кімнатка, відразу ж біля сходів на другому поверсі. Широке ліжко посеред кімнати, письмовий стіл, полиці з книгами, відео та музикою, аскетично обставлена крихітна лазничка, на полицях косметика, якою зазвичай користується Сарона. У коридорі вбудована в стіну шафа, на полицях – речі Сарониного розміру і більш-менш у її стилі. Все це не здивувало її, так само як не здивував раптовий від’їзд чоловіка, нетипові питання на бланку готельної реєстрації, її не дивувало взагалі ніщо під час цієї подорожі. Вона тільки тепер усвідомила, що відтоді, як вони вирушили з дому, вона ще жодного разу не здивувалася. Але і це видалося їй цілком природнім, вона роздягнулася і лягла спати.

Як з’явився Сарон

Йому завжди бракувало вміння справляти враження на людей. Він любив спостерігати за тим, як інші легко знайомляться із вродливими жінками, розважають застільну компанію анекдотами і бувальщинами, не переймаючись при цьому, чи достатньо дотепно те, що вони розповідають, вільно поводять себе перед публікою чи камерою. Йому самому все це вдавалося рідко, точніше, він сам вважав, що це вдається йому рідко, бо щоразу, коли він удавав таку невимушеність, відчував провину за те, що поводиться нечесно. Адже насправді неможливо показувати себе з кращого боку і бути при цьому правдивим, неможливо поводитися вільно перед публікою і не хизуватися або бути цілком байдужим до того, як виглядаєш в очах інших. Неможливо не хвилюватися, зваблюючи жінку, яка тобі подобається, а приховуючи це хвилювання, відразу ж обманюєш і себе, і цю жінку. І цей марнославний момент нечесності завжди його непокоїв і позбавляв приємності від досягнутого навіть тоді, коли і йому вдавалося бути дотепним, справляти приємне враження на нових знайомих чи демонструвати власну незамінність на робочому місці.

Його цікавило, як дають собі з цим раду інші і чи можливо уникати цього або пов’язаних із цим сумнівів. Ці сумніви не мучили його лише тоді, коли він діяв не у власних, а в чиїхось інтересах. Саме тому для нього таким важливим було зберігати тісні зв’язки із друзями і навіть просто знайомими. Коли Сарона про щось просили, він завжди все відкладав і негайно виконував прохання. Навіть якщо його власні справи вимагали більш термінового вирішення, ніж чуже прохання. Він вважав неетичним ставити власні інтереси вище чужих. Сароні здавалося, що він часто проявляє у такі моменти непотрібний максималізм, за яким просто не розпізнає того самого марнославства, якого так боїться і уникає. Адже коли допомагаєш іншим, теж не можеш бути вільним від прагнення показати себе з якомога кращого боку і справити добре враження.

Вони часто дискутували про те, яку саме дозу егоїзму можна вважати здоровою, і погляди їхні на це рідко співпадали. Сарон був переконаний, що нехтувати можна лише своїми інтересами і в жодному випадку не справами інших. Сарона ж стверджувала, що ставити так питання некоректно і критерієм має бути важливість і терміновість тої чи іншої справи, а не те, чиї саме інтереси пріоритетні – свої чи чужі. Якщо не ремонтувати кран, який тече, у власній кухні, а замість цього ремонтувати крани знайомій, яка про це попросила, то рано чи пізно можна затопити сусідів і спричинити проблеми і собі, і сусідам, значно суттєвіші за той клопіт, який могла б завдати собі знайома, викликавши сантехніка. У даному випадку ідеться не про те, що знайома не зможе дати собі раду сама, а про приємність від її подяки і захоплення власним альтруїзмом, тоді як ремонт власного крана є лише звичайним буденним обов’язком і не обіцяє жодної сатисфакції. У здоровому егоїзмі Сарона вбачала значно менше самозамилування, ніж у гіпертрофованому альтруїзмі. На її думку, поміркований егоїзм був чесним, а приховування цього егоїзму і вимушування себе до саможертовності – штучним і неприроднім. Сарон частково погоджувався з нею, але визначити, яку ж саме дозу егоїзму слід вважати «здоровою», їм так ніколи і не вдалося.

Сарон працював шеф-кухарем у дорогому французькому ресторані. Це був єдиний такого рівня ресторан у їхньому місті, у якому все, від столів до мінеральної води, привозили з Франції і спершу навіть намагалися знайти кельнерів, які володіли б французькою. Від останнього, щоправда, відмовилися, обмежившись Сароном, який мав досвід роботи у відповідних паризьких закладах.

Вони з Сароною знали одне одного завжди. Їхні матері теж були подругами дитинства, майже одночасно народили дітей і назвали їх однаково. У дитинстві їх завжди жартома називали «зятем» і «невісткою», а коли вони одружилися насправді, ніхто не здивувався. Сарон і Сарона ходили до одного садочка, потім сиділи за однією партою в школі. Тільки після школи їхні дороги ненадовго розійшлися, бо Сарон не послухався батьків, у яких був єдиним сином, і замість вступати на юридичний здобув фах кухаря, потім виїхав разом із батьками за кордон, звідти привіз трохи заощаджень, купив квартиру, машину і планував із часом відкрити власний ресторан.

Саронові подобалася робота в ресторані, важка, цікава і добре оплачувана, вона вимагала постійно бути в формі, жити інтенсивно та енергійно, не займатися самошкодуванням під час безкінечних сезонних депресій. Насичене «зовнішнє» життя, з одного боку, справді обмежувало, примушувало обертатися у колі практичних думок і залишало занадто мало часу для роздумів, читання чи розваг. Зате, з іншого боку, дозволяло ефективніше використовувати власний час і вести емоційно більш комфортне існування. Якщо найважливішим у житті є встигнути зібрати за відведений тобі проміжок часу якомога більше різноманітного досвіду, то він усе робив правильно.

Тепер, у готелі, коли Сарон раптом опинився в умовах незвичної бездіяльності, коли нікуди не потрібно було бігти і тільки від нього самого залежало, чим саме заповнити свій день, він почав усвідомлювати, що таке існування теж має свої приваби.

Хоча на самому початку це давалося йому досить складно. Він постійно поривався вийти на прогулянку, нервовими кроками обходив околиці і відчував лише задуху, дискомфорт від бездіяльності, потребу чимось себе зайняти. А повернувшись до своєї кімнати, усвідомлював, що не пригадує, як виглядали околиці, якими він гуляв, чи зустрічалися йому дорогою якісь люди, які дерева переважають серед тутешньої рослинності, які пташки найчастіше зустрічаються, яким було сьогодні вранці небо і як воно змінилося після обіду. Він усвідомлював, що відвик звертати увагу на всі ці важливі речі, постійно зосереджений на буденній біганині, усвідомлював, що розівчився відпочивати. Йому було неспокійно, і він не міг зосередитися ні на чому, навіть на розгляданні краєвидів. Та через кілька днів це минуло, і він раптом почав відкривати для себе масу цікавих і раніше не зауважуваних речей. Це було схоже на ранок вихідного дня, коли після важкого тижня і недосипу нарешті вдалося повноцінно відпочити, і навіть фарби довколишніх предметів відразу отримують більш насичені кольори. Його прогулянки стали повільнішими, давали заспокоєння і цілу масу нових вражень. Тепер він уважно стежив за переміщеннями хмар, напрямком вітру і впливом погоди на настрій, зауважив, що трава у довколишньому лісі старанно вистрижена, ніби на газоні, і це справляє враження якоїсь штучності, ніби ти у знімальному павільйоні кіностудії. Що у траві дуже багато мурашок (забагато? але звідки йому знати, скільки насправді повинно бути мурашок), зате майже немає мух, і це, мабуть, засмучує численних павуків, які поз’єднували гілки дерев такою густою сіткою павутиння, що, здавалося, ніби птахи могли б гойдатися у цих сітках, як у гамаках. Хоча, мабуть, якщо є стільки павуків, то повинні бути і мухи, просто вони поводяться значно обережніше. Після кожного дощу вздовж стежки рівним шнурочком вишиковувалися равлики і нерухомо проводили так кілька годин, а потім розповзалися в різні боки. Дивний ритуал, повторюваність якого захоплювала Сарона, і він щоразу після дощу спеціально виходив надвір, аби стежити за пересуваннями равликів.

Сарон завжди був максималістом. Він часто подумки повертався до котроїсь зі своїх випадкових фраз у не менш випадковій розмові і міг по кілька разів перепитувати Сарону, чи не прозвучало це по-дурному, чи було достатньо зрозумілим, чи варто було взагалі це говорити, чи правильно його зрозуміли. Так ніби вона могла це знати. За кермом Сарон також постійно вагався, чи правильно обігнав машину, чи не занадто підвищив швидкість, чи не засильно підрізав машину праворуч. І марним було намагатися переконати його, що не варто так сильно сумніватися у кожному своєму слові чи вчинкові. Саронові важливо було мати певність, що він усе робить правильно.

Для Сарона було дуже важливим не порушувати комфорту інших. Він ніколи не дозволяв собі запалити, попередньо не запитавши дозволу, навіть якщо знав, що усі присутні також палять або ніколи не мали нічого проти. Перш ніж витратити навіть незначну суму з їхнього сімейного бюджету, він завжди радився із Сароною. Не з міркувань ощадливості, а просто тому, що вважав це справедливим. Але ніколи не ображався, якщо Сарона приймала якесь фінансове рішення сама. Одним із основних його життєвих принципів було не вимагати і не сподіватися ні від кого вдячності. Тому, попри свою безвідмовність у допомозі іншим, він завжди довго вагався, перш ніж попросити про допомогу когось іншого. Сарона вважала, що він трохи перебільшує з цим і що більшість людей почувалася б комфортніше у стосунках із ним, якби він принаймні час від часу давав їм можливість зробити щось для себе. Але сперечатися з ним на цю тему було марно. Колись раніше він поводив себе так і з Сароною, і їй доводилося вдаватися до хитрощів, аби довідатися, чого саме хочеться йому поза бажанням догодити їй у всьому. Важливими були бажання і настрої Сарони, а Сарон звично підпорядковувався цьому й опирався її спробам змінити такий стан речей. Вони багато про це говорили, і Сарон погоджувався, що Сарона має рацію. Він чесно намагався робити над собою зусилля, але зламати звичку, вироблену роками, було непросто. Більше того, її зусилля отримали цілком несподіваний ефект. Із часом Сарон перестав відокремлювати своє існування від її і почав вважати справи Сарони власними справами, тому насамперед виконував прохання інших, а не її. Сарону ображало те, що справляти враження на неї Сарон уже не намагався, і це, на її думку, була найбільш поширена помилка, яка може зруйнувати будь-які стосунки. Коли перестаєш боятися зіпсувати думку про себе у найближчої людини, коли здається, що стосунки міцні і будуть такими завжди і ніщо їм не загрожує.

Сарон дуже мало спав. Йому достатньо було чотирьох годин на добу, і він завжди прокидався близько четвертої-п’ятої, годину-дві читав і після цього ще трохи дрімав. У готелі він почав спати трохи більше, але з такою ж годинною перервою на читання вночі, і ця друга половина його спання була дивною. У цей час він бачив не сни, а уривки з власного минулого, розглядав їх, ніби на супутниковій карті, наближав і віддаляв від себе зображення, дивився на нього під різними кутами зору. Ніби прослуховував записані на диктофон розмови, натискаючи на «стоп» у місцях, де не був певен, чи добре все зрозумів, чи правильно сказав, а особливо довго затримувався на тих місцях, які з задоволенням би знищив. Але функції монтажу вві сні, як і в реальному житті, не існувало. Він помітив за собою, що після таких снів-спогадів став значно спокійніше ставитися до своїх вчинків і слів, тепер він усе частіше повертався до них просто з цікавості і перебирав, як світлини в альбомі, його вже не настільки болюче, як раніше, цікавило, чи правильно він сказав чи вчинив, чи можна було б краще і як це виглядало збоку.

Пітагорас

Єдине, що її не влаштовувало тут, це запах тютюну. Так, ніби у порожніх коридорах хтось ховався і чекав, поки Сарона вийде з кімнати, щоб запалити чергову цигарку. Такою вразливою на тютюн вона раніше ніколи не була. А те, що вона не бачила, хто саме курить, викликало сумнів, чи справді вона чує дим, чи це їй лише здається. І ця непевність примушувала ще більше зосереджуватися і принюхуватися. Часом їй починало здаватися, що вона чує дим навіть у власній кімнаті. Це нагадало їй епізоди з її першого перебування в Парижі, в гостях у грека Пітагораса, екстравертного молодого філософа з Родосу. Його називали Пітагорас через прихильність до одноіменної анісової горілки, яку він приносив із собою на всі вечірки. Пітагорас цілими днями сидів на кухні помешкання, яке спільно винаймали кілька студентів, і кожному, хто заходив на кухню, детально розповідав про те, як провів день, – коли прокинувся, що робив потім, які має плани на обід чи на вечір. Такий стиль спілкування він називав «середземноморським темпераментом» і описував це досить лаконічно:

– Ти можеш легко вступити з людьми в розмову. Ясна річ, це поверхово, але ти розмовляєш, отримуєш задоволення і йдеш далі.

І, здається, саме це і було для Пітагораса найважливішим. Не тема розмови і навіть не сам співрозмовник, а просто факт регулярного спілкування, можливість щось сказати і почути реакцію на це. Він міг детально розповідати зміст побаченого щойно фільму, не зауважуючи, що співрозмовник відверто нудиться або кудись поспішає. Міг довго розпитувати, що ти думаєш про тих чи інших відомих митців, спортсменів чи політиків, прізвища яких щойно випадково почув по телевізору, і забути їх через п’ять хвилин. А потім з подробицями розповідав про те, як ведеться якимось грецьким знаменитим митцям, спортсменам чи політикам, хоча його про це ніхто не питав, а прізвища цих людей співрозмовник чув уперше або і востаннє. І тільки тепер Сароні спало на думку, що, попри численні розмови з Пітагорасом, вона мало що знає про нього самого, що він значно більше любив розпитувати, ніж розповідати, і ця манера розмови насправді була далеко не настільки поверховою, як могло би здатися на перший погляд. Пітагорас часто випитував її про те, як виглядає життя в Україні, як люди проводять вільний час, що готують, про що спілкуються, порівнював почуте зі своїм досвідом, але цей досвід рідко бував надто приватним. Тільки колись у розмові, коли він вчергове запросив Сарону до себе в гості, на Родос, то випадково обмовився, що у нього в помешканні стоять три двоповерхових дитячих ліжка, на яких можна розмістити чимало гостей. І тон сказаного був таким, що Сарона не наважилася розпитати, звідки у нього ці ліжка і де тепер діти, для яких їх там поставили.

Часом те, що розповідав Пітагорас, втрачало ознаки правдоподібності, бо важко було повірити, що людина з однаковим ентузіазмом може цікавитися такою кількістю різних речей.

Пітагорас знав напам’ять дати днів народжень усіх своїх знайомих і завжди дарував їм подарунки. Йому залежало на тому, щоб справляти людям приємність.

Улюбленою розвагою Пітагораса було екзаменувати знайомих на знання поширених в усіх мовах слів грецького походження:

– Ну скажи, як буде грецькою «душа»? – зустрічав він з порога Сарону, яка від одного вигляду його цигарки змушена була бігти назад, до своєї кімнати, так недобре їй ставало від запаху тютюнового диму. Але вона не хотіла розповідати Пітагорасові про свою проблему. Можливо, сумнівалася, що коли розповість, то він припинить постійно курити і видихати дим співрозмовникові в обличчя. Адже звички змінити не так просто.

– Психе, – казала вона і стійко боролася із бажанням втекти геть.

– А як буде грецькою «любов»? – питав Пітагорас. – Ну, тобто, не тілесне кохання, – щоразу, ставлячи це питання, він плутався, не вміючи знайти пояснення відмінності поміж еросом і агапе.

Сарона знала правильну відповідь, а заодно розповіла Пітагорасу і свою улюблену історію про ці два грецькі слова, історію від іншої паризької знайомої, художниці Сімони. У сільській школі, де вчилася Сімона, обов’язковими були уроки релігії. І ось одного разу пастор, який викладав релігію, вирішив розповісти дітлахам про відмінність між еросом і агапе. Третьокласники дуже нудилися під час цих розповідей, але вчитель чомусь захопився темою і знаходив усе нові й нові приклади, які яскраво демонстрували несхожість цих двох понять. Невідомо, чому йому настільки хотілося поділитися своїми відкриттями з учнями, можливо, він сподівався, що така тематика зробить уроки релігії цікавішими, може, у нього були якісь інші міркування, але протягом кількох місяців на кожному уроці він так чи інакше згадував про це. Аж поки хтось із дітей не розповів про дивну звичку священика батькам. Батьки, ясна річ, стривожилися, поскаржилися куди слід, і пастора звільнили за аморальність. Заступити його було нікому, тож уроки релігії відмінили. Сімона розповідала цю історію непоспіхом, театрально карбуючи кожне слово і час від часу затягуючись синім «Голуазом» без фільтра, який вона курила через мундштук із позолоченим краєм. З усіх цигарок Сарона найлегше витримувала запах «Голуаза» без фільтра. Сімоні було уже за сімдесят, і з правого боку спини у неї був невеличкий горб. Але вона зовсім не комплексувала з цього приводу і завжди вбиралася у дуже елегантні сукні вільного крою, а шию загортала шаликами або стильними хустками. Сімона була дуже уважна до всіх побутових деталей, і Сарона часто відвідувала її у дощові чи морозні дні, бо знала, що художниці важко виходити з дому в таку погоду, а вона ніколи не купує більше трьох скибочок пармезанської шинки у єдиній крамниці, в якій, на її думку, можна купувати м’ясо. Щодня виходить по свіжі круасани до сніданку, а потім за багетом на вечерю. І якщо погода їй заважає, то вона радше відмовиться від їжі, ніж від своїх принципів.

Сімона могла витратити годину на декорацію столу, коли Сарона заходила до неї на каву, по декілька разів міняючи горнятка, підставки під горнятка, цукерничку і довго роздумуючи, на яке ж саме еспресо має сьогодні охоту – на еспресо з кардамоном, цитриною чи звичайне.

Сімона сама зауважила, що Сарона страждає від цигаркового диму, перебування у непровітрених приміщеннях і запаху квітів. Квіти, які стояли у вазі кілька днів, ще задовго до того як зів’янути, починали страшенно смердіти. Мабуть, справа була в якихось специфічних добривах, які робили ці квіти витривалішими, бо не в’янули вони справді довго.

Сарона і Сарон жили у невеличкому двоповерховому будиночку на околиці містечка. Вони купили його у спадкоємців бабці, яка прожила тут усе життя, і вирішили не перебудовувати, а лише поволі ремонтувати, зберігаючи дух будівлі і пристосовуючись до неї, замість того щоб адаптувати її до своїх потреб. Ця тактика виявилася правильною, і вони відчували це, у будинку була якась особлива, приємна атмосфера, яка створюється тільки у тих будівлях, які зведені з дотриманням якихось знаних лише старим майстрам і сільським людям правил, сформулювати які ніхто з них не вміє, але завжди може з точністю сказати, що саме варто робити, а що не слід. Навіть нові ліжка у кімнатах вони розмістили на тих же місцях, де були розташовані старі. Встановили центральне опалення, але зберегли п’єц, хоча він і забирав багато місця. А час від часу навіть розпалювали в ньому, Сарона любила готувати паляниці з маком. Як вчила її бабця – пісне тісто із квасного молока і борошна, лише трохи солі, а випікати на нічим не змащеній печі, старанно перевертаючи паляниці після того, як вони стануть рум’яними з одного боку. Свіже молоко підсолоджувалося, до нього додавався розтертий із водою мак, а паляниці розмочувалися в молоці. Таємниця смаку цієї страви полягала саме у способі випікання, бо паляниці, приготовані у газовій або електричній духовці, були прісними та нудними на смак, або ж зовсім неправдоподібними, як ті селянські страви, які часом подають у дорогих ресторанах, декорованих під сільські шинки.

У садку перед входом вони поставили кілька старих швейних машинок, під однією з яких любив спати їхній пес. Мабуть, цим пояснювалося те, що машинки ніхто не зламав і не вкрав.

Справжньою дилемою стали для них вікна. Було дуже шкода міняти дбайливо вистругані віконця, але іншого виходу не було, саморобні вікна були надто нещільними. Ніби в компенсацію за це вони вирішили фарбувати стіни тільки вапном, щороку підбілюючи хату зовні і всередині.

Квітник перед будинком був справою Сарона, він дбайливо добирав сорти квітів, які оточували зільник. Улітку Сарон вирощував усі свої приправи на городі, взимку заставляв підвіконня вазонками базиліку. Зимовими вечорами Сарон часто розпалював у п’єці, відчиняв заслонку і любив спостерігати за тим, як згорають поліна. Дрова він завжди заготовляв сам, у лісі, розташованому за кілька кілометрів від міста.

На вихідні вони часто виїздили кудись у гори. Блукали довкола розвалених замків, розташованих поблизу, а часом їхали у пошуках такої руїни доволі далеко, вишукували по селах старі дерев’яні церкви, вівтарі, розписані відомими майстрами, або ж вівтарі, кілька століть тому перенесені на периферію з котроїсь із міських церков. Селяни, побачивши на богослужінні чужих, часом дивувалися і перешіптувалися, а церковний сторож переважно вдивлявся у них із відвертою підозрою, хоча переживав він, мабуть, не так за ікони чи розписи, як за церковну касу, за збереження якої відповідав насамперед.

Тепер, коли Сарона згадувала це все, спогади вишиковувалися в чергу один за одним, як книги на полиці, їх раптом ставало дуже багато, як буває багато монет, коли починаєш вигрібати їх із кишень зимового одягу під час весняного прибирання, і Сарона відчувала необхідність повернутися до кожного з цих спогадів, хоча б на коротко знову відчути атмосферу якихось приємних вечорів, проведених біля полум’я в п’єці удвох із Сароном, посиденьок із Пітагорасом та Сімоною, інших епізодів, до яких хотілося б повернутися ще раз подумки. Їй здавалося, що важливо час від часу подумки повертатися до тих чи інших спогадів, ніби стираючи з них пилюку, бо по-іншому деталі можуть поволі вивітритися, ніби парфуми, якими рідко користуються, і поволі у пам’яті залишаться лише дуже загальні, позбавлені конкретики, враження.

Вони з Сароном часто вечеряли при свічках, Сарон готував щось спеціально для них двох, випробовуючи нові рецепти, і дуже хвилювався, коли Сарона повільно куштувала страву, адже від її реакції залежало, чи пропонуватиме він увести страву в меню. Сарона старанно розповідала про свої враження від страви, хвалила, критикувала, намагалася вловити найменші відтінки смаку, куштувала гарячим і трохи охололим, порівнювала, як краще, оцінювала аромат і навіть те, скільки доводиться чекати на приготування, адже і це важливо, аби не зруйнувати святкового настрою, якщо очікування буде надто тривалим, або навпаки, занадто коротким, і ним не вдасться насолодитися. Після цього тесту напруження Сарона спадало, вони пили вино і розмовляли.

Сарон розповідав про кумедних відвідувачів, які боялися замовити тринадцятий столик або вимагали, щоб у меню були подані рецепти страв і калорійність кожного складника, або і таких, що приходили обвішані коштовностями і хутром, здавали їх до гардеробу, а поряд ставили охоронця, якому весь вечір не дозволялося відлучитися навіть у туалет. Деякі з гостей завжди мали при собі натільні пляшечки з горілкою і потай в туалеті запивали ексклюзивні вина міцнішими напоями, щоб не бачила дружина. Інші, витративши на вечерю кілька сотень, потім поспішали на автобус, щоб не витрачатися на таксі. В автобусі у них могли витягти гаманець, і наступного дня вони обурено розповідали про кишенькових злодіїв, які в долі з водіями, і про те, що це свинство. У деяких гостей з-під трохи закоротких штанів костюмів від Армані взимку визирали протерті і не дуже чисті кальсони очевидного базарного походження, а з «ролексів» частково стерлася «позолота» і залишилася на шкірі власника непоміченим зеленуватим осадом. Це було трохи схоже на складання пазлів, коли до описаних офіціантами візуальних портретів Сарон додавав свої кулінарні спостереження. Наприклад, про одного з постійних відвідувачів, який щоразу замовляв асорті з морепродуктів та жаб’ячих лапок, одну з найдорожчих страв, але завжди залишав його неторкнутим, і це дивувало Сарона, аж поки він випадково не побачив на столі у свого лікаря карточку цього чоловіка (замовлення постійних клієнтів приходили на кухню з прізвищами), розкриту на черговому записі. Із запису Сарон довідався, що у цього чоловіка важка форма алергії на усі види морепродуктів.

Чи про іншого, який постійно замовляв цибулевий суп, з’їдав кілька ложок, а потім використовував майже повну тарілку замість попільнички, повертаючи її повною сигарних окурків.

Ще один відвідувач замовляв завжди одну і ту ж страву, спеціально введену в меню на його прохання і попри заперечення Сарона, який вважав, що смаженому філе хека і фриткам із кетчупом не місце у такому ресторані. Для тих, хто дивувався, побачивши цю страву, в меню зазначалося: на прохання одного з постійних клієнтів. До картоплі з рибою він завжди пив кубинський ром, а на десерт просив какао, зварене на молоці.

Систематичне пригадування

У цій кімнаті Сарона жила на початку свого перебування в готелі. Вона жодного разу не вийшла далі балкона, на якому час від часу курила, а у теплі пообіддя пила каву. Вона не могла б сказати, що її не випускали з готелю, про таку заборону ніколи не згадувалося, і ніхто ніколи не говорив їй цього прямо. Але кожного разу, коли вона вбрана виходила з дверей своєї кімнати і прямувала до сходів, щось траплялося. Із кімнати навпроти хтось виходив і починав з нею розмову, просив зайти на хвильку випити чаю або переглянути разом фільм. Часом на сходах перед нею виростав хтось із персоналу, і з’ясовувалося, що їй потрібно терміново зайти до кабінету адміністратора. Вона заходила до сусіднього номера, до кабінету адміністратора, на черговий огляд до стоматолога, підписати якийсь документ, і щоразу після такої випадкової затримки на неї чомусь нападала страшенна втома, і вона мовчки, без нічиєї підказки, поверталася до себе в номер, роздягалася і вкладалася спати. Вона не відчувала якогось дискомфорту від того, що не буває на вулиці, навпаки, відтоді, як потрапила сюди, постійно перебувала у стані якоїсь незвичної душевної рівноваги, гармонії. Усвідомлювала, що повинна збагнути якісь дуже важливі для себе речі і поки не збагне, потрібно робити все так, як вимагають того від неї обставини, повільно плисти за течією й уважно роздивлятися все, що трапляється дорогою. Це значно важливіше безрезультатних спроб бунту.

Увесь цей час вона багато пригадувала. Точніше, пригадувала вона постійно, це стало її єдиним і найважливішим заняттям. І попри таку інтенсивність пригадування, спогади не вичерпувалися, а, навпаки, ставали все детальнішими і цікавішими. Щодня їй вдавалося дійти у цих спогадах до найбільш віддалених у часі і дрібних епізодів, про важливість яких вона ніколи б не здогадалася у той момент, коли довелося це пережити, як не повернулася б до цього, якби продовжувала жити у своєму попередньому ритмі, заклопотаному і сповненому другорядних побутових дрібниць. Часом їй здавалося, що ці спогади є єдиною причиною її перебування тут, що цей її шанс пригадати все і приведе її до усвідомлення тої важливої речі, збагнути яку вона повинна, інакше її перебування тут не матиме жодного сенсу. Їй зовсім не бракувало подій у її теперішньому житті. Навпаки, здавалося, що будь-яка зайва подія могла би все зіпсувати, відволікти від спогадів. Їй почало здаватися, що пам’ять уже ввібрала у себе максимально можливу кількість інформації і просто не здатна засвоїти більше, тому тепер їй достатньо просто пригадувати і по-новому оцінювати пережите. І тільки коли вона відсуне на задній план усе другорядне, яке поступово зникатиме з пам’яті, з’явиться місце для чогось нового. Це трохи нагадувало порядкування у шафі, коли улюблений і нещодавно модний светр раптом перестає бути актуальним і з найзручніше розташованої полиці перемандровує на віддалену, а згодом і взагалі викидається у смітник.

Їй ніколи раніше не доводилося впорядковувати спогадів. Вона ставилася до них трохи так, як сім’я, у спальні якої вони ночували дорогою до готелю, ставиться до своєї вітальні, як до чогось дуже важливого, але тільки символічно присутнього у щоденному житті. Спогадами обмінювалися під час вечірок із друзями, під час розмов із Сароном, за склянкою вина, спогади часом допомагали вбити час чекання, подорожі чи безсоння. Здавалося, вони завжди поряд, класифіковані за важливістю, і зовсім не потрібно зусиль, аби відділяти суттєві враження від дріб’язкових і не вартих пригадування.

Тепер вона усвідомлювала, що хаотичність і недокладність, з якою вона відтворювала власне минуле, була не випадковою, і навіть важливо було пригадувати хаотично, бо тільки так у пам’яті спливали найменші подробиці, які у момент, коли все це відбувалося, проминули непомітно, а тепер, із відстані часу, здавалися найцікавішими, і було б шкода втратити їх.

Раніше вона рідко знаходила час на пригадування і навіть на звичайне обдумування пережитого чи прочитаного. Час летів надто стрімко і був заповнений надто щільно. Або ж вона не вміла правильно розподілити цей час. Прочитані книги переважно відразу ж відкладалися вбік, і вона тішила себе ілюзією, що завжди зможе повернутися подумки до своїх вражень і легко відтворити їх. Згодом вона не раз ловила себе на тому, що не може пригадати той чи інший епізод, бо у пам’яті залишилося саме лише відчуття про те, яким було її враження – сильним і позитивним, сильним і негативним, або ж невиразним і не вартим уваги, але сам епізод, його конкретні деталі зникали безслідно, залишалися тільки нічим не підтверджені епітети, які розсипалися, мов пісочні замки, вартувало лише наблизитися до них і спробувати відтворити в пам’яті, чого саме вони стосуються. Тепер це здавалося їй несправедливим, бо у такому пригадуванні найкращі з пережитих моментів, прочитаних книг, побачених фільмів, картин і фрагментів почутої музики прирівнювалися до найгірших або і до зовсім другорядних, від них залишався лише короткий плюс або мінус, схожий на позначку навпроти прізвища у списку, за яким перевіряють присутність на лекції.

Її теперішні спогади також були хаотичними, ніяк не впорядкованими ні хронологічно, ні за важливістю подій, але у цій хаотичності був певний сенс, Сарона відчувала це, хоча і не змогла би пояснити, в чому саме полягав цей сенс. Деякі спогади поверталися до неї кілька разів, аж поки їй не вдавалося збагнути, чому саме котрась із пригаданих деталей така для неї важлива.

Наприклад, сцена дорогою до летовища. Четверта ранку. Сарона біжить на метро, щоб встигнути на літак. На площі щось перебудовують, і вона не може знайти вхід у метро і тут бачить, що назустріч їй іде чоловік, перший перехожий, якого вона зустріла протягом півгодинної прогулянки від готелю. Аби не витрачати часу, вона питає, як пройти до метро, він пояснює і відходить, а через кілька кроків раптом знову гукає її. Сарона озирається.

– Слухай, – каже чоловік. – Я подумав, у мене ключі від машини, куди тобі їхати, давай підвезу.

– Ні, дякую, мені далеко, – відповідає вона і заходить у метро.

Мабуть, цей ефект викликаний напівсонною свідомістю, податливою до фіксування вражень, бо інакше Сароні важко пояснити, чому цей епізод так їй запам’ятався і часто пригадується. Вона вже навіть не пам’ятає, скільки років тому це трапилося і в якій саме країні, десь за кордоном, це точно. Але сам діалог досі інтригує її. Вона ніяк не може збагнути, чому чоловік раптом запропонував її підвезти? Чому вона відмовилася? І якщо припустити, що він справді запропонував просто так, у пориві якихось власних, невідомих їй емоцій, а не спокушений можливістю вуличного флірту о четвертій ранку, то чи дійсно цей епізод вартує аж таких тривалих роздумів про нього. Чи взагалі вартує роздумувати над емоціями? Чи можливо це? Чи потрібно? І чого від цього більше – користі чи шкоди, адже роздуми часто вбивають спонтанність, таку важливу у всьому, що стосується емоцій.

Часом їй здавалося, що цієї попередньої фази життя ніколи не існувало. Вона надто далеко відсунулася назад у спогадах і була захована за дуже чіткою цезурою, яку не завжди вдавалося переступити. Сарона часто ловила себе на думці, що зовсім не пригадує облич своїх однокурсників, хоча від навчання в університеті її відділяє лише трохи більше десяти років. Навіть деякі обличчя однокласників пригадувалися з більшою виразністю, ніж студентські часи.

Тут, у готелі, Сарона почала детальніше пригадувати свої перші студентські роки. Ці спогади були дуже вибірковими і почалися із запахів. Вона дуже добре пам’ятала, як пахли старі меблі в університетських аудиторіях, угрузлою в лак пилюкою, старими олівцями для креслення, ще тими, з червоного дерева і з дуже м’яким стержнем, розлитим на підлогу чорнилом із авторучок. У цих аудиторіях ніколи не смерділо, навіть коли на пару сходилася сотня першокурсників, які щойно повернулися з уроку фізкультури. Мабуть, так було через високі стелі та вікна і через те, що все тут було з дерева, бруд залишався на його поверхні, і провівши долонею по парті, потім ще довго можна було відчувати на шкірі маслянистий залишок із тим самим специфічним столярським запахом, який вже через півроку міцно в’їдався в одяг. Але звикнути до цього запаху настільки, щоб перестати його відчувати, Сарона так і не змогла.

Пари фізкультури чомусь завжди були нульовими, на них Сароні доводилося спершу довго добиратися повільними ранковими трамваями, а потім проходити навпростець через старий цвинтар. У паркані цвинтаря навіть була спеціальна дірка, зроблена її попередниками навпроти трамвайної зупинки. Взимку о восьмій ранку на цвинтарі було ще темно, і ця прогулянка відлякувала багатьох, тому пари фізкультури мали найвищий відсоток прогулів. На другому курсі Сарона навіть заходила за однокурсницею Тетяною, бо та боялася сама ходити через цвинтар, хоча фізкультура їй подобалася. Сарона завжди приходила до Тетяни пунктуально і чекала в коридорі, поки подруга метушилася по квартирі, виконуючи повторювані з дня в день дії. Вона щедро доливала води з-під крана до свого занадто гарячого чаю, відсьорбувала ковток, ігноруючи нарікання матері про те, що змішувати кип’ячену воду із сирою шкідливо, потім натягувала колготи, які від поспіху майже завжди дерлися, і доводилося шукати в шафі нові. Тоді хапала сумку, запихала одну руку в рукав пальта і, тримаючи в руках шапку, вибігала слідом за Сароною на сходи. Дорогою вона ще довго щось підтягувала і защіпала, пудрила носа і зачісувалася, щоб потім, після фізкультури, з такою ж старанністю змити весь макіяж разом зі спортивним потом і знову підпудрюватися і підфарбовуватися у трамваї, тепер уже дорогою на наступні пари.

Тетяна у дитинстві займалася художньою гімнастикою, і мабуть, саме тоді її гнучке тіло навчилося приховувати свою силу. Вона була худенькою і тендітною, здавалося, зараз її понесе вітром, постійно хотілося підтримати її і допомогти нести сумку, хоча насправді це враження було оманливим, Тетяна мала в руках значно більше сили, ніж Сарона, легко підтягувалася більше 30 разів і виконувала вправи для біцепсів із десятикілограмовими гантелями.

Сароні подобалося повертатися з фізкультури навесні або восени, коли зацвітали дерева на цвинтарі. Вона любила зупинятися і розглядати старовинні гробівці, за якими ніхто не доглядав, і щороку на них можна було зауважити невеличкі метаморфози. Вона розглядала літери, які зникали майже на очах, здогадувалася про зміст напівзатертих написів чудернацькими готичними літерами, дивувалася тривкості каменю і відчувала легку меланхолію цієї зникомості, у якій крім сумного було і щось дуже природнє, логічне. У кожному разі, якби їй довелося вибирати поміж таким меланхолійним і напіврозваленим цвинтарем і старанно вичищеним, упорядкованим і заметеним, вона однозначно і по-декадентськи віддала би перевагу першому. Найчастіше вона зупинялася перед двома могилами початку ХІХ століття. На одній був досить невеликий нагробок із каменя, схожого на граніт, із залишками чоловічого портрета, контури якого ще можна було роздивитися. В епітафії дружина старанно перерахувала всі регалії покійного чоловіка, генерала, який міг загинути, судячи з дати, у наполеонівських війнах, але сама залишилася анонімною і «люблячою». А навпроти цієї скромної, але тривкої могили був зведений справжній кількаметровий пантеон із червоної цегли, з вікнами і навіть вітражами. Великий фронтон із довгим траурним написом «Коханій дружині від чоловіка», а потім три рядки регалій самого чоловіка, дружина ж знову залишилася анонімною, навіть без дати народження, тільки з датою смерті. Такі цвинтарні лекції зі специфіки статевої психології і звичаєвості минулих століть вганяли Сарону в мрійливий меланхолійний настрій.

Окремі лекції, як і окремих професорів, пригадати було значно важче. За винятком хіба що курсу з психології, який читала пані Людмила. Чомусь всі називали її просто пані Людмила, ніхто не звертався по батькові. Її прізвища Сарона пригадати також не змогла. Пані Людмила була знаною у всьому університеті, і не лише тому, що психологія чомусь вважалася обов’язковим предметом як у гуманітаріїв, так і на технічних факультетах. Сарона не мала нічого проти такої обов’язковості, їй подобалася психологія. Але пані Людмила вкладала у це поняття щось дуже своє, не схоже на конвенційні трактування. Сарона відвідала лише кілька її лекцій, про що тепер шкодувала, бо не мала повного уявлення про систему поглядів цієї жіночки. Пані Людмила закручувала своє довге волосся у класичну вчительську «дульку» і завжди куталася у велику хустину з червоно-зеленими квітами і люрексом. Куталася не вона одна, в університетських стінах із товстими мурами навіть у літню спеку бувало прохолодно, але такої кічової хустини і настільки старомодної навіть на ті часи «дульки» не було більше ні у кого з викладачів. Цим педагогічний склад університету вигідно відрізнявся від шкільних вчительок.

На першій же лекції пані Людмила намалювала на дошці щось на зразок людського скелета, її малюнок нагадував дитячий. Десь у ділянці живота вона поставила хрестик, від нього вбік провела риску і написала під рискою «душа».

– Душа – центральне поняття людської психіки, – диктувала пані Людмила, а помітивши, що розгублена аудиторія не конспектує, повторила: – Записуйте: Душа тире…

Зловивши на собі суворий погляд пані Людмили, Сарона записала: «Душа людини вірить у Бога, і саме вона є елементом зв’язку між Богом і людиною. Щось на зразок пошти. Якщо ви хочете звернутися до Бога, вам необхідно знати, де саме знаходиться душа».

У такому ж стилі відбувалися всі лекції пані Людмили, на більшість із яких Сарона не ходила. Але здати іспит у неї виявилося зовсім не просто. На іспитах пані Людмила вимагала від кожного дуже детального вказання місця, де саме у людини знаходиться душа, і приблизні малюнки її не влаштовували. Рекордом став один із курсів філологів, де іспит зі 100 чоловік з першого разу здали тільки 10. Саме ці десять і були єдиними, хто ходив на пари пані Людмили.

Сарона вже не пам’ятала, чи вдалося їй здати іспит і з якої саме спроби, але пані Людмила виявилася однією з небагатьох викладачів, хто залишився у її спогадах.

Через якийсь час вона отримала першого листа від адміністрації.

Шановна пані!

У відповідь на ваше клопотання раді повідомити про перше розширення ваших повноважень. У разі втрати попереднього листа ще раз дозвольте подякувати, що ви погодилися виконувати запропоновані вам обов’язки і виявили таку старанність.

Сподіваємося, умови вашого проживання та побуту задовільні.

З найкращими побажаннями. Дирекція.

Наступного дня її перевели до просторішої і світлішої кімнати поверхом вище, і цього ж дня вона вперше вийшла з готелю. Під час першої своєї прогулянки околицями готелю Сарона хвилювалася. Це було незвичне хвилювання, бо воно, як і все тепер у її житті, було цілком позбавлене подиву. Вона сприймала усе побачене ніби само собою зрозумілі речі, про існування яких завжди здогадувалася, а ось тепер побачила на власні очі. А хвилювання її було пов’язане з цілком новим відчуванням добре знаних і не зауважуваних колись речей – відчуттям на шкірі, коли її лоскоче легенький вітерець, шурхотом піску під ногами, краплями дощу в долонях, запахом довколишнього лісу.

Готель розташувався посеред густого і доволі негостинного лісу, в якому можна було знайти лише кілька приємних для прогулянки стежок. Одна з них вела до цвинтаря, доволі дивного, бо більшість могил на ньому ще порожні, але на плитах написані імена, прізвища і дати народження майбутніх мерців. Найближче до входу, оточена окремим ланцюгом, була розташована могила, на плиті якої імені не було. Побачивши цю могилу, Сарона чомусь відчула себе незатишно і повернулася назад до готелю на ватяних ногах, роздягнулася і відразу ж лягла спати. Їй снилося, що вона щодня ходить на цвинтар, намагаючись не пропустити момент, коли на порожньому надгробку з’явиться її власне ім’я і дата смерті, але їй постійно щось заважає дійти до цвинтаря – то раптова негода, то хвороба, то зміна настрою. Прокинувшись наступного дня, вона зрозуміла, що і справді тепер постійно ходитиме до цвинтаря. Зрештою, місць для прогулянок тут було обмаль.

Вона розуміла, що лист від дирекції і розширення повноважень якось пов’язані, мабуть, тепер час від часу вона отримуватиме ще більші повноваження, а рано чи пізно отримає повноваження необмежені.

Вночі вона прокинулася від раптового усвідомлення. Ланцюг, уся справа в ланцюгу. Це такий самий ланцюг, який давно, ще у часи її глибокого дитинства, лежав під ліжком.

Перший сегмент ланцюга прийшов поштою, коли батько приїхав із заробітків додому на кількатижневий відпочинок. Побачивши поштове повідомлення про посилку, мати здивувалася, і дорогою зі школи вони з Сароною зайшли на пошту. Пакунок виявився невеликим, але надзвичайно важким. Він з усіх боків був обліплений американськими поштовими марками, а в кутку пакунка нерозбірливими каракулями була написана адреса. Мама довго вдивлялася у літери, поки змогла розпізнати прізвище вуйка Стефка. Сарона пригадує, як важко їм було нести пакунок, врешті вони розплутали щедрий клубок шнурівок і волочили загорнутий у поліетилен вантаж за собою по снігу.

Вуйко Стефко багато років назад якимось хитрим способом утік до Канади. Його мати, пані Стефа, жила у сусідній хаті, біля Сарониної баби і діда. Батько вуйка Стефка загинув на війні, а він уже багато років регулярно надсилав матері пакунки з аспірином, кавою і ангоровими светрами. Аспірин і каву пані Стефа роздавала знайомим і сусідам, а светри, чомусь всі до єдиного яскраво-рожеві, дбайливо складала на горищі, де ними ласувала міль. Але дбайливість єдиного сина дуже її зворушувала, і вона могла годинами розповідати, який Стефцьо молодець.

Вуйко Стефко працював на будові, де з ним трапився нещасний випадок, внаслідок якого він майже зовсім втратив слух. Відтоді фірма виплачувала йому щедру пенсію, на яку вони з дружиною купили собі будиночок за містом, а потім дружина також покинула мити посуд у великому ресторані, чим раніше заробляла на життя. Дружину звали Люська, і вона також була з бабиного села, втекла до Канади разом із вуйком Стефком. Дітей у вуйка Стефка з Люською не було.

Що два роки вуйко Стефко і Люська приїздили на село, і ці відвідини не припинилися і після смерті пані Стефи. Вони завжди заздалегідь попереджали про свій приїзд і у чітко встановленій і назавжди закріпленій послідовності, яка відповідала суворій, хоча й оберненій ієрархії родинних зв’язків, відвідували спершу сусідів, далі далеких родичів, потім брата Люськи, який був єдиним їхнім близьким родичем, бо батьки її давно померли.

До їхнього візиту мама Сарони завжди готувалася заздалегідь і дуже переживала, чи сподобається закордонним гостям її частування. Вона навіть мила вікна і робила в домі генеральне прибирання, яке називала «справжніми порядками», на відміну від буденних, щотижневих, «порядків» звичайних, які робилися не так ретельно. Їй хотілося, щоб усе в їхньому скромному помешканні виглядало хоч трохи респектабельніше.

Спершу Стефко і Люська відвідували дідуся з бабусею, і бабуся ставилася до візиту не менш відповідально, тож матері доводилося допомагати робити «справжні порядки» ще й у бабусі. Вони кілька разів збиралися на поважні наради, складали список справ, які потрібно залагодити перед візитом, вигадували меню, розподіляли обов’язки. Бабця завжди пекла пляцки на обидві гостини, мати варила холодець, бо вважалося, що у неї він виходить прозорішим і смачнішим, а бабчині пляцки було легше транспортувати, ніж крихкі і вишукані, прикрашені саморобними цукатами і фруктами, материні торти, які так любила Сарона. Ясна річ, мати все одно пекла як мінімум один торт, адже гості обов’язково «вступлять» і до неї. Окрім холодцю, кількох салатів та закусок, обов’язково було ще кілька видів гарячого, борщ і десерт. А тоді вже пляцки і фрукти з кавою. На десерт бабуся готувала ґаляретку, а мати – чорнослив з вершками, начинений волоськими горіхами. Ясна річ, що звиклі до безхолестеринового дієтичного харчування гості не могли подужати і десятої частини пропонованого їм меню, але широкий асортимент страв був справою престижу, тож зменшувати їх кількість бабця з мамою не збиралися.

Вуйко Стефко попри слуховий апарат мало що чув і тому під час розмов із сусідами і кревними переважно лише кивав з поважним виглядом, а Люська з року в рік дивувалася, як дивно, що ні у бабці, ні у мами немає машинки до чищення бульби, це ж бо так зручно, а ще дивніше пити зі склянок, вимитих вручну, а не в посудомийці, вони виглядають такими брудними. І взагалі дуже важко подорожувати в Україні, навіть легені не витримують, таке тут важке повітря. Після години такої світської конверсації і напруженої мовчанки гості залишали на столі кількадесят долярів, ніби чайові в ресторані, і прощалися. Інколи вони ночували у мами, і тоді обов’язково «забували» якісь свої особисті речі, які також мали би розцінюватися як ненав’язливі і дуже вартісні подарунки із «Заходу». Так у матері назбиралася ціла колекція нейлонових нічних сорочок Люськи, білих шкарпеток вуйка Стефка, два яскраво-рожевих ангорових светри, точнісінько такі, що їх свого часу отримувала в «пачках» мати вуйка Стефка, кілька велетенських банок аспірину і майже повна коробка з тальком, яку вуйко Стефко забув у туалеті.

Мамі також час від часу приходили «пачки» від вуйка Стефка і Люськи. У цих пачках крім традиційного вже аспірину було щоразу по дві-три вечірніх сукні та мешти на високих обцасах. Сукні були голубі, помаранчеві або фіолетові, завжди 53-го розміру. А взуття – точно в тон, але 36-го розміру. Мама все життя носила одяг 40-го, а взуття 39-го розміру, та і навряд чи знайшла б, куди ходити у таких сукнях, тож завжди віддавала їх дівчатам на одяг лялькам. Тканини вистачало не лише на всіх ляльок, а й на самих дівчат. Час від часу вони просили маму сусідської дівчинки перешити котрусь із суконь, і потроху в них назбиралася ціла модельна колекція, покази якої вони влаштовували з нагоди дитячих уродин та інших сімейних урочистостей. Це завжди проходило дуже весело, і Сарона досі зберігає кілька суконь як найкольоровіші згадки свого дитинства.

Але того разу в «пачці» були явно не модельні сукні. Коли вдома вони не без зусиль розірвали важезний пакунок, з нього випав сегмент товстого ланцюга. Метал глухо стукнув об підлогу, всі аж здригнулися. Мати з батьком перезирнулися і почали уважно оглядати папір у пошуках пояснень, але в пакунку не було ні листа, ні листівки, ні навіть традиційної пачки аспірину.

Батько спершу запропонував викинути ланцюг, але мати вмовила його почекати, бо ж раптом вуйко Стефко приїде і спитає, де його ланцюг. Переслати такий тягар поштою, мабуть, коштує немалі гроші.

Після того надійшло ще чотири чи п’ять пачок із такими ж грубезними сегментами ланцюга, щоправда, форма кілець постійно змінювалася, мінялися і відтінки сріблястого кольору, в який був пофарбований ланцюг. Сарона з матір’ю терпляче волочили тягарі з пошти, пристосувавши для цього візок, яким возили на базар мішки бабиної цибулі. Продавати цибулю їм доводилося після того, як закінчувалися прислані батьком гроші. Ланцюг спершу складали під ліжком Сарони, а потім виволочили на горище.

Якогось вечора задзвонив вуйко Стефко, що само по собі було незвичним, адже він через свою глухоту рідко користувався телефоном. А Люська вважала, що такий зв’язок надто дорогий, тому віддавала перевагу коротким вітальним листівкам на Різдво і на Великдень. Вуйко Стефко довго щось кричав у слухавку, яку здивована і перелякана мати відставила від вуха на безпечну відстань, і з його плутаного монологу поволі прояснялося, що цим ланцюгом він хоче обгородити могилу матері, але ніяк не може визначитися з остаточним дизайном, замовляє то одній фірмі, то іншій, а вони «гроші дерут, а ніц не роблєт», але то все не важливо, він не має наміру заощаджувати на такій потрібній справі.

Тому хай ланцюг поки що лежить у нас, а коли приїде батько і вже будуть усі сегменти вкупі, то вуйко Стефко теж приїде, і вони разом віднесуть ланцюг на цвинтар і зроблять «все як тре».

Після цього минуло кілька років, надійшло ще з десяток пачок, Сарона поїхала вчитися до іншого міста, а одного разу, коли вони з мамою пішли на цвинтар поприбирати на могилах бабусиного брата і його дружини, як це робили щороку, Сарона ще здалеку побачила монструальну конструкцію на могилі матері вуйка Стефка. Окрім масивного ланцюга, могилу оздоблював ще мармуровий пам’ятник, який зображав стареньку в хустці і з котом на колінах. Голови жінки і кота були непропорційно великими, а очі моторошно виряченими. Цей пам’ятник кидався в очі з будь-якого куточка невеликого сільського цвинтаря. Він сильно контрастував із рештою могил, був якимось чужорідним тілом посеред цих простих неструганих дерев’яних хрестів, живих квітів, тінистих дерев. Якщо раніше Сарона любила бувати «на могилках», як називала цвинтар бабця, ставлячи наголос на «о». Тут було дуже сонячно і зовсім не моторошно, як це часто буває на інших цвинтарях. Сароні подобалася простота дерев’яних хрестів, які виготовляв єдиний сільський столяр, а перед ним – його батько і дід, які теж були єдиними сільськими столярами. Але тепер атмосфера тут змінилася. І що саме в ній змінилося, Сарона зрозуміла лише згодом, через кілька років, коли моду на монструальні пам’ятники та ланцюги почали наслідувати інші родичі померлих, переносячи до села стилістику сучасних цвинтарів, моторошних і потворних у своїй випнутій напоказ безликості.

Потреба дистанції

Все почалося з роздратування, причини якого їй досить складно було пояснити і яке охоплювало її несподівано, у ситуаціях, що досі видавалися цілком звичайними і не викликали якихось особливих емоцій. Наприклад, у невеличких чергах, коли Сарона заходила на пошту і ставала за кимось, терпляче очікуючи, коли касирка виконає трудомістку операцію, необхідну для придбання конверта, надсилання рекомендованого листа чи оплати послуг. Численні заповнені вручну бланки, тривалі маніпуляції на старенькому комп’ютері, зникання кудись у нетрі підсобки, вишукування у потаємних шухлядах менших і більших поштових марок, печаток, усе нових і нових бланків. Сарона ставилася до цього насиченого одночасно флегматичністю і агресією світу зі співчуттям і повагою, намагалася не нервуватися в очікуванні, бо ж касирки ні в чому не винні, не вони вигадали цей складний паперовий космос. У котрийсь із моментів такого очікування обов’язково мусив з’явитися хтось третій і цим створити вже справжню чергу. Цей третій чомусь обов’язково ставав надто близько до Сарони, примушуючи її напружитися від неприємної близькості, яка порушувала її приватний простір і нав’язувала необхідність вдихати різкі аромати несвіжої білизни, вчорашнього перегару, борщу з часником чи навіть валер’янки, але найгіршим було не те, приємним чи огидним був запах, а ця вимушена близькість. А також загадковість мислення людини, яка підходить упритул, хоча поряд є стільки вільного місця. Цікаво, що саме тут є визначальним – ілюзія, що черга рухатиметься швидше, якщо буде щільнішою, чи страх втратити своє місце у цій черзі. Якщо Сарона відступала на півкроку вбік, черга за нею тут же просувалася на півкроку вперед і займала частину її, Сарониного місця, на якому вона щойно стояла і з якого зовсім не збиралася поступатися, а навпаки, хотіла збільшити територію свого особистого простору. Тепер у цьому мовчазному, позірно флегматичному поєдинку з’являлася агресія, – Сарона відчувала, що варто їй поступитися ще хоча б міліметром, і вона ризикує помінятися місцями з тим, хто позаду, і часом таке рішення навіть видавалося їй не позбавленим рації, у кожному разі, так вона позбавила б себе цієї нервової напруги, цього погляду собі в спину, сповненого злості тільки за те, що Сарона випадково опинилася на крок попереду, цієї готовності піти на конфлікт всього лише задля мінімального просування в черзі.

Зберігання дистанції раптом почало видаватися їй дуже важливим для почуття комфорту, і її дивувало і дратувало, коли люди довкола не розуміли цієї потреби. Вона почала відчувати брак спеціальних ліній на підлозі, за які не дозволяється переступати відвідувачам, що стоять у черзі, аби той, хто розмовляє зі службовцем у віконці, не відчував дискомфорту й агресивного дихання в спину. Мабуть, справа була саме в цій лінії, у щедрому метрі, який вона давала першому в черзі на те, аби спокійно залагодити свою справу, а також спонукав усю решту черги розсердитися, не вести напруженої боротьби за кожен сантиметр вільного місця. А можливо, справа була просто у відмінностях в уявленні про комфорт, можливо, для когось створювала комфорт саме така тіснява і близькість сусідського ліктя, комфорт специфічний, трохи інтимний і не дуже пристойний через цю відчужену й анонімну інтимність.

Або йшлося взагалі не про це. А, наприклад, про зосередженість. Якщо дуже сильно зосередитися на якійсь конкретній меті, скажімо, якнайшвидшому відправленні рекомендованого листа, і всі свої думки підпорядкувати тільки цьому, то, мабуть, усі інші речі відійдуть на другий план, і на такі дрібниці, як співвідношення комфорту і дистанції у черзі, просто не залишиться ні часу, ні сил. Мабуть, так можна прожити усе життя, ривками просуваючись від однієї дуже конкретної і важливої мети до іншої, зціпивши зуби і відганяючи від себе все другорядне і непотрібне, героїчно долаючи труднощі і рідко переводячи подих на бігу. І це навіть міг би бути цікавий, хоча і трохи одноманітний досвід сприйняття дійсності у кількох основних кольорах і аспектах. Навряд чи до їх переліку могло б потрапити щось таке цілковито протилежне цій побутовій аскезі, як комфорт.

Або це був би зовсім інший комфорт, комфорт важко здобутих побутових зручностей, дорогого одягу, ремонту і засобу пересування, які служать більше для підтвердження того чи іншого статусу, аніж для задоволення дійсно важливих потреб. Адже коли дороге і зручне взуття вбирається лише по святах, то використовуються радше його декоративні переваги, ніж функціональні. Хоча специфічний психологічний комфорт досягається і тоді, коли щодня носиться неякісне і незручне, зате дешеве взуття, бо таким чином створюється ілюзія власної ощадливості, а отже, і недаремності затрачених на заробляння грошей зусиль. Можна розглядати таку псевдоощадливість як перемогу комфорту, створеного напоказ, над комфортом для себе, перемогу статусу над функціональністю. Але можна побачити у такій добровільній аскезі і щось філософське, наприклад, намагання боротися зі швидкоплинністю людського існування, хоча б і в такий примітивний спосіб, як створення ілюзій.

Колись такі роздуми видалися б їй не вартими уваги дрібницями, але тепер вона переважно думала над речами, які раніше вважала не вартими уваги, або, принаймні, не настільки важливими. Наприклад, про вирази облич. Скажімо, обличчя людей у транспорті переважно напружені і зосереджені на чомусь невидимому, мабуть, на якомога швидшому досягненні мети, так ніби вони здатні на це вплинути. Суворі і зосереджені люди з обличчями, на яких посмішки не з’являються просто так тільки тому, що хтось звертається до них, чи самі вони до когось звертаються. Люди втомлені і роздратовані о кожній порі дня, люди, які не знають, як виглядають збоку, мабуть, через те, що всюди так мало дзеркал. Якби дзеркал було більше і кожен міг би несподівано наштовхуватися на своє власне обличчя хоча би тричі на день, люди б лякалися самі себе і посміхалися б частіше. Спершу несміливо і кривувато, далі впевненіше, а потім звикли б. І справа тут навіть не у наявності чи відсутності причин на поганий настрій, це просто справа звички і потреби бачити довкола себе привітні й усміхнені обличчя. Так здавалося Сароні, і їй було дивно, чому вона не помічала цього раніше і чому це не стало такою ж очевидністю і для інших. Із Сарони навряд чи вийшов би добрий педагог, вона ніколи не відчувала приємності, коли пояснювала комусь те, що добре знала сама. Навпаки, це дратувало її і викликало відчуття втраченого часу, її часто дратувало те, що люди не розуміють очевидних речей. Хоча вона й усвідомлювала безглуздість такого роздратування. Мабуть, вона також не усвідомлює якихось очевидних для інших речей або усвідомлює їх занадто пізно, але засуджувати себе за те саме, за що засуджуєш когось, було не просто. Тут потрібна вже якась зовсім інша дистанція до себе і до світу.

Читання

Сарона завжди багато читала. Вона відчувала у цьому фізичну потребу. Їй складно було розслабитися після важкого дня перед телевізором, як робила це переважна більшість її знайомих і навіть Сарон. Йому, аби відпочити, достатньо було якийсь час просто сидіти і перемикати канали, не особливо зосереджуючись на побаченому. Це викликало у нього якийсь трохи схожий до гіпнотичного стан, бо так він сидів до пізньої ночі, а вранці, невиспаний, не міг збагнути, навіщо витратив стільки часу і що взагалі дивився. Сароні це було дивно, але Сарон дратувався, якщо його в такі моменти намагалися відірвати від телевізора, раціональні аргументи на нього не діяли, і Сарона поволі звикла до цього ритуалу вечірнього втикання в екран і ранкових шкодувань за втраченим часом. Її телебачення зовсім не заспокоювало, навпаки, дратувало. Вона витримувала перед телевізором зовсім недовго, якщо не потрапляла на хороший фільм чи цікаву передачу. Жарти знайомих, у яких обігрувалися актуальні рекламні слогани, залишалися для неї незрозумілими.

Щоб заспокоїтися і розслабитися, їй потрібна була книга. Причому часто цей механізм був дуже схожий на телеузалежненість Сарона. Вона не могла читати серйозних книг, коли була втомлена, і бралася за те, що лише розважало і допомагало приємно провести час. Швидко ковтала легкостравні тексти і вже незабаром не могла згадати навіть того, чи вже читала колись цю книгу, перебираючи новинки на полиці у пошуках нового чтива. Неперетравлена за день інформація нагромаджувалася в голові і вимагала спокою та впорядкування, але для цього не було часу, а інколи і потреби, тож залишалося тільки якомога швидше забути весь той непотріб. Бездумне поглинання тексту чи рухомих зображень було потрібне тільки для того, аби витіснити попередній, нагромаджений за день спам.

Причому тут не спрацьовував механізм зміни занять, чергування розумових навантажень з фізичними, а легших розумових навантажень із складнішими для підвищення ефективності. Насправді все було зовсім навпаки і залежало від того, як почати день і чим його заповнити на самому початку. Саме це ставало вирішальним. Вартувало вранці зайнятися дріб’язковою біганиною, і вже до полудня відчувалася якась інтелектуальна блокада і нездатність зосередитися чи засвоювати нову інформацію, зате залишалося достатньо енергії, аби цілий день пробігати, залагоджуючи справи, які давно відсувалися в довгий ящик. І навпаки, якщо почати вихідний день читанням хорошої книги, то можна просидіти над нею до глибокого вечора, і не виникне бажання зайнятися якоюсь хатньою роботою чи перейти на легше чтиво. Настрій дня виникав не у ній самій, а підхоплювався нею зовні, і все залежало від якихось невловимих ранкових миттєвостей, закономірність яких їй так і не вдалося збагнути.

Але основна суперечність читання полягала навіть не у відмінності між справді глибокими і поверховими текстами і навіть не у доцільності їх існування. Найважливішим було вміння досягнути внутрішньої готовності для сприйняття того чи іншого тексту, і саме це вміння було найважчим. Ще в університетські роки Сарона пробувала збагнути феномен так званого систематичного читання. Це здавалося таким зручним і правильним – просто читати книги у наперед визначеній кимось послідовності й очікувати таких же гарантованих результатів. Але щось не спрацьовувало, і зусилля, яких вона докладала, аби подолати книги, які треба було читати зараз, попри те, що хотілося читати щось зовсім інше, або не хотілося читати взагалі, ці зусилля виявлялися марними. Минало зовсім небагато часу, і вона ловила себе на тому, що пам’ятає про ту чи іншу книгу зовсім не те, що їй би хотілося. Пам’ятає густе і насичене пилюкою повітря читального залу, промені призахідного сонця, переломлені під високою стелею, які потрапляли сюди ніби випадково і так само швидко зникали, мало ким помічені, ніби відчували недоречність власної грайливості на фоні загального поважного зосередження. Пам’ятає біле, як тісто, обличчя бібліотекарки дитячого зросту із опухлими ногами і дуже виразною косоокістю, бібліотекарка завжди повертала голову трохи праворуч, щоб бачити людину, з якою розмовляє, і знала напам’ять увесь велетенський каталог університетської бібліотеки. Пам’ятає рипіння дощок підлоги і запах старих словників, столи, за якими поміщалося десяток студентів, велетенські люстри під стелею і масивні перила з облущеним лаком. Пам’ятає такий недоречний у цій всій розкоші радянський лінолеум, постелений у гардеробі, сморід каналізації, відсутність води і діряві брудні рукомийники, пам’ятає радіоприймач при вході, біля вахтерського столика, і самого вахтера, який просиджував тут цілими днями, мабуть, лише для того, аби час від часу вмикати свій приймач, а потім раптово струшувати сонливість, вихоплювати поглядом котрогось зі студентів і вимагати у нього читацьке посвідчення. Студент показував, хоча і не приховував свого здивування від раптового пожвавлення вічно сонного дядька. На Сарону його вибір за багато років так ні разу і не впав, мабуть, вона не була схожа на людину, яка намагатиметься проникнути до читацького залу бібліотеки без посвідчення.

Зовсім по-іншому виглядали її спогади про книги, які вона читала без жодної системи, просто відчувши у якийсь певний момент потребу прочитати саме це.

Таке читання було дуже схоже на проживання тексту, і Сарона ще кілька днів після того, як дочитувала книгу, ловила себе на тому, що подумки дискутує з кимось із героїв чи з автором. Тоді її зовсім не втомлювали складні і довгі описи, шматки тексту, які доводилося перечитувати по кілька разів, аби зрозуміти. Навпаки, у неї з’являвся майже спортивний азарт докопатися до самого дна кожного речення, а за кожним новим прочитанням відкривалися численні можливості розуміння, інтерпретації порівнянь із прочитаним, продуманим, прожитим раніше. Ці книги теж забувалися, але забувалися значно повільніше і по-іншому. Зникали з пам’яті другорядні деталі, або навпаки, лише вони і залишалися, але щоразу ці деталі, описи і порівняння пригадувалися їй у певних життєвих ситуаціях і раптом ставали узагальненою моделлю такої ситуації, або навпаки, спонукали сприймати дійсність як модель для створення значно переконливішої чи багатограннішої паралельної реальності книг. Така гра з постійним перетворенням дозволяла їй відчути дистанцію до дійсності, сприймати її як вигадку і відчувати себе у такий спосіб значно більш захищеною.

Впертість власної пам’яті, яка відмовлялася зафіксувати те, що у даний момент видавалося їй неактуальним, а потім поверталася до цього з якоюсь на перший погляд цілковито алогічною мотивацією, спершу дратувала Сарону, і вона продовжувала робити спроби упорядкувати механізм власного сприйняття. І часом їй це навіть удавалося, але кількість затрачених зусиль була настільки неадекватною до результатів, що Сарона здалася, і основним критерієм для читання того чи іншого тексту стало схоже на примху бажання прочитати саме це і саме зараз.

Тоді Сарона вперше зіткнулася з дивною закономірністю, якої не помічала раніше. Їй завжди здавалося, що підпорядковувати власні бажання необхідності чи прийнятому рішенню набагато складніше, ніж дослухатися до власних бажань і жити у відповідності з ними. Вона вважала набагато важчою для себе потребу виконувати чітко розплановані заздалегідь дії, аніж самостійно і спонтанно визначати перебіг дня залежно лише від власних потреб. Коли їй доводилося встати вранці, піти до бібліотеки і цілий день працювати над якоюсь наперед заданою темою, це здавалося страшною несправедливістю, і було дуже шкода втратити численні гіпотетичні альтернативи, які могли б зробити цей день набагато приємнішим, цікавішим, змістовнішим, якби тільки вдалося позбутися нудної рутини.

Але раптом виявилося, що для неї, як і для більшості людей, долання цього спротиву насправді є набагато легшим, ніж необхідність щомиті приймати рішення, які визначають подальший перебіг дня, ризикуючи вчинити неправильно, даремно втратити час, зіпсувати собі настрій власною контрапродуктивністю чи просто забути щось важливе і термінове. Коли всю відповідальність за помилки і невдачі доводилося нести самостійно, кожна дрібниця раптом обростала масою складних і неоднозначних рішень, різноманітних небезпек і наслідків, про які можна було не думати, просто виконуючи поставлені кимось завдання.

Колись давно, ще у шкільні та студентські роки Сарони, у них вдома не було вибору поміж тим, що саме пити під час сніданку – каву чи чай, бо дефіцитна розчинна кава подавалася до столу тільки на святкові оказії, а для щоденного вжитку існував дрібненький цейлонський порошок, багатократно залитий кип’ятком. Це здавалося їй несправедливим, але вимагало лише звички, яка приходила автоматично. Схожа обмеженість стосувалася і решти доступних тоді продуктів, а відповідно, і приготованих із них страв. Це було одноманітно, але зате не вимагало зусиль, пов’язаних зі здійсненням вибору. Про це тепер Сарона згадувала, коли розгублено стояла поміж полицями в супермаркеті і вагалася поміж тим, що купити їй просто хочеться, а що справді потрібно, і як визначити межі цієї потрібності, доступності і важливості того чи іншого бажання. На ці сумніви їй часто доводилося витрачати стільки душевних зусиль, що придбане врешті-решт, як і його споживання, не давало їй жодної приємності.

Схоже відбувалося і з книгами. Відмова від примусово систематичного читання спершу привела її до хаосу майже бездумного поглинання тексту, коли йшлося лише про можливість розслабитися і відпочити, схожого терапевтичного ефекту вона могла б досягнути і завдяки плетенню шкарпеток. Тепер вона сприймала це як своєрідну помсту свідомості за спроби дисциплінувати її. Потім цей бунт свідомості минув, і Сарона відчула потребу читати по-іншому, щоразу відшукуючи тонкий баланс поміж бажанням сприйняти текст, готовністю до цього сприйняття і можливістю належно зрозуміти прочитане. Так само як несподівана широта вибору продуктів спершу примушувала хаотично пробувати все підряд за нав’язаними ззовні критеріями, а лише потім прийшло спокійне усвідомлення власних смаків, яке обмежило вибір, але це обмеження вже було зовсім іншим, не штучним, нав’язаним іззовні, а свідомим і добровільним.

Інтенсивність

Тут, у готелі, Сарона не вперше замислилася над різницею поміж зовнішньою і внутрішньою насиченістю існування. Але ніколи раніше це не було для неї настільки гострим і важливим. Колись вона вважала власним збагаченням і здобутком будь-який, навіть негативний досвід, тож почувала себе комфортно, коли у її житті постійно щось відбувалося. Досвід і враження здавалися їй цінністю в собі, і те, що ніколи не вистачало часу зосередитися на тому, що трапляється, обдумати, усвідомити важливість чи другорядність тої чи іншої події, не надто їй заважало.

Але раптом настав момент, коли бажання постійно здобувати все новий і новий досвід зникло. Вона почала відчувати приємність повторюваності, знайомих, перевірених ритуалів, вражень і подій. Так, ніби валіза, до якої бездумно впихали зім’яті речі, нарешті наповнилася, і замість купувати і запихати туди обнови, доводилося витягувати придбане раніше, розпрасовувати і вбирати, дивуючись вдалому чи не дуже вибору. Перебування в готелі примушувало її поскладати у своїй валізі, залишити лише справді потрібне, позбутися баласту і заповнювати звільнене місце значно обережніше і продуманіше.

Ще зовсім недавно такий триб існування здавався б їй нудним і монотонним, вона почувала б себе сонною і нервувалася б через те, що довго ніхто не дзвонить і нічого не відбувається. Але тепер у неї не виникало враження, ніби в її житті бракує подій. Інтенсивність її теперішнього існування, зосередженого на пригадуванні та аналізуванні, була значно більшою, ніж ілюзія такої інтенсивності, яку колись давала їй бурхлива діяльність, заповнена поверховими враженнями, які зникали так само швидко, як і з’являлися.

Її ставлення до книг теж змінилося. Колись вона прослизала поверхнею текстів, які читала, відзначаючи для себе хіба що послідовність описуваних подій і приємне враження від легкості авторського стилю. Книги, які читалися важко, вона здебільшого відкладала. Їй здавалося, що така тактика є правильнішою від намагань розкласти все на полички літературознавчих теорій, як пропонували автори критичних статей, бо їхнє надмірне теоретизування позбавляло її приємності від читання і перетворювало тексти на різновид добрива, придатного лише для підживлення тих чи інших теорій. Схоже ставлення було у неї тоді й до подій власного життя, у якому її значно більше хвилювало сприйняття її поведінки оточенням, ніж те, наскільки сама вона почувається комфортно в тій чи іншій ситуації. Вона розуміла, що це неправильно, але не вміла зламати цей вироблений роками механізм і намагалася заглушити в собі сумніви, які час від часу з’являлися.

Першим, хто зрозумів ці її сумніви, був Сарон, якому вдалося значно далі просунутися на шляху боротьби із власною поверховістю і який, попри поспіх щоденної рутини, вмів зосереджуватися на важливих моментах власного сприйняття, хоча і не завжди здатен був пояснити, чому саме це для нього так важливо.

Він міг безліч разів повертатися до моменту, коли відчув себе некомфортно. Наприклад, у розмові з іноземцем, коли виявилися недоліки його англійської. Ця глибоко захована негативна самооцінка через те, що Саронові важко давалися іноземні мови, поширювалася у нього на зовсім інші, не пов’язані з цим риси. І йому було важливо докопатися до того, чому саме так трапляється. Чому він через це починає вважати себе людиною нижчого сорту, тоді як іноземець, англійська якого нічим не краща, зовсім не комплексує з цього приводу. Раніше Сарона вважала, що Сарон даремно заморочується і це не так важливо. Важливо знайти час, піти на курси і підівчити англійську. Тепер думка її змінилася. Адже англійська – це лише привід, маловажливий епізод, значно важливішим є механізм психіки, який примушував Сарона ставитися до цього саме так, тоді як інші взагалі не помічали існування такої проблеми. Що саме примушує нас одні проблеми чи недоліки вважати суттєвішими за інші? І чи справа у важливості самої проблеми, чи лише в її актуальності? Адже в момент, коли проблема виникає, не має значення, наскільки вона суттєва у порівнянні з іншими проблемами чи проблемами інших людей. У той момент усе це не має жодного значення, єдиним сенсовним заняттям є вирішення актуальної проблеми, навіть якщо існують сумніви у її серйозності. Так само як будь-яка чергова застуда не стає менш дошкульною від спроб порівняти її із пережитими колись чи гіпотетично можливими справді серйозними хворобами.

Через якийсь час Сарон отримав першого листа від адміністрації.

Шановний пане!

У відповідь на ваше клопотання раді повідомити про перше розширення ваших повноважень. У разі втрати попереднього листа ще раз дозвольте подякувати, що ви погодилися виконувати запропоновані вам обов’язки і виявили таку старанність.

Сподіваємося, умови вашого проживання та побуту задовільні.

З найкращими побажаннями. Дирекція.

Через декілька днів він отримав другого листа від адміністрації.

Шановний пане!

Перепрошуємо за тимчасові труднощі з листуванням. Очевидно, що перший наш лист вам отримати не вдалося, бо відповіді на нього до нас не надійшло.

У відповідь на ваше клопотання раді повідомити про перше розширення ваших повноважень. У разі втрати попереднього листа ще раз дозвольте подякувати, що ви погодилися виконувати запропоновані вам обов’язки і виявили таку старанність.

Сподіваємося, умови вашого проживання та побуту задовільні.

З найкращими побажаннями. Директор.

Він зауважив, що цей лист відрізняється від першого. Насамперед нерозбірливим підписом від руки у кінці, що означає зменшення формальної дистанції. Замість абстрактної дирекції з ним тепер листувався конкретний директор, хоча прізвища його наразі відчитати і не вдавалося. Ну і, ясна річ, двома загадковими реченнями на початку. Чому відсутність відповіді має свідчити про те, що він не отримав листа. Де вказано про його зобов’язання писати таку відповідь? Можливо, у слові «очевидно», але натяк це занадто тонкий як на примітивний і надто канцелярський стиль листа. Мабуть, насправді вся ця гра значно тонша, і відсутність зворотньої адреси має дати йому певність, що відповідати на ці листи немає ніякої потреби. Тим більше що він і не збирається брати на себе ніяких обов’язків, не кажучи вже про посаду. Все це просто формальності, яких треба дотримуватися, не замислюючись над їхнім справжнім змістом.

А крім того, якщо припустити, що перебування його тут таки має ще якесь призначення, крім мети, яку він виявив нещодавно, то, мабуть, не варто будувати свої стосунки з дирекцією за тим самим примітивним принципом, за яким це робиться завжди, коли значно важливішим за справу є завоювання симпатії шефа і підтримка своєї зразкової репутації. Якби він хотів піти саме таким шляхом, то доклав би зараз максимальних зусиль для того, щоб знайти можливість відповісти дирекції. Але фраза про старанне виконання своїх обов’язків дає йому натяк на те, що все ж таки досі ним були задоволені попри те, що він і не намагався встановити безпосередній контакт із дирекцією, або навіть і завдяки тому, що він цього не робив. І Сарон, як і герой його улюбленого роману в схожій ситуації, вирішив, що обрана ним тактика виявилася правильною.

Тепер настав час детальніше сформулювати свою мету, яку він досі відчував лише інтуїтивно.

Лист від Сарони

Я вирішила не ставити дат, і не лише тому, що мені вже давно складно зорієнтуватися в часі. На перший погляд видається, що тут усі дні схожі між собою, як корінці багатотомної енциклопедії на полиці, але думаю, що насправді все зовсім не так. Я ще ніколи з такою інтенсивністю не проживала кожну мить, у мене навіть складається враження, що коли я почну розповідь зі слів «була субота, ранок» чи «це трапилося навесні», то зіпсую весь ефект. Адже всі ці окреслення – ранок, вечір, весна, четвер – для того і придумані, щоб якось уніфікувати почуття, відрізнити будній день від святкового, осінній настрій від зимового і таким чином звести все до заздалегідь приготованих схем, з яких випадають «зайві» нюанси. А мені розходиться саме на цих випадкових дрібницях, які раптово все міняють і примушують посеред похмурого вечірнього осіннього дощу зауважити особливий блиск бруківки у світлі ліхтаря, зосередитися на спогляданні цього і на якийсь час забути про неприємності чи просто поганий настрій, який нібито заздалегідь передбачений і виправданий при такій погоді. Найважчим є навчитися помічати такі деталі і відповідно реагувати на них.

Знаєш, це трохи схоже на подружні сварки. Коли ми з тобою з’ясовували стосунки, то часто не могли порозумітися саме через цей брак уважності до того, що відбувається довкола. Адже у подружніх сварках є така сама циклічність, як і у порах року чи днях тижня. Якщо хтось один звик тримати свої речі в шафі в ідеальному порядку, а для іншого це не важливо, час від часу неминуче траплятиметься конфлікт, бо примушувати себе робити щось, що не видається тобі необхідним, завжди складно. Починаються самовиправдання і безкінечні з’ясовування, хто постарався більше, а хто менше, і що насправді важливо, а що ні. І на таких розмовах дуже легко зациклитися, тому часом варто просто несподівано увімкнути улюблену музику і на кілька секунд зосередитися тільки на ній, настрій зміниться, і предмет сварки раптом перестане бути дуже важливим. Захочеться спокою і гармонії, і значно легше буде знайти спільну мову. Цікаво, чи можна виробити у собі такий-от рефлекс відволікатися на щось несуттєве у моменти, коли це необхідно.

Лист від Сарона

У жінках мене завжди насамперед цікавили долоні. Вони мають бути подовгастими, із тонкими пальцями і ненафарбованими нігтями. Важливо, аби рухи жіночих рук не були надто різкими, а долоні надто м’якими, пухкими, позбавленими характеру. Але найбільше мене дратують надто товсті пальці, позбавлені нервовості, з куцими обгризеними нігтями і загрубілою шкірою. Або з короткими нігтями негарної форми під яскравим чи блискучим лаком. Якщо руки жінки мені не подобаються, мені надзвичайно складно ставитися до неї доброзичливо, не кажучи вже про те, щоб вона хвилювала мене.

Твої руки мені відразу сподобалися. Я ще ні в кого не бачив таких вузьких і тендітних долонь, прохолодних, із довгими пальцями і нігтями правильної форми. Я не раз казав тобі, як мені подобаються твої руки, але ніколи не наважувався зізнатися, що оцінюю всіх жінок за формою їхніх рук. Це несправедливо, схоже на якийсь расизм, але нічого не можу з собою зробити. Всі інші деталі жіночої зовнішності для мене не такі важливі. Тобто, звичайно, щось подобається більше, а щось менше, але я не здатен зненавидіти жінку лише за те, що у неї недостатньо тонка талія чи неправильні риси обличчя (яке дивне формулювання – ніби існують якісь правила для облич, і це при тому, що найцікавішими, як відомо, є обличчя із невеличким недоліком, які відрізняються від стандарту). Мені завжди подобалися дуже різні жінки. Вони могли бути високими, навіть значно вищими за мене, могли бути мініатюрними, мати довге і коротке волосся, вільно міняти його колір і стрижку. Усі ці деталі завжди цікавили мене, я люблю слухати жіночі розмови про перукарні і модні фасони одягу. Але до будь-якої зміни у зовнішності мені потрібно звикнути. Я дуже рідко здатен відразу визначити, подобається мені твоя нова сукня чи ні. Напевно, це часто ображало тебе. Але це справді так, я повинен спершу звикнути, а вже потім можу оцінити.

Я пригадую, як ми з тобою були разом у німецьких партнерів, які допомагають тобі організовувати поїздки романтичного туру. Це було одне з маленьких східнонімецьких містечок, здається Айзенах. Точно, Айзенах, місто Баха. Вранці ми підіймалися якоюсь височенною горою до тамтешнього замку. Напевно, існує якась менш крута стежка, але ми поспішали і подерлися вгору майже навпростець. Ти забула вдома карту, а запитати не було в кого. Це було в березні, але ще лежав товстий шар снігу. Тоді протягом усієї поїздки нас переслідував цей сніг. Ми слухали по радіо, що настає відлига, але це завжди було у тому місті, з якого ми виїздили, а там, куди ми їхали, починався снігопад. Або ще гірше – снігопад разом із відлигою – калюжі по кісточки, які не встигали прибирати, і через це вулиці виглядали в чомусь схожими на наші.

Не знаю, чому мені пригадалася саме ця поїздка. Мабуть, тому, що перед тим у нас був дуже складний період, ми багато працювали, втомлювалися, і нам важко було зрозуміти одне одного. Я вже навіть почав переживати, що наші стосунки так ніколи і не повернуться до попередньої ніжності і взаєморозуміння. Я чув про таке у пар, які занадто довго знаються. Як ми, з дитинства. Що такі пари просто перестають помічати одне одного, звикають настільки, що часом навіть перестають сваритися.

Але все виявилося не так погано, і щойно ми опинилися поза умовностями щоденної рутини, як усе налагодилося.

Так, це було в Айзенаху. Перше місто, куди ми приїхали, а маршрут у нас тоді був досить довгим, тижнів три. Вечірній потяг, порожній вокзал крихітного містечка. Готель на десяток місць у самому центрі міста, поряд із дзвіницею. Все по-німецьки акуратно і по-німецьки недорого, кімнатка з трьома двоповерховими ліжками, мабуть для студентів, вигоди на поверсі. Останнє було б незручно, якби не те, що заселеною на цьому поверсі була лише наша кімната. Ми повернулися пізно, бо перед тим ледь знайшли кнайпу, де можна було повечеряти. Місто після дев’ятої вимерло, і здавалося, що вже глибока ніч. Ми були єдиними відвідувачами того ресторанчика, і нас обслуговував сам господар. Ми сиділи при свічках і реготали, хоча тепер я зовсім не можу пригадати, що ж такого смішного було у цих старанно накрохмалених скатертинах, по-провінційному розцяцькованих вікнах і столах, усіх цих фіраночках з рюшами і альпінаріях зі штучного каменю на підвіконнях, а тим більше у пісній міні господаря, бізнес якого явно переживав не найкращі часи. Тієї ночі ми бурхливо кохалися, як не траплялося уже давно, випили в номері півпляшки привезеного з дому коньяку, а потім наголяса бігали в душ.

Вранці ми підіймалися до замку, захекані і спітнілі, я щокроку шкодував про випиті за сніданком два горнятка кави. Потім ти довго розмовляла із персоналом, а я блукав коридорами і фотографував крізь вузькі вікна бійниць довколишні пагорби, загорнуті у рожево-сірі клуби туману. На світлинах зовсім не видно, які вони гарні, але я зберіг ці фото, щоб пригадувати собі настрій тодішнього ранку. Через недосип і втому все сприймалося з особливою гостротою, і мені так подобалося потай стежити за тим, як напинаються джинси на твоїх стегнах.

Тут, у Вартбурзі, Лютер перекладав Біблію, і я намагався уявити собі, як він почувався у цих незатишних вузьких коридорах, переодягнутий, під іменем «юнкера Йорґа» і в постійній небезпеці, бо кожен, хто впізнав би його, міг безкарно вбити. Він зробив свій переклад усього лише за одинадцять тижнів, і його кімнатка, більше схожа на камеру, має у довжину приблизно стільки ж кроків.

Ми ходили за екскурсіями замком і старанно вислуховували легенду за легендою, які тут, як і у всіх середньовічних замках, розповідають щось неймовірне про кожен камінь. Єлизавету Тюринзьку тут проголосили святою за перевиконання «норми» на чудеса, необхіді для офіційної канонізації, а тепер тут щороку видають атестати зрілості місцевим школярам. І попри весь офіціоз і неминучу в таких випадках штивність, це, мабуть, одна з найвеселіших імпрез, які коли-небудь відбувалися у цих похмурих монументальних стінах. Я пригадав собі портрети – знамениті кранахівські зображення Лютера, портрет Баха у тутешньому будиночку, де мешкав композитор, – обличчя, за сьогоднішніми стандартами, як мінімум п’ятдесятирічних чоловіків, тоді як насправді портретованим лише трохи за тридцять. Мабуть, даремно цивілізація нарікає на зростання темпу життя, якщо у часи Баха і Лютера люди за свій наполовину коротший вік встигали народити по два десятки дітей і половину з них поховати.

Зібрання картин обидвох Кранахів є практично у кожному більш-менш відомому німецькому музеї, особливо східнонімецькому. І це не дивно, враховуючи солідні масштаби серійної продукції картин Кранаха-старшого, цього комерційно спритного художника, який займався не лише декоруванням палаців, виготовленням гобеленів, ткацтвом і позолотою, а й вигідним інвестуванням, наприклад у видання Біблії у перекладі Лютера. Хто із сьогоднішніх видавців відмовився б мати права на таку книгу? Його обожнювали замовники, бо його портрети не надто спотворювали дійсність, але при цьому не ображали амбіцій клієнта. Простуваті і наївні, його картини обійшли у мистецтві багатьох конкурентів, чиї прізвища значно менш знані, попри схожий естетичний рівень творів. Численні мадонни з дітьми у виконанні обох Кранахів, усі з однаковими сумними очима, як жінки, так і діти, очима настільки підкреслено одухотвореними і розумними, що це швидко втомлює, як і будь-яка одноманітність. Зате добре запам’ятовується, і вже після десяти картин починаєш із першого погляду відрізняти руку, точніше, фірмовий стиль Кранаха.

Але я насправді не про ці пенсіонерські одкровення хотів тобі написати. Чомусь я небагато пригадую з туристичних атракцій тієї подорожі, хоча їх було більш ніж достатньо, ми ж вивчали маршрут, який ти потім збиралася продавати. До речі, дуже гарно все придумала з цими романтичними подорожами: Бах-Айзенах, Ґьоте-Шиллер-Ваймар, Лютер-Віттенберґ і нарешті Ваґнер-Байройт. Ми ще жартували з тобою про те, що більшість клієнтів зацікавляться маршрутом, мабуть, у надії на романтичні знайомства, а не на знайомство з німецькою культурою доби романтизму. А виявилося, що романтичною в усіх сенсах слова ця подорож виявилася саме для нас.

Я нічого не пригадую про містечко Віттенберґ, здається, воно ще менше за Айзенах. Тільки вокзал і написи на табличках «Місто Лютера». Я ще подумав собі, що кльово було б і у нас такі таблички на вокзалі, наприклад, Броди – місто Йозефа Рота, Дрогобич – Бруно Шульца. Але зате дуже добре пам’ятаю, як ми з тобою ходили по крамницях, у Віттенберзі чи в Айзенаху, яка, зрештою, різниця, вони ж поряд. Ми купували одне одному якісь смішні панчохи, краватки, а потім сиділи в Інтернет-кафе і до самого закриття листувалися через Інтернет. А продавці з розумінням посміхалися нам. Біля крамнички з квітами висів рекламний плакат: «Шановні чоловіки. Сьогодні можна подарувати жінкам квіти». Такий собі обережний натяк на Восьме березня. І тоді ти зайшла до крамнички, купила оберемок квітів і демонстративно подарувала мені. Потім ми кохалися у готелі і розмовляли про те, що потрібно обов’язково знайти вдома наші старі футболки для любощів, які ти купила нам, коли ми тільки одружилися. Це були звичайні чорні футболки. Дуже широкі і довгі, твоя сягала тобі колін. Після кожних любощів ми вирізали в них ножицями дірки на місці, де знаходили свіжі червоні плями від надто міцних поцілунків. І дуже тішилися, коли після наступних любощів знаходили у розрізі свіжу червону пляму. Тоді відразу ж кохалися ще раз. Потім футболки десь загубилися. Ми так і не знайшли ті футболки, коли повернулися додому. А даремно.

Мені ніколи не подобалися жінки з пишним бюстом. Я розповідав тобі, як колись у журналі прочитав про кінозірку, яка зробила пластичну операцію на зменшення бюсту. Мене страшенно захопила її відвага і бажання не відповідати загальноприйнятому стандарту. І цей світоглядний момент, який я тоді не усвідомлював, мабуть, найважливіший у процесі формування смаку. Я пригадую, як ти іронізувала і не хотіла вірити, що маленький бюст справді може виглядати для чоловіків привабливо. Але такі первинні інстинкти, як секс чи смакові пріоритети, також піддаються вихованню. Тобто не йдеться про те, щоб свідомо прагнути змінити одні смаки на інші, це було б нудно. Ідеться про внутрішній розвиток, якщо він відбувається, то і смаки змінюються, стають тоншими і багатшими на нюанси. Привабливість пишнотілих блондинок у чомусь схожа до запахів із фастфуду, коли ти дуже голодний, ці запахи видаються апетитними, але щойно трохи втамовуєш голод, як цей запах починає дратувати. Смак дорогого чаю часто теж можна оцінити, лише коли він несолодкий, майже усі солодкі напої смакують однаково. Але для цього спершу треба відвикнути від солодкого чаю і навчитися розрізняти тонші смакові нюанси. Тобто для мене важливо не те, дорогий чи дешевий чай смакує людині, а чому саме смакує той чи інший чай.

Іноді мені здається, що багато наших смаків та уподобань – це лише самонавіювання і звичка, бо з часом можна переконати себе в чому завгодно. І це трохи сумно, бо виходить, що все зводиться до самодисципліни і прагнення не відрізнятися від загалу. Відколи я збагнув це, то перестав так цінувати вишуканість і ознаки доброго смаку, якщо все це є лише наслідком певного виховання, а не результатом праці над собою. Адже переважно про смаки говорять або ж демонструють їх для підтвердження якогось статусу, і тоді важливим є лише те, чи співпадають твої смаки з уподобаннями інших, певного кола, до якого прагнеш належати, а не те, якими саме є ці смаки, добрими чи поганими, запозиченими чи власними.

Я сподіваюся, ти розумієш, про що я тут так плутано пишу.

Лист Сарони

Часом мені подобається прокидатися серед ночі. Свідомість, несподівано вирвана зі сну, не відразу здатна зорієнтуватися у просторі і часі. Але достатньо не піддатися слабкості повторного засинання, і дуже швидко приходить така несподівана і продуктивна бадьорість, якої майже ніколи не вдається так швидко досягнути після прокидання о звичній порі. Прокидання сприймається як пригода, і втома відсувається на другий план, вона повернеться згодом, коли за прозорими шторами з’являться перші освітлені вікна.

Кілька разів, давно, ще коли ми тільки одружилися, ми з тобою прокидалися одночасно о якійсь четвертій над ранком. І тоді у нас бував найкращий секс.

Але я хотіла написати не про це. Після твого листа мені також пригадалися подробиці нашої тодішньої подорожі. І я подумала, що туристика у класичному її розумінні – це насправді доволі нудна і виснажлива штука. Можливо, це тільки для мене таке відкриття, а ти давно це зрозумів, але мені було трохи боляче усвідомлювати це, адже я стільки зусиль доклала для створення власної туристичної фірми і все життя мріяла про те, щоб багато подорожувати і показувати світ іншим. Напевно, так відбувається з усіма мріями, якщо їх перетворити на професію. Тобто я не про те, що туризм – це нудно для когось, мабуть, ні, бо тоді б не було у світі стільки туристів. Я просто ніколи не думала, що це може колись набриднути мені.

І усвідомила я це, коли почала пригадувати, як ми з тобою блукали ваґнерівськими місцями у Байройті. Пригадуєш, ми тоді жили кілька днів у поближньому замку, від якого до Байройта і Реґенсбурґа було досить близько. Милий і комунікабельний фармацевт явно не звик розмовляти літературною німецькою, постійно забувався та переходив на баварський діалект. Він був прямим нащадком того барона, який, повернувшись із Хрестового походу, побудував замок. Ліжка, які стояли у нашій спальні, були зроблені, коли замку було вже більше ста років, у XV столітті, і постіль для них доводиться шити на замовлення, адже розміри ліжок тепер інші. Спати на цих ліжках було не дуже зручно. У середньовіччі люди були нижчими, а крім того, мали інші пріоритети, до переліку яких явно не входив побутовий комфорт. Короткі ліжка, невеличкі вікна-бійниці, зате височенні стелі і постійний холод всюди, навіть у спальнях. Моторошні анфілади, зі стін яких звисають портрети предків, деякі більші за людський зріст, і на всіх однакові суворі та насторожені обличчя, фарба на деяких пооблущувалася і потьмяніла від часу і перепаду температур, а світло, яке лише до обіду пробивається крізь вітражі арочних вікон, кидає на картини примхливі тіні. Срібний тостер, якому вже два століття, і єдиний туалет на всі кілька десятків кімнат, оформити дозвіл на цей туалет власникові було дуже непросто, адже це втручання в архітектуру історичної пам’ятки.

З вікна коридору, яким ми щоранку йшли до їдальні, було видно замкову церкву з ренесансними вікнами, на шибах яких досі можна відчитати написи старофранцузькою.

Спершу мені, як завжди у ситуаціях, коли доводиться мати справу з такими давніми предметами, було трохи дивно і моторошно, адже наша історія значно більш нещадно поводилася з предметами та їхніми власниками, і коли бачиш, як усе це могло би виглядати, завжди виникає відчуття недовіри, несправжності, хочеться зазирнути за куліси або почути нарешті давно сподівану історію про те, що все це – лише вдала імітація, відбудова, що завгодно, тільки не середньовічна автентика, яка досі не змінила навіть господаря, а просто переходить у спадок від батька до сина ось уже котре століття. Оглядини вітчизняних замків завжди значно більш драматичні. Залишки туберкульозної лікарні у зруйнованих Підгірцях, фрагменти понищених скульптур Пінзеля в Олеську, анонімні могили, які залишилися після розстрілів євреїв під час останньої війни у Золочівському замку. Все це позбавляє екскурсії буденності, яка видалася мені такою дивною у розповідях нашого баварського господаря.

Звичайно, що він не може ставитися до цього по-іншому, якщо народився і виріс у замку, і схожих, збережених та відреставрованих замків у тутешній околиці більше, ніж супермаркетів. Хоча буденність його ставлення до всіх цих предметів сильно відрізнялася від ставлення, наприклад, істориків та мистецтвознавців, які працюють у Вартбурзі чи інших великих державних замках. Ці люди також проводять усе життя серед пам’яток, знають про них усе, що тільки можливо знати, мабуть, сильно втомлюються від туристів та неминучої у цій професії бюрократії. Думаю, що і вони більшість часу проводять у роздумах, де взяти кошти на ремонт даху, підлоги чи реставрацію вікон, але говорити про це з відвідувачами їм не хочеться. Навпаки, у них загораються очі, коли вони мають рідкісну нагоду розповісти не лише звичні туристичні байки чи поділитися побутовими труднощами, а й згадати якісь більш особисті речі, що пов’язують їх із цим замком, – дослідження, теми дисертацій, наукових статей, останні відкриття і плани на майбутнє.

Напевно, саме тому їхні розповіді справляють зовсім інше враження. І справа навіть не в тому, що вони фахівці. Наш знайомий барон також надзвичайно добре орієнтується у найрізноманітніших архітектурних та реставраторських тонкощах і дуже цим пишається. Замок став змістом його існування, увесь свій вільний час і сили він витрачає на те, щоб відремонтувати, відреставрувати, зберегти, не втратити. Як музейний працівник, тільки без зарплатні і з колосальними фінансовими та трудовими затратами. Навіть у відпустку не їздить, аби заощадити кошти і час. Справжнє подвижництво. Але коли він розповідає про все це, чомусь складається враження, що якби замість замку в нього був звичайний двоповерховий будинок на шести сотках із гаражем і терасою, він ставився б до його догляду так само ретельно і самовіддано, детально оповідаючи долю саджанців на грядочці під вікном та описуючи спосіб функціонування кожного зі своїх тринадцяти поливальних апаратів.

Це, напевно, і є те, про що ти писав у своєму листі. Коли смаки і життєві пріоритети є не власними, а успадкованими чи пасивно перейнятими від оточення. Усе це зовні виглядає абсолютно бездоганно, і цей милий чоловік здатен помітити найдрібніші недоліки в імітованих історичних інтер’єрах будь-якої доби, він освічений і впевнений у власній непересічності, бездоганності смаку, відчутті стилю і потрібності власної місії. І правильно переконаний. Але у всьому цьому бракує його духовного зв’язку з цим замком, хоча, можливо, я упереджена і просто не встигла цього помітити за кілька коротких днів, які ми провели там.

Останнього вечора барон із гордістю провів нас по всіх кімнатах, розповідаючи дорогою короткі рекламні інформації про своїх предків – хто з них був особливо наближеним до королівського двору і які це мало територіальні наслідки для маєтку, які жінки вважалися найбільшими красунями, як саме відбувалися добудови та модернізації приміщень. У кількох кімнатах із хаотично нагромадженими шафами різних періодів зберігається родинний архів і навіть листування біженців, які переховувалися тут під час Другої світової війни і всі до одного врятувалися. На жаль, ми лише кілька хвилин провели у цих кімнатах, які сподобалися мені найбільше, але господар явно не вважав їх цікавими для огляду. Я не стрималася і запитала його, чи не хотів би він, аби хтось із дітей зайнявся дослідженням історії власного роду. Барон здивувався і сказав, що безробітних істориків не бракує, він готовий навіть запропонувати невеличку стипендію комусь, хто впорядкує всі ці папери, щоб можна було віддати їх до якогось місцевого музею. Але власних дітей йому для цього шкода.

Знаєш, я тоді дуже чекала цієї поїздки і захоплено сприймала все, що бачила. Пам’ятаєш, як я тішилася навіть несподіваній крихітній перукарні в одній із ще римських кам’яниць середмістя Реґенсбурґа, у цій перукарні волосся фарбували лише у «креативні» кольори – синій, зелений, червоний, ніяких наближених до натуральних. Відповідними були і зачіски. Тоді з цієї перукарні вийшла жіночка років п’ятдесяти, у звичній джинсовій уніформі, кедах, із волоссям яскраво-зеленого кольору та екологічно свідомою текстильною торбинкою в руках, і попрямувала просто на закупи. Така собі альтернативна домогосподарка.

А потім я приїхала у Реґенсбурґ іще раз, із групою. Це було влітку, і місто виглядало значно жвавішим, чудова погода, обід над Дунаєм, повна ідилія. Але знаєш, мені було страшенно нудно. Я відчувала себе на роботі, яку зобов’язана виконувати якісно, але того разу робота не давала мені задоволення. Не знаю, в чому саме була причина мого тодішнього настрою, але я раптом дуже гостро відчула, що всі ці фантастичні краєвиди, гарні ракурси міських вуличок, подорожні кумедності мають сенс лише тоді, коли можеш із кимось поділитися ними, бо коли я переповідатиму тобі про те, що бачила згодом, це вже буде зовсім не так цікаво, як переживати усе разом. Наша попередня поїздка була значно менш спланованою, ми часто губилися, опинялися без ночівлі у чужому місті і шукали перший-ліпший готель, ми відсипалися вранці, замість того щоб бігти оглядати туристичні приваби, і саме ця спонтанність і зробила враження такими сильними і яскравими. Оглядання міста з екскурсоводом було значно більш інформативним, але половину інформації я пропустила повз вуха, намагаючись не заснути на ходу.

Лист Сарона

Знаєш, я ніколи раніше не говорив тобі про це, але відчуваю, що повинен. Тепер це вже не страшно і можна розповісти, мої докори сумління вже не настільки сильні.

Думаю, ти пам’ятаєш той найскладніший період наших стосунків, коли ми надто часто сварилися через різні дрібниці. Хоча раніше навіть не сперечалися на такі теми. Де поставити шафу, чи робити ремонт, куди поїхати у відпустку – усе це ми раніше обговорювали з лінивою розслабленістю, ніколи не переймалися термінами чи якістю виконання запланованого. Ти кілька разів питала мене, в чому справа, я виправдовувався втомою. Але причина була в іншому.

Її звали Тамара, студентка з Грузії, вона проходила практику в нашому ресторані, була якоюсь далекою родичкою власника. У неї було справжнє кулінарне чуття. Вроджене, такому неможливо навчити. Їй не потрібні були рецепти, вона добирала приправи на запах і ніколи не помилялася, завжди вигадувала нові страви із легкістю, якій можна було тільки позаздрити. Усе, що вона готувала, мало характерний стиль, і відвідувачі відразу зауважили це. Коли я готував на спеціальне замовлення придуману нею страву, у мене виходило по-іншому, клієнти дякували, але не приходили наступного ж дня замовити те саме ще раз. А до неї приходили. Я пішов до шефа і запропонував узяти її на постійну роботу, описав, як магічно її страви діють на клієнтів, показав статистику відвідувань, яка сильно покращилася за кілька місяців її стажування у нас.

Це нелегко мені далося, адже спершу я відчував саму лише ревність, мене обурювало, що якась недовчена шмаркачка може перевершувати у чомусь мене, найкращого кухаря в місті. Я був як ніколи близький до того, щоб погодитися із секситськими твердженнями інших кухарів про те, що жінки можуть готувати нудні щоденні обіди, але в ексклюзивній кулінарії їм не місце, тут королюють чоловіки. Вона глибоко зачепила мої амбіції, але я подумав, що не можна піддаватися таким дріб’язковим почуттям, і вирішив піти до шефа. Шеф погодився зі мною, і вона почала працювати.

Дивно, але її руки зовсім мені не подобалися. У нашій роботі важко зберегти пещені руки, а у неї від народження була загрубіла червонувата шкіра, короткі і товсті пальці, великий шрам на зовнішньому боці правого зап’ястка. Спершу я уважно стежив за кожним її кроком, пояснюючи це собі необхідністю контролювати молоду і недосвідчену працівницю, передати їй свій досвід, вберегти від помилок. Але вже через кілька днів мені стало ясно, що я не маю чого її вчити, навпаки, сам би міг навчитися від неї тої легкості, з якою вона змішувала між собою найнесподіваніші складники і щоразу отримувала дуже переконливі результати. Усе моє вміння було дрібницею в порівнянні з вродженими здібностями цієї дівчини. Коли я поспостерігав за нею довше, то збагнув, що її манера готувати страви кардинально змінить моду, яка ось уже кілька десятиліть панує в елітарній кулінарії. Якщо мене завжди вчили, що вишукані страви мають поєднувати у собі багато складників, смакові якості яких гармонійно формують одне ціле, і жоден не домінує, а всі лише доповнюють один одного, то Тамара пропонувала значно більш лаконічні варіанти, у яких домінував один – максимум два-три складники, і саме вони становили основний акцент смаку, до якого вона зрідка додавала трохи приправ, але завжди можна було відрізнити, з чого саме приготовано страву. Це суперечило практиці дорогих ресторанів, але я змушений був визнати, що в цьому була приємна новизна. Наприклад, одну з найпопулярніших своїх страв я готував на основі поленти з папаї, з домішками маракуї, вершків і вареної телятини. До цього додавалося більше десятка різних приправ, і подавалося це у вигляді дуже густої зупи, яку переважно присмачували розплавленим сиром. Тамара ж вважала, що ця суміш смачна, але коли її їси, то цілковито втрачається смак кожного зі складників. Тому вона залишила з мого рецепта лише папаю, вершки, телятину і присмачувала все майораном. Загальний характер страви змінився, став більш лаконічним, але тепер справді відчувалися смакові нюанси кожного зі складників. І клієнти стали все рідше замовляти «поленту від шеф-кухаря», а перейшли на «поленту з папаї». Ясна річ, велику роль у цьому відіграв момент новизни, адже ніщо не набридає так швидко, як ті чи інші страви, якщо їсти їх часто. А особливо якщо більша половина цих страв виглядає однаково – густіші і рідші зупки, соуси, підливи з екзотичними для українського вуха французькими або італійськими назвами. У цьому Тамара також ввела нові традиції – зменшилася кількість соусів, вони стали відрізнятися кольорами, і основні компоненти соусу можна було визначити на смак. Цій дівчині навіть не потрібно було знати теорію кулінарії, щоб вносити в неї кардинальні і при цьому успішні зміни. Марно було і записувати за нею рецепти. Відтворені з максимальною точністю, вони ніколи не давали такого ж результату. Та і в неї самої жодна страва двічі не смакувала однаково. Мабуть, це і було її головною таємницею, яка вже незабаром збільшила кількість наших клієнтів удвічі.

Зовні Тамара не була привабливою – невисока, з вічно згорбленими плечима, вона завжди носила джинси і стару витерту футболку. Лише раз я бачив її у сукні і з подивом помітив, що у неї криві і надто худорляві ноги. Вона була схожа на коника, якого довго тримали у сірниковій коробці, – згорблені плечі, очі хворобливо мружаться від світла. Її смаглява шкіра мала жовтуватий відтінок. Розкішно виглядало лише її довге, густе смолисто-чорне волосся, але на роботі вона завжди ховала його під банданою кольору хакі, яка заміняла їй кухарський ковпак. Лише на час перевірок я примушував її вбиратися, як того вимагають санітарні норми, аби не підвищувати наші хабарі санстанції.

Я не знаю, як вона ставилася до мене на початку нашої роботи, коли я звертався до неї, то бачив скерований на себе уважний погляд старанної учениці. Вона ніколи не критикувала рецепти страв, що їх змінювала. Часом мені здавалося, що вона навіть не дуже вникає, які саме складники необхідні і як їх найкраще приготувати. Її взагалі не цікавила абстрактна кулінарія. Їй потрібно було бачити перед собою продукти, і вона починала змішувати їх, керуючись напівусвідомленими імпульсами, і ніколи наперед не могла сказати, що саме вийде з цієї суміші. Вона не займалася вивченням кухарських книг і складанням калькуляцій, як інші повари, вона просто брала шматок м’яса чи листок салату, нюхала і починала працювати. Аби повторити приготоване нею на замовлення клієнта, мені доводилося записувати її дії і наступного разу класти перед нею ті самі продукти у відповідній кількості. Але страви все одно відрізнялися – іншою була якість м’яса, свіжість яєць і консистенція вершкового масла, вивітрювалися або були недостатньо ароматними приправи, зібрані в різні пори року, і всі ці невідчутні звичайній людині нюанси вона вловлювала миттєво і компесувала брак одного зі смакових складників іншим. Її куховарство нагадувало гру на якомусь музичному інструменті, коли виконавцеві набридає розучувати один і той же твір і він починає імпровізувати на його основі, замінює місця, які здаються йому слабшими, і ті, які не піддаються вивченню.

Я сам здивувався, коли одного вечора раптом накинувся на неї і повалив просто на стіл, де ми перед тим готували якусь нову страву. Ресторан уже був зачинений, усі пішли, а ми затрималися, щоб завершити складання калькуляції. Все було як завжди – вона імпровізувала зі складниками, я записував її дії. І от печеня вже смажилася, і потрібно було зачекати, аж поки вона буде готова. Ми зварили собі кави і налили по чарці коньяку. Вона подивилася на мене якось по-іншому, і в мене перед очима раптом щось спалахнуло. Це був якийсь такий жадібний і несвідомий порив, я навіть не пригадую деталей, як усе відбулося. Тільки її погляд, у якому зовсім не відчувалося здивування, але не було і байдужості, яку часто можна помітити в очах жінки, коли вона просто дозволяє кохатися з собою, але сама залишається байдужою.

Після того вона працювала у нас ще півроку, і весь цей час я не знаходив собі місця. Ми більше не кохалися і ніколи не розмовляли про той випадок, і я навіть не знаю, чи зрозуміла вона, що саме трапилося, чи просто вирішила, що у мене так буває зі всіма молоденькими працівницями. Тоді мені було лише соромно за свій вчинок. Соромно перед тобою, соромно перед нею, я зневажав себе за те, що не зміг стриматися і повівся так негідно.

І лише тут і тепер я почав аналізувати свій тодішній вчинок. Адже відтоді, як ми одружилися, я не знав інших жінок, крім тебе. Закоханості, які були у мене в школі і потім, ніколи не бували взаємними, я розповідав тобі про них як другу і навіть не усвідомлював, що не маю права тобі про це розповідати. Але це робило наші стосунки дуже особливими, не схожими на інших. А потім, коли ми одружилися, це було так природно, я багато років і не уявляв, що міг би одружитися чи навіть просто захотіти іншу жінку. Ти часом питала мене, чи не відчуваю я себе обділеним через те, що не можу порівняти сексуальний досвід з іншими жінками, а я чесно відповідав, що ні, бо у нас із тобою був найкращий у світі секс. Я в цьому переконаний тепер як ніколи. Я і тоді розповідав тобі, що порівняння різних жінок ні до чого не призведуть, бо до інших жінок я відчував лише цікавість, і нічого більше. Але те, що трапилося зі мною тієї ночі, було дивним. До Тамари я не відчував навіть цікавості. Ні до, ні після того випадку я ні разу не зловив себе на тому, що вважаю її привабливою. Момент, коли я накинувся на неї, був повною втратою контролю над собою, трохи схожою на втрату свідомості. Я навіть не знаю, що відчував, коли був у ній. Але я не міг і забути про той момент. Більше того, тепер я по-іншому дивився на жінок, і мені дуже хотілося розширити свій сексуальний досвід. Я став дратівливим, погано спав, ображався на все, що ти казала мені. Мабуть, я несвідомо звинувачував тебе у тому, що не здійснюю своїх бажань. Я хотів залишатися вірним тобі, але ображався на тебе через це.

Потім у мене було ще кілька жінок. Про це навіть не варто згадувати, бо все виглядало так, як я і передбачав, – спалах цікавості миттєво згасав, щойно жінка опинялася в моїх обіймах. З однією ми навіть зустрілися двічі, але вдруге це вже було зовсім нудно.

Цей період завершився так само раптово, як і розпочався. І знаєш, тепер я подумав, що дати собі волю все ж таки було потрібно. Якби я тоді стримався з Тамарою і з іншими жінками, я би досі звинувачував тебе, а можливо, це зруйнувало б наші стосунки.

Лист Сарона

Ти не відповідаєш мені, мабуть, образилася за попереднього листа. Я мав би попросити у тебе пробачення, а я тільки намагався виправдати себе. Але я справді думаю, що вчинив правильно і пишу тобі чесно, все як думаю. Може, це вартує більшого, ніж фальшиві вибачення?

Я ніколи не вмів бути дипломатичним. Особливо з жінками. У дитинстві в мене був друг, якому завжди все сходило з рук. Він погано вчився, бешкетував, ніколи не виконував материних завдань, але у момент, коли розлючена мати чекала його вдома, щоб покарати, він раптом з’являвся з велетенським оберемком квітів і, посміхаючись, дарував їх матері, а потім скромно опускав очі долу і казав:

– Вибач.

Він змалечку вмів вчасно сказати комплімент і вчасно промовчати, і саме за це його всі любили, навіть коли він поводив себе як останній негідник. І мені завжди було прикро за те, що всі мої намагання бути слухняним і вихованим ніколи не оцінювалися, бо коли я попадав під поганий настрій матері, то замість того щоб сказати:

– Боже! Як це тільки могло трапитися! Який жах! – і співчутливо покивати головою в такт материній розповіді, я завжди примудрявся ляпнути щось на зразок:

– Нічого страшного, матусю, не переймайся.

І тоді все роздратування матері виливалося на мою голову, бо якою б мізерною не була чиясь проблема, у той конкретний момент, коли вона виникає, для людини не існує нічого важливішого, і марно намагатися переконати її, що все не так страшно. Особливо це стосується жінок. Теоретично я усвідомлюю це, але щоразу, коли справа доходить до конкретних ситуацій, моя дурнувата чесність підводить, і я знову жартую невпопад або ляпаю своє «нічого страшного». За це на мене завжди всі ображалися. Ти також, хоча тобі вистачало терпцю щоразу пояснювати мені мою помилку. Я вибачався, обіцяв виправитися і навіть чесно намагався і вірив, що вдасться, але коли траплялася нагода, спрацьовував автоматизм, і лише знову ляпнувши щось недоречне, я усвідомлював, як це було неправильно.

І ось я знову у своєму репертуарі. Стільки років виношував своє покаяння, мріяв розповісти тобі це віч-на-віч, при свічках, як має бути, а зіпсував усе своєю дурнуватою чесністю. Пробач мені, будь ласка.

А знаєш, я взагалі не про це хотів тобі написати. Я пригадав твого листа про замки, пригадав ту подорож і зрозумів, що ти маєш на увазі. Коли я сьогодні намагаюся відтворити у пам’яті інформацію про побачені тоді пам’ятки архітектури, музеї, окремі картини, це вдається мені дуже рідко, всі замки зливаються в одну довжелезну анфіладу вікон із арками та вітражами, склепінь із фресками, стін, оббитих шовком. Пригадую, як ми приїхали тоді до Байройта. Це був весняний день, але здавалося, ніби вже літо. Пилюка підіймалася з тротуару і кружляла у сонячних променях, неквапливо переходили вулицю чепурні німецькі бабусі, школярі дисципліновано вишиковувалися в чергу і заходили по одному через передні двері автобуса, щоб продемонструвати водієві свій квиток. Ми з тобою спробували придбати якусь там спеціальну картку, яка зі знижками давала можливість відвідати 20 музеїв Байройта. Не тому, що справді збиралися всі їх відвідати, а просто щоб перевірити, чи путівник пише правду. Виявилося, що картку придбати можна, але реально відвідати вдалося б не більше трьох музеїв, усі інші зачинені, бо ще не почався туристичний сезон. Ми дисципліновано відсиділи нуднувату аудіоекскурсію в театрі Вільгельміни, а потім довго блукали старанно відреставрованими залами її палацу. Я не дуже люблю рококо, і всі ці помпезні портрети, розцяцьковані ланцюжками з квітів, які символізують чесноти замовника, перуки, позолочені роялі і обмін куртуазностями в листуванні не надто мене зворушують. Ще менше мені подобається малярство тієї доби, закостеніле в умовностях і правилах. Я дуже добре розумію французьких імпресіоністів, які боролися з цією традицією і її найвищим уособленням – паризьким салоном, тож заснували свій власний салон із тих, чиї роботи були відхилені на підставі невідповідності канонам. Тепер це найвідоміші імпресіоністи світу, яких знає кожен школяр. А картини тодішніх зірок викликають далеко не таке жваве зацікавлення. Хоча з іншого боку, критерій масовості в оцінці мистецтва є більш ніж сумнівним. Щось я задалеко відійшов від теми, пробач.

Так-от, я пригадую ці нескінченні ілюстрації з Овідієвих «Метаморфоз» на стінах замку, картини самої Вільгельміни, старанні, з дотриманням усіх класицистичних правил – сюжети античної міфології, надмірно промовисті пози, застиглі у стражданні чи радості, але жодної конкретної картини у моїй пам’яті не збереглося, мабуть, вони вразили мене недостатньо сильно. Зате пригадую приватні кімнати Вільгельміни. В усіх бачених раніше замках і будинках-музеях кімнати-вітальні того і навіть пізніших періодів відрізнялися виставленою напоказ розкішшю, яка контрастувала з убогістю та аскетизмом приватних приміщень, – спальні, дитячі, кабінети були крихітними та незручними. Хоча дороге оздоблення віталень теж навряд чи додавало зручності у щоденний побут. Особисті апартаменти Вільгельміни не такі, вони теж просторі й оздоблені з не меншою, а можливо, і більшою розкішшю та фантазією. Відчувається, що вона любила не лише показний блиск, а й зручність, їй було важливо, щоб краса оточувала її постійно. Усі ці уламки дзеркал на золотій стелі, мотиви китайської міфології в декорі, зображення самої Вільгельміни як китайської імператриці – нездійсненна абсолютистська мрія провінційної аристократки.

Потім ми пішли до будинку Ваґнера, і там мені зовсім не сподобалося. Мабуть, через те, що все це було відбудовано після війни, відчувалося, що особиста присутність композитора – це лише ілюзія, створена старанними мистецтвознавцями. А може, це тому, що я не люблю музики Ваґнера. Пригадую лише бібліотеку, яка зайняла усі стіни просторої вітальні, перетвореної на концертний зал зі знаменитим роялем у центрі. У путівнику я прочитав, що у цій бібліотеці зібрано понад 2500 томів, і мені стало дивно, як могла така освічена людина стати антисемітом і нацистом. Звичайно, не він один був такий, але мені ніколи цього не збагнути.

Та я знову відхилився від теми. Насправді я хотів написати тобі, що добре розумію твої відчуття, коли спершу переживаєш подорож як пригоду, пов’язану з особистими емоціями, а потім потрапляєш у те саме місце разом зі зграйкою чужих людей, які намагаються сфотографуватися у всіх спеціально відведених для цього місцях, аби потім зібрати ці світлини в альбомі-звіті про свою подорож, який гордо демонструватимуть знайомим, хоча їхні враження навряд чи сильно відрізнятимуться від тих, що їх можна отримати після перегляду відповідного документального фільму. Але можливо, все не так схематично, ми ж не знаємо, що відчувають ці люди. А твої настрої могли бути наслідком звичайної втоми. Не поспішай ставити хрест на своєму захопленні туризмом. Як і в кожній роботі, тут трапляється рутина, і з нею потрібно змиритися. А потім ти відчуєш, як щоразу робиш свою справу все краще, й отримуватимеш задоволення уже від цього, а не від новизни побаченого чи пережитого.

Лист Сарони

Дивно, як все ж таки складно людині зробити крок від усвідомлення власних недоліків до того, аби позбутися їх. Ти так переконливо описав своє вміння мимоволі образити, а потім перекреслив усе фразою, що ти не про це хотів написати. Так, ніби те, про що ти написав, зовсім і не важливо, такі собі дрібниці.

Хоча, мабуть, я також часто обмежуюся лише констатацією власних недоліків і пишаюся тим, яка я чесна і самокритична, але змінювати щось у собі не поспішаю. Це ж так складно, та й чи потрібно, якщо в більшості випадків достатньо просто вчасно покаятися, і все буде гаразд.

Наразі не знаю, що тобі відповісти.

Лист Сарони

Я знову думала про наш романтичний тур. Пригадуєш, як ми з тобою приїхали до Ваймара. Там у мене була запланована особлива схема візиту, я хотіла перевірити, як працює подорожування за допомогою організації «Сервас». Принцип її роботи дуже простий – ти можеш скористатися гостинністю незнайомих тобі людей із цієї організації, натомість обіцяєш виявити таку ж гостинність до тих із них, хто захоче приїхати до твого міста. Таким чином можна подорожувати значно дешевше і цікавіше, колекціонувати не лише краєвиди та екскурсії, а й нові знайомства.

Отож, у Ваймарі нас зустріла на вокзалі вродлива жінка з довгим чорним волоссям, у чоботах на високих шпильках. У її зовнішності було щось дивне, і я не відразу збагнула, в чому справа. Вже аж згодом, після уважного спостереження за її мімікою і манерою розмови, я зауважила дивну суперечливість у її зовнішності. Вона була схожа на одне з досконалих зображень на обкладинці якогось глянцевого журналу – доглянутість, ідеальна пропорційність рис обличчя та фігури, майже неможлива без хірургічного втручання, холодний спокій в очах. Але щойно вона починала говорити, як виявлялося, що це дуже жвава і комунікабельна особа, зовсім не схожа на самовпевнену і неприступну красуню. Вона була уважною і спостережливою господинею, детально розпитувала про нашу подорож, нашу країну, враження від Ваймара. Хоча, можливо, це просто розбилося одне з моїх кліше в уявленнях про жінок певного типу. Насправді, зовнішність і характер, мабуть, далеко не завжди настільки пов’язані між собою, як про це прийнято думати. Принаймні, як я про це раніше думала.

Ельке приїхала на новенькому джипі і відразу ж вибачилася, що машина забруднена, бо нею вони з чоловіком зазвичай їздять лише на полювання. Вони з чоловіком були адвокатами, власниками фірми, яка займала просторий кількаповерховий будиночок в історичній частині міста, а жили у віллі, розташованій на кілька кварталів далі. Дітер нещодавно опублікував серію пригодницьких історичних романів про Єгипет.

Увечері ми з ними їли фондю і пили бордо, спорожнили чотири пляшки, а вранці дружно про це шкодували. Їхні стосунки були класично патріархальними, а це нечасто можна зустріти в Німеччині. Ельке, років на п’ятнадцять молодша від чоловіка, після кожного речення запитально дивилася на нього, ніби чекаючи схвалення або зауваження. На роботі вона була його помічницею і керувала веденням кореспонденції на фірмі. Двоє їхніх синів училися в інтернаті далеко від дому.

Про свою письменницьку діяльність Дітер розповідав небагато, від Ельке ми довідалися, що працював він в основному по вихідних, зачинявся у кабінеті, куди йому через рівні проміжки часу треба було носити каву і забирати повні попільнички. Перший роман досить непогано продався, до наступного видавництво уже мало претензії, і його довелося суттєво переробити, третій був опублікований лише тому, що це було обумовлено в попередньо підписаній угоді, а четвертий рукопис опублікувати так і не вдалося. Тоді Ельке і Дітер вирішили винагородити себе за цю прикрість і вперше поїхали до Єгипту. Мені така послідовність видалася трохи дивною, але зрештою, в історичному пригодницькому романі і так не варто описувати туристичні приваби сучасних готелів на березі моря, а щось інше їм навряд чи вдалося побачити за десять днів, які вони перебували на березі Червоного моря.

– Піраміди вражають, – лаконічно підсумував свої враження Дітер.

– Там дуже гарно, – погодилася з ним Ельке.

Родинним захопленням, яке Ельке і Дітер успадкували від батьків, є полювання. Вони довго і детально розповідали про всі пов’язані з цим труднощі, дорожнечу дозволів, зброї і всього решти, необхідного для виїзду на полювання. Про те, що вони є учасниками модного тепер руху за екологічне полювання, чим дуже пишаються:

– Ми не стріляємо у тварин бездумно, як це робить багато хто. Ні. Ми цілу зиму їздимо до лісу і підгодовуємо їх, спостерігаємо, а потім відстрілюємо слабших, тих, які й так не мають шансу вижити. Щоправда, буває важко, бо вони звикають до нас і стають майже ручними, тож зовсім не бояться і не бороняться, – розповідала Ельке. – Але, знаєте, воно вартує усіх цих труднощів, адже вибух адреналіну, який отримуєш на полюванні, ні з чим не зрівняти.

Вони були дуже милими людьми, і мені було складно уявити їх із рушницями і те, як вони тішаться, коли вбите майже впритул оленятко здивовано дивиться на них затуманеними від болю очима. Після цієї розповіді я залпом випила три келихи бордо й остаточно сп’яніла.

Наступні два дні ми провели у будиночку Ґьоте, куди заходили з першими відвідувачами, а виходили з останніми. Кажуть, існує два види відвідувачів будиночка Ґьоте у Ваймарі. Перший – це люди, які знають про поета або дуже багато, або зовсім нічого, і вони приїжджають сюди, щоб захоплюватися. Для них важливо знати, де ступала нога класика, де він сидів, де розмовляв зі своєю дружиною Крістіаною і так далі. Саме для них 173 роки зберігається недоторканим кабінет, де геній написав свої безсмертні твори, пригадуєш, там стоїть підставка під ноги і подушка, що на неї він спирав руки під час читання, так, ніби господар лише вийшов на кілька хвилин і перегородив прохід ланцюжком. А потім туристи невеликими групками переходять до аскетично вмебльованої спальні, в єдиному кріслі якої Ґьоте помер у 83-річному віці патріарха. Узимку він вставав о 4-й ранку, влітку о 6-й, відразу ж сідав до праці, а за стіною у крихітній кімнатці тіснилися кілька секретарів, яким він надиктовував свої думки.

Другий тип відвідувачів цього будинку-музею, постійно переповненого відвідувачами, переважно напівосвічений, і вони глузують зі всього. Наприклад, з того, що Ґьоте був товстуном і ненажерою, до того ж любив випити, діставав усіх постійними лекціями з будь-якого приводу, не пішов на похорон власної дружини, вважав себе генієм, без кінця показував усім свою колекцію каменів та привезених з Італії картин, врешті задовбав усіх своєю Італією.

І знову класична для тієї доби ситуація – після численних зал, заповнених картинами, скульптурами, гіпсовими погруддями, скромність і тіснява кімнат Крістіани, з якою поет одружився тільки після 20 років спільного життя. Це вражає, хоча, може, навпаки, вражає те, що таки одружився після стількох років. Через свій невизначений статус вона мала серйозні проблеми, її не визнавали у товаристві, ігнорували, уникали, вона скаржилася на це у своїх листах до друзів. Але генієві було не до того, він творив.

Напевно, не мав часу займатися і вихованням сина Авґуста, позбавленого як батькового таланту, так і батькового егоїзму. Ґьоте-молодший терпляче витримував усі вибрики своєї дружини, ексцентричної аристократки Отилії, яка нічим не нагадувала терплячу і невибагливу Крістіану. Авґуст помер зовсім молодим від інфекції, яку підчепив за іронією долі саме в обожнюваній і оспіваній батьком Італії. Але навіть на помпезному надгробку з білого мармуру його назвали «Сином, що випередив батька». Невдячна доля тіні генія.

Не знаю, чому ми так багато часу провели у будиночку Ґьоте. Як не знаю і того, до якого з двох вищеназваних типів відвідувачів нас тепер зараховувати. Ми двічі прослухали екскурсію, щоразу з іншим екскурсоводом, і виявили, що далеко не всі факти у цих двох розповідях співпадають.

Виявляється, неточності можливі навіть у цьому, безумовно, одному із найбільш вивчених життєписів, адже дослідників творчості Ґьоте по цілому світі навряд чи вдалося б розмістити у середмісті Ваймара.

Значно більше мені сподобалася атмосфера у будиночку Шиллера, розташованому неподалік. Зовсім не така помпезна, без гіпсових бюстів, скульптур і картин, зате живіша і багатша на особисті деталі. Фінансова ситуація Шиллера завжди була скрутною, і його кореспонденція переважно торкається способів заощадити гроші, серед яких, наприклад, – необхідність домішувати до хорошої кави неякісну, зате дешеву, або пити дорогу каву, але рідше, щоб надовше вистачило. Я пригадую зворушливі господарські нотатки поета, розвішані на стінах музею, які починаються словами: «Мені потрібно» і «Я маю», причому суми того, що є в наявності, завжди збігаються із тими, які були необхідні. Ця неабияка господарська вправність дозволяла Шиллеру уникати боргів, що було вкрай непросто, враховуючи необхідність утримувати з літературних заробітків родину з чотирма дітьми. Стосунки з дружиною у Шиллера були надзвичайно теплі, у листах він не раз дякував їй за лагідний характер, який допомагав йому рятуватися від нападів меланхолії. Теща, ясна річ, переживала з приводу фінансової нестабільності сім’ї. Стиль імітованих під тканину і рясно заквітчаних шпалер на стінах помешкання поета наштовхує на думку, що вагому роль у вмеблюванні будинку відігравав саме смак тещі.

Найбільше мене вразила тоді дитяча спальня, крихітна кімнатка, радше схожа на вузенький прохід, абсолютно незрозуміло, яким чином там могли поміщатися чотири дитячі ліжечка.

Із таких екскурсій переважно запам’ятовуються якісь дурниці. Наприклад, анекдот про те, що Шиллер нібито любив тримати у шухлядах письмового столу зогнилі качани яблук, запах яких інспірував його. Чи те, що Шиллер помер не в кріслі, як Ґьоте, а в ліжку, бо був значно слабший здоров’ям. Або про те, що Шиллер ніколи не подорожував через брак грошей і хворобливість, а численні описи інших країн, які так часто зустрічаються у його драмах, поставали завдяки уважному розгляданню глобуса, що досі стоїть на письмовому столі.

Ну, і деталь, яка, мабуть, запам’ятовується всім, хто побував тут, – переважна більшість меблів у будинку Шиллера – не автентичні, а зроблені згодом. Майстер, який виготовив їх, був в’язнем Бухенвальду, якого забрали з табору спеціально для цього замовлення. Про те, що знаменитий табір смерті знаходиться так близько від Ваймара, цього вічного осередку культури і вільнодумства, вірити якось не хочеться. Можливо, тому далеко не всі відвідувачі будиночків Ґьоте та Шиллера знаходять час і бажання, аби поїхати до розташованого неподалік Бухенвальду. Ми з тобою теж не їздили. Кажуть, після того, як Ваймар зайняли радянські війська, в’язнів концтабору, на той момент уже визволених, так і не забрали звідти, а просто залишили на голодну смерть.

Але навіть ця сумна нота не залишає після відвідин будиночка Шиллера такого пригніченого настрою, як після музею Ґьоте. І тому коли ми з тобою пили каву у кнайпі на ринку, під самим будинком Ґьоте, то замовили «пунш за рецептом Шиллера». Оригінал цього рецепта досі зберігається на письмовому столі слуги поета. А знаменитий килимок із латинським написом «Salve», який лежав і досі лежить перед входом до їдальні Ґьоте, а також перед дверима кожного третього німецького помешкання, вирішили не купувати. Щоб не виглядати надто вже по-туристичному. Нам було так добре тоді, у ці кілька сонячних днів.

Знаєш, я теж маю написати тобі дещо важливе. Але, мабуть, ще не зараз.

Лист Сарони

Знаєш, наші стосунки мені завжди здавалися в чомусь нелогічними. У хорошому сенсі цього слова. Я маю на увазі в порівнянні зі схемою, за якою переважно розвиваються подружні стосунки. Короткий період закоханості, окриленості, зустрічання, женихання, одруження, медового місяця, а потім довгі і нудні будні з поступовим, спершу болісним, а потім обридлим звиканням одне до одного. Хоча, можливо, я перебільшую і насправді все не так примітивно. Бо що можна знати про стосунки інших, якщо навіть у своїх власних почуттях часто годі розібратися.

У нас усе було не так. Ми пропустили цю першу, яскраву фазу, бо давно знали одне одного. Мабуть, ми щось втратили, завжди щось втрачаєш, але зате у нас не було болючості звикання і допасовування. Ми ніби завжди збиралися жити разом і в якийсь момент таки зібралися. Я навіть не можу сказати, що тепер, після стількох років, я ставлюся до тебе якось по-іншому, ніж це було на початку. Але, мабуть, я знову перебільшую, бо ж усе змінюється. Навіть якщо цього не зауважуєш.

Ми ніколи про це не домовлялися, але воно само так вийшло, що ми не розмовляли на певні теми. Не через бажання щось приховати, а тому що знали – така розмова не принесе нічого, крім суперечки. Наприклад, розмова про твоїх батьків, з якими ти не спілкуєшся відтоді, як відмовився залишитися з ними за кордоном. Мені завжди здавалося, що мати обов’язково пробачила б тобі, якби ти зробив перший крок, але ти відмовлявся обговорювати це навіть зі мною, чи особливо зі мною. Вона досі час від часу надсилає мені листи, з яких я знаю, що батько вже на пенсії і зовсім припинив малювати, а мати час від часу підробляє бебі-сіттингом у родині знайомих, більше для товариства, ніж для заробітку. Що вони їздили відпочивати до Греції, Італії, Єгипту і на Мальту, а наступного року планують навколосвітню подорож. Знаю, як виглядає їхнє помешкання, і те, що вони хотіли б переїхати до будиночка. Знаю і те, чого мати твоя не пише, але про це ми з тобою не розмовляємо. Ти не поїдеш до них, а вони не приїдуть до нас, якщо я запрошу їх потай від тебе. Навіть якщо моя мати запросить, вони не приїдуть. Хоча мені це і незрозуміло.

Так само ми не розмовляли ніколи і про подружню невірність. Тобто не так само. Тут наші погляди були значно більш схожими, і розмовляти про це не було особливого сенсу. Як нам здавалося. Ми обоє не надаємо ваги випадковим пригодам, і думаю, якби я довідалася про твою історію раніше, я так само швидко пробачила б тобі це. Адже це все не має нічого спільного з нашими стосунками. Така випадковість не змогла б підважити ці стосунки.

Але я багато думала про це, коли тільки почалося наше листування з Карлом. Ти знаєш його, він викладає літературу в університеті Гумбольдта, в Берліні. Ми навіть зупинялися у нього під час однієї з поїздок. Але це було ще до нашого з ним листування.

Я навіть не можу сказати, чи ці листи дають мені підстави розмірковувати про подружню невірність, адже в них так само мало тілесного, як і в наших стосунках із Карлом загалом. Але я не уявляю собі, що могла б показати тобі ці листи. Розумієш, я раптом усвідомила, що це якась зовсім інша частина мене, невідома навіть мені самій. І я досі не можу зрозуміти, чому так трапилося. Чи причина у тому, що я багато років намагалася змінити власний характер і стати такою, якою завжди мріяла бути. Чи зміни в мені відбулися під впливом наших з тобою стосунків, адже люди, які живуть разом багато років, поволі уподібнюються одне до одного і вже перестають помічати дрібні зміни, які трапляються. Я не знаю. Але в цих листах чомусь дуже часто згадується про все те, чого мені бракує.

Мені бракує твоєї спонтанності. Я б хотіла, аби ти здивував мене чимось, навіть якщо це буде неприємно. Але одночасно я боюся цього, бо звикла передбачати твої вчинки і реакції, і завдяки цьому почуваюся з тобою затишно і захищено. І якби у тобі раптом з’явилося щось нове, я ревнувала б до цього, бо у кожній зміні, навіть приємній, завжди є щось тривожне.

Мені бракує твоєї відвертості. Ми так багато знаємо одне про одного, що часто не обмінюємося простими побутовими новинами. Точніше, я розповідаю тобі про те, що відбувалося зі мною вдень, а ти обмежуєшся стандартними формулами: «все гаразд», «втомився», «багато роботи», «нічого не встигаю». Ці фрази схожі на погано пошитий одяг, в якому навіть вродливі та стрункі люди виглядають потворно. А мені часто хотілося б знати, про що ти подумав сьогодні, коли вдихав аромат свіжопокраяного базиліку, як ти вдихаєш його щоразу. Я люблю спостерігати за тобою в такі моменти – ти забуваєш про все, і риси обличчя у тебе розгладжуються, ти замріяно дивишся поперед себе, але бачиш те, що існує тільки у твоїй уяві.

Мені хотілося б знати, як ти почуваєшся, коли проходиш повз дівчину, яка миє у вас посуд. Тобі шкода звільнити її, бо вона колишня наркоманка, яку підлікували, і відтоді, як вона працює у вас, то тримається і не вживає наркотиків, але вона рідко миється, носить синтетичний одяг, і запах її несвіжого поту перебиває запахи миючих засобів. Я думаю, ти звертаєш увагу на те, як вона переодягається, знімає білий халат, під яким у неї якась, скажімо, чорна блузка з синтетичної тканини. Потріскують і розлітаються довкола іскри, а попід пахвами у неї розпливаються білі плями від поту. Тобі неприємно, але ти не можеш відірвати погляду.

Я хотіла б знати, про що ти думаєш, коли чекаєш у пробці на перехресті, тоді ти часто перемикаєш програвач із програми радіо і вмикаєш диск. Ти вслухаєшся в музику, і тебе починає дратувати хаотичний радіоефір, музика щільно заповнює салон автомобіля, і ти занурюєшся в меланхолійний джазовий настрій, який чомусь додає тобі значно більше енергії, ніж удавана бадьорість ранкової інформаційно-музичної передачі. Тоді ти проводиш пальцями по нагрівачу, напевно, перевіряєш щось, але доторк твій такий ніжний. Я б хотіла, щоб це був доторк до мого тіла.

Ми часто питали одне одного: «Про що ти думаєш?», але ніколи по-справжньому не відповідали на це запитання. Бо підбирання відповідних слів завжди займає занадто багато часу, і воно настільки неточне, що шкода навіть намагатися. Але якщо питання формулювалося інакше, точніше, не було питання, а просто якась невимушена розмова, що починалася традиційним зачином «а знаєш…», то формулювати думки виявлялося значно легше. Шкода тільки, що такі моменти трапляються дуже рідко, і переважно глибоко вночі або вранці, під час пиття кави, коли на нормальну розмову просто не залишається часу. А можливо, цінність таких розмов саме в їхній уривчастості, бо якби вони могли тривати довше, то не вдалося б уникнути вимушеності і банальностей.

Мені бракує вміння цінувати приємні моменти. Особливо коли наші настрої не співпадають, ти приходиш веселий і піднесений, а я чимось роздратована і реагую на твій настрій по-дурному. А потім шкодую, намагаюся все залагодити, але це переважно не вдається. А часом буває навпаки, мій радісний настрій наштовхується на твій похмурий, і дуже складно передати тобі хоча б трохи власних емоцій.

Одна моя знайома використовувала такий метод – коли їй хотілося посваритися з чоловіком, вона намагалася уявити собі, що з ним завтра може щось трапитися, автомобільна аварія, невиліковна хвороба, каліцтво, і уявити собі, як вона почуватиметься перед ним після сьогоднішньої дріб’язкової сварки. Не знаю, чи правильно це, але вона розповідає, що коли їй вдається переконати себе у тому, що всі її побоювання вже невдовзі можуть виявитися правдою, то роздратування дуже швидко зникає і їй стає радісно від власного благородства і вміння пробачати. Мабуть, якісь традиційні християнські методики покути правильніші і природніші, але її, як і мене, цього ніхто не вчив у дитинстві, а тепер прийняти все це вже не вдається.

Я навіть не знаю, чи має це все якийсь зв’язок із Карлом. Він ніколи не відписує мені у сенсі відповіді на мої листи, не аналізує і не оцінює того, що я йому пишу. Можливо, саме через це мені так легко писати йому, бо насправді про це все ми мали говорити з тобою. Але на тебе я не можу реагувати так беземоційно. І це, мабуть, добре.

Карл теж пише мені листи. Про те, як складно йому домовитися з колишньою дружиною, з якою у них двоє дорослих дітей. Карл пішов від сім’ї, бо закохався, але стосунки з іншою жінкою так і не склалися, а дружина відмовилася потім дати йому ще один шанс. Вона настроює проти Карла дітей, і йому дуже боляче від усього цього. А особливо від усвідомлення, що він сам у всьому винен.

Він пише мені і про те, які складні у нього стосунки з його теперішньою дівчиною Ліною, яка набагато молодша від нього і у якої якась дуже незвичайна форма лейкемії. Прогнози лікарів достатньо оптимістичні, деякі навіть припускають, що вона зможе повністю вилікуватися, але Ліна часто впадає в депресії і не вірить лікарям.

Я також ніколи не коментую написаного Карлом і не даю йому ніяких порад, бо які тут можуть бути поради. Просто йому, як і мені, потрібно комусь виговоритися.

Але попри те, що наші з Карлом стосунки виключають будь-який роман, навіть епістолярний, мені все частіше здається, що це значно серйозніша зрада тобі, ніж будь-який звичайний флірт.

Важлива функція конюшини

Сарон добре пригадував той день, коли раптом перестав думати про час. На самому початку перебування в готелі йому практично не вдавалося позбутися страху, що години почнуть спливати все повільніше і потроху склеяться у тягучу масу, в якій уже не має значення, ранок зараз чи день, осінь чи весна, як не має значення і те, чим ти займаєшся, бо все викликає у тебе однакову мляву нехіть. Таке траплялося з ним і раніше. Наприклад, коли він зрозумів, що не зможе жити за кордоном, але ще не наважувався прийняти рішення про повернення. Це не було пов’язане з якоюсь конкретною подією чи з тим, що йому погано велося. Він займався улюбленою справою і міг дозволити собі жити так, як йому подобається. Через це його повернення так і не зрозуміли батьки. Вони вважали, що неможливо приймати відповідальні рішення під впливом миттєвих настроїв. Просто в якийсь момент усвідомити необхідність змінити щось у своєму житті, а потім інтуїтивно відчути, яка саме зміна потрібна. Приймаючи рішення, батьки звикли не прислухатися до власних відчуттів і станів, а пристосовуватися до обставин, які завжди керували їхнім життям незалежно від їхніх бажань, а часто і планів. Але він і не намагався виправдати своє рішення ні перед ким. Розумів, що з їх перспективи воно виглядає звичайною примхою.

Але перш ніж він прийняв відповідне рішення, довелося пережити тривалий період боротьби з часом. Він звільнився з роботи і проводив цілі дні у роздумах і прогулянках. Спершу йому подобалося це, він багато читав, слухав музику, спілкувався зі знайомими, відвідував виставки, концерти, музеї, але потім раптом відчув, що йому стає страшно залишатися наодинці. Що він боїться відчути густу порожнечу нічим не заповнених годин, як це бувало в дитинстві, коли уроки вже зроблено, а надворі погана погода. Або коли він хворів і після лінивого ранку з книжкою наставало пообіддя, а з ним приходило раптове усвідомлення, що він не знає, чим себе зайняти. Тобто занять насправді не бракує, адже потрібно наздоганяти пропущене в школі, але це було нудно, так само як нудно дивитися телевізор, читати чи просто мріяти з горнятком теплого чаю в руках. Ще вчора, коли він сидів і нудився на уроці алгебри, йому здавалося, що більшого щастя, ніж отак проводити час удома, без жодних обов’язків, просто не існує, а сьогодні він уже бачив різницю між тим, як минав час тоді і як він минає для нього тепер. Тоді у нього була чітка і близька мета – дочекатися до кінця уроку, він був навіть готовий рахувати сорок п’ять разів по шістдесят, тільки б якось згаяти час, і навіть кілька разів намагався, але заплутувався і кидав це безнадійне заняття, тим більше що підрахунки все одно випереджали годинникові стрілки. А тепер його знудженість не мала кінця – точніше, вона мала би гарантовано розтягнутися на кілька наступних днів і завершитися неприємним візитом у поліклініку, де сувора дільнична випише довідку. І дочекатися до цього моменту було значно складніше, ніж до великої перерви. Не мало змісту навіть починати рахувати, бо втома охоплювала його вже на третій хвилині, він позіхав і зупинявся, і йому ставало себе страшенно шкода.

Ще у дитинстві він відкрив спосіб боротися з часом. Це виявилося не таким уже й складним завданням, потрібно було лише скласти собі якийсь розпорядок дня. Не має значення, наскільки важливими будуть заплановані справи, достатньо, аби вони були призначені на певну годину. Адже чекання цієї години наповнює існування нехай ілюзорним, але все ж таки змістом. Тоді з’являється якийсь розподіл часу – до події і після, і це чомусь дає заспокоєння. Важливу терапевтичну місію щоденного перегляду багатосерійних фільмів він оцінив значно пізніше, так само як і глибокий зміст дитячого питання про те, скільки ночей ще треба поспати до дня народження чи недільного походу в кіно.

Значно дійовішим є метод, коли розпорядок дня визначений кимось і потрібно лише виконувати поставлені завдання. І ці додаткові обмеження знімали з нього відповідальність за деструктивні прояви поганого настрою чи раптові депресії. Та й самі ці депресії проходили значно легше, або і взагалі непомітно, бо усьому існувало логічне пояснення – робота, від неї усі біди.

Тут, у готелі, Сарон також спочатку намагався застосовувати у боротьбі з часом ці два дійові методи – розбивати день на частини, аби він швидше минав, і шукати якусь зовнішню причину, від якої залежить поганий настрій. І йому було спокійно відчувати, що ніяка депресія йому не загрожує. Або що він готовий дати їй гідну відсіч. Це трохи нагадувало постійні поповнювання домашньої аптечки матір’ю, якій завжди здавалося, що варто їй лише забути купити парацетамол, і відразу ж уся сім’я захворіє на грип. А коли вона придбає усі необхідні ліки, то ніби принесе якусь модифіковану часом язичницьку жертву відповідним богам, і хвороба омине їхню сім’ю. Колись Сарон жартував із цієї материної звички, а тепер раптом усвідомив, що сам іде таким же шляхом, коли вигадує засоби боротьби з неіснуючою проблемою. Адже ніяких ознак депресії за весь час перебування в готелі він так і не відчув.

Спершу була навіть якась ейфорія, як це завжди трапляється на початку відпустки, коли втомлена свідомість цілими добами перебуває у напівсні і не хочеться ні про що думати і нічим займатися. Потім сили потроху відновлюються і стає радісно відчувати себе енергійним і бадьорим.

Якийсь час він ще перебував у напруженому очікуванні, що от-от його перебування тут завершиться і потрібно буде повертатися до звичного ритму життя, боявся занадто сильно розслабитися, відвикнути від навантажень і рутини. Але потім зрозумів, що це знову одна із уявних небезпек, про яку наразі немає сенсу думати. І щойно він це збагнув, як зловив себе на тому, що вже досить давно не згадує про час, навіть не цікавиться, який сьогодні день тижня.

У його житті тепер важливими були зовсім інші речі.

Епізоди з минулого один за одним виринали у його пам’яті із незнаною досі чіткістю, і він раптом усвідомив, наскільки поверховим і вибірковим було його сприйняття у момент, коли все це відбувалося з ним насправді. Він почував себе так, ніби раптом почав у бібліотечній тиші перечитувати книгу, яку раніше намагався прочитати у галасі переповненої людьми кімнати. Таке бувало у нього раніше з книгами світової літератури, які він колись похапцем ковтав перед іспитом, зосереджуючись на самому лише сюжеті і моментах, які міг запитати викладач і які переважно здавалися учням нудними. Але коли траплялося перечитувати ці книги згодом, він раптом відкривав у них безліч не помічених раніше нюансів і деталей, які цілковито міняли враження від тексту.

Першим був спогад про бабусину конюшину. Сарона в дитинстві часто відвозили на літо до бабусі Аліції, яка мешкала у маленькому містечку. Йому подобалося проводити літо у великому і захаращеному старими предметами будинку. Чоловіка бабусі Аліції, дідуся Штефана, Сарон ніколи не бачив. Він був австрійським чиновником і їздив з перевірками по лікарнях сіл і малих містечок. У родині бабусі Аліції теж були австрійці, вона закінчила гімназію у Відні, а потім кілька років слухала лекції у Сорбонні. Після одруження вона наполягла на переїзді до будинку, в якому виросла. Хотіла, щоб її діти народилися саме тут. Абсолютно незрозуміло, як саме бабусі вдалося вижити тут під час і після війни, але вона категорично відмовилася виїздити до Відня, дідусь поїхав сам, сподіваючись забрати їх пізніше, але його вбили дорогою, а бабуся з батьком Сарона залишилися і вижили.

– Знаєш, це конюшина, – казала йому колись бабуся. – Вся справа у ній. Малою я постійно зривала квіти конюшини, витягувала по одній тичинці і висмоктувала нектар. Чомусь це смакувало мені краще за будь-які солодощі, мабуть, бракувало якихось вітамінів. Я ходила з квітками, як інші діти з льодяниками, і дуже сумувала, коли конюшина відцвітала. А потім, коли я була вже дорослою, раптом одного разу спробувала конюшину у Відні. І цей нектар був зовсім іншим. Не те щоб він мені не смакував. На той момент ця дитяча пристрасть уже не була такою актуальною. Але я чомусь злякалася. Мені здалося, що варто лише усвідомити, що в дитинстві конюшина була солодшою, як відразу почнеш старіти. Коли я повернулася потім сюди, це відчуття зникло, точніше, уже не видавалося мені таким страшним, хоча, ясна річ, конюшина вже теж не смакувала, як раніше.

Сарон у дитинстві теж пробував висмоктувати нектар із квіток конюшини, і йому навіть подобалося, хоча, можливо, це просто діяла магія бабусиних розповідей. Але тоді, коли він раптом надумав повернутися, ішлося не про смак нектару. Ішлося про те, щоб оселитися у місці, де не будеш боятися старіти.

Лист Сарона

Знаєш, у дитинстві бабуся Аліція часто розмовляла зі мною німецькою. І мені навіть здається, що я знаю, про що вона розмовляла, хоча німецьку так ніколи і не вивчив. Мені завжди здавалося, що ця мова десь живе у моїй свідомості і я зможу заговорити нею, достатньо лише дуже захотіти, натиснути на якусь уявну кнопку в глибині своєї пам’яті. Але кнопка так і не знайшлася, а я так і не вивчив мову далі необхідного для побутового порозуміння мінімуму. Мене самого завжди дивувало, чому так трапилося, у Німеччині я жив значно довше, ніж у Франції, але французькою володію значно краще, ніж німецькою. Хоча специфіка роботи кухаря не вимагає доброго знання мови, і у Франції я міг би обходитися таким же мінімумом слів, яким обходився у Німеччині.

Мені часом навіть сняться сни німецькою. Точніше, з німецькими написами на всіх тих антикварних предметах, яких було повно в будинку бабусі Аліції. Пригадуєш, ми колись їздили з тобою туди у дитинстві. Цікаво, як тепер виглядає цей будинок. Я чув, що у ньому відкрили краєзнавчий музей. Мабуть, навішали на стіни стендів із неточними кілометрівками, а екскурсовод розповідає про партизанів, чи про боївки УПА, не знаю, що тепер у моді в провінційних музеях. Мабуть, тепер боївками цікавляться більше, ніж червоними партизанами, але це не має значення. Адже все це ніяк не стосується бабусі Аліції.

Одруження було чи не найкоротшою фазою її життєпису. Принаймні, точно найкоротшим із усіх безхмарних періодів. Після війни бабуся замешкала з панною Мілею, вчителькою літератури однієї із середніх шкіл.

Я не знаю, що саме тримало їх обох у цьому затхлому провінційному містечку. Страшно навіть уявити, які чутки про них ходили, як усі сторонилися їх, дивно лише те, як це ніхто не написав анонімки куди слід, а якщо написав, то як ця анонімка не мала відповідних наслідків. Але напевно, вони все життя боялися, що справа дійде і до них, і цей прихований драматизм я інтуїтивно відчував малим, хоча і не здогадувався, у чому справа.

Тільки тепер я розумію, чому бабуся так не любила несподіваних візитів і здригалася щоразу, коли хтось дзвонив у двері. Чому блідла, коли приходили термінові телеграми. Чому вставала вночі перевірити, чи зачинені вхідні двері. Можливо, нічого особливого у її поведінці і не було, можливо, всі бабусі так реагують або так реагували тоді, бо такі були часи. Але я завжди був переконаний, що у бабусиному житті є якась таємниця, яка відрізняє її від інших.

Пані Міля теж була одружена ще до війни, але дітей не мала, її чоловік загинув на фронті, а сама вона мріяла піти в монастир. Можливо, її виснажливе і невдячне вчителювання якоюсь мірою замінило їй подвижництво монашого життя. Бабуся Аліція і пані Міля ні від кого не приховували своїх стосунків, з часом усі звикли, що вони живуть разом, і питання про те, чому саме так трапилося, нікого не цікавило. Зрештою, бабуся завжди казала, що у ті часи люди мали достатньо власних проблем і менше втручалися у життя інших.

Я пригадую, як ми снідали в саду всі троє. У дитинстві я завжди вставав рано, але мені ніколи не вдавалося випередити пані Мілю. На момент мого прокидання вона переважно уже була вбрана і бадьоро поралася по господарству, поки я, ще напівсонний, спускався сходами до кухні. Ми виносили у сад усе для сніданку, і це займало досить багато часу, бо пані Міля і бабуся Аліція ніколи не їли абияк, стіл завжди мав бути дбайливо накритий. Біла скатертина завжди була ідеально чистою, накрохмаленою і випрасуваною. У бабусі в креденсі акуратні стосики таких скатертин ручної вишивки білим по білому, перекладені лавандою і ялівцем, займали цілу полицю. Цікаво, чи збереглася у цьому краєзнавчому музеї хоча б частина бабусиного посуду, не розумію, чому батьки не забрали його. Порцеляновий кавник зі спеціальною підставкою-підсвічником, щоб кава не вихолола надворі. Керамічні, зроблені вручну на крузі бабусиним знайомим гончарем горнятка для ранкової кави, досить великі, бо каву вранці пили з підігрітим молоком або збитими вершками і варили у срібній джезві. Пообідню каву бабуся готувала у мідній джезві, з кардамоном і цитриною, її пили без молока із маленьких порцелянових філіжанок. Порцеляна обов’язково мала бути кольору слонової кістки, бабуся не визнавала ніякого фаянсу, а тільки справжню тонесеньку порцеляну, яка видавала особливий мелодійний звук, коли горнятко ставили на блюдце.

Часом бабусі наливали собі до пообідньої кави по чарочці вишнівки і пекли крихітні тістечка, посипані брунатним цукром. Вранці пані Міля часом пекла хлібці з висівками і подавала їх до сніданку ще теплими, розрізала навпіл і намащувала маслом, яке тануло всередині хліба. Коли вставала бабуся Аліція, все вже було готово, біля кожної тарілки стояла срібна підставка на варене яйце, а у спеціальні срібні вазочки пані Міля розкладала домашній джем. Бабуся Аліція завжди готувала дуже смачні джеми, з цілими шматочками фруктів, не дуже солодкі, міцно приправлені цинамоном. Я досі пригадую, як смакували хлібці пані Мілі, на які я щедро клав собі бринзи й аґрусового джему.

Мені не хочеться думати, що все це потрапило у чужі руки, а особливо у руки тих, для кого це просто срібло чи порцеляна, вартість якої вимірюється самими лише грошима.

Не знаю, як бабусі вдалося зберегти стільки непотрібних за мірками того часу речей у голодні воєнні та повоєнні часи. Мабуть, цього було ще більше, частину довелося розпродати і виміняти на продукти, вона ніколи про це не говорила, але більше ні в кого, крім неї, я не бачив такої кількості срібного посуду, і після літа, проведеного в бабусі, мені бракувало цих крихітних виделок, якими їли шарлотку, бракувало чарок для вишнівки, в які мені наливали яблучного соку, бракувало гарячого шоколаду, який найкраще смакував із бабусиного порцелянового горнятка. А найбільше мені бракувало горища, на якому бабуся обладнала бібліотеку. Полиці з книгами до самої стелі, невеличкі розкладні драбини, кілька крісел і лампи, які переносилися з місця на місце. Я часто проводив там цілі дні, розглядаючи старезні географічні та анатомічні атласи, словники і томи якогось допотопного видання брокгаузівської енциклопедії. У більшості цих книг я не міг прочитати ні слова і лише розглядав малюнки, але ці малюнки були такими філігранними, що я досі можу із заплющеними очима відтворити схожі на топірець контури стародавньої Ассирії чи кокетливі вигини Єгипту, які нагадують жіночий черевичок, що впирається в землю кінчиками пальців. Цієї бібліотеки мені шкода, мабуть, ще більше, ніж бабусиного посуду. Назви більшості з предметів посуду я знаю лише німецькою, тому мушу вживати якісь кострубаті конструкції, типу пристрій для вилущування вишневих кісточок чи щипці для розколювання брунатного цукру, коли хочу пояснити, про що мені йдеться. І я досі переконаний, що навіть найдосконаліші сучасні пристрої для вилущування вишневих кісточок ніколи не зрівняються зі старим бабусиним, у якому мене найбільше зворушував срібний ланцюжок і крихітна металева бирка з вигравіруваним іменем майстра.

Напевно, предмети займають стільки місця у моїх дитячих спогадах, бо я не пригадую, про що саме розмовляли бабуся Аліція і пані Міля. Вони багато читали і часто говорили про літературу, але тоді я не дуже багато розумів із цих розмов, хоча не певен, що і тепер зрозумів би набагато більше, бо куди мені до їхньої освіченості. Бабуся багато читала і мені. Навіть тоді, коли я давно вмів читати сам. Деякі книги для мене просто не існують без звуку її голосу. А деякі взагалі існували тільки для мене. Було кілька німецьких і французьких книг, які бабуся переклала мені. Вона читала мені з рукопису, а я розглядав малюнки в оригіналах, які були видані ще за часів бабусиного дитинства. Я вже навіть не пригадую, чи подобалися мені ці історії і що саме це були за книги, мабуть, якісь трохи старомодні моралізаторські історії, можливо, Жан Поль, якого бабуся обожнювала, чи Йоганн Непомук Нестрой, можливо, що і Гофман, якого я любив найбільше. Це не має значення, важливим був сам ритуал, коли таємницю тексту, що його я тримав у руках, озвучував знайомими мені словами бабусин голос. У цьому була якась магія, як у порипуванні старих грамофонів. Навіть у пізніших вінілових дисках ще збереглося трохи тієї магії, заступленої тепер акустичною стерильністю цифрового звуку.

Мабуть, їм було самотньо у тому повоєнному містечку. Пригадую, кілька разів до нас у гості зазирав сусід. Мабуть, у якихось справах. Сусід воював в УПА, потім відсидів і переїхав з більшого міста до маленького, щоб заховатися. Він власноруч збудував добротний і потворний цегляний будинок, розподілив усю площу довкола нього поміж теплицями та грядками і цілими днями порався по господарству. До бабусі Аліції він мав більшу довіру, ніж до решти сусідів, російськомовних переселенців, і часом намагався поговорити з нею про «давне» з наголосом на «е».

Сусід вважав, що незабаром нас усіх чекає ще більший занепад духовності, «бо молоді на танцульки бігают, а не до церкви, а колись того ніґди не було». Він чомусь постійно згадував про смерть, так і казав: «Я все сі інтересував смертю і все хотів троха побути біля мерцє». Мабуть, вважав, що це свідчить про якісь його особливі духовні шукання. Історії про смерть, які він оповідав, завжди були однаковими – про те, як вбивали його чергового товариша і треба було комусь цілу ніч молитися біля покійника. Сусід завжди зголошувався, а потім цілу ніч йому ввижалися диявольські спокуси.

– Такеє, знаєте, тойво, з рогами, з копитами. Хай Бог бороне.

І сусід замовкав. Як більшість людей із практичним складом розуму, він не надавав великої уваги словам, часто їх плутав і називав більшість предметів «теє-то як воно». Пригадую, як обидві бабусі штивно і прямо сиділи протягом усього візиту сусіда, ввічливо киваючи у такт його розповіді, але ніколи нічого не розповідали самі. Здавалося, вони просто терпляче чекають, коли відвідувач піде. Сусід рідко розумів ці натяки. Час від часу він починав заходити частіше, мало не щонеділі, і тоді це означало, що йому знову забракло площі під якусь із його теплиць і він хотів би поговорити з бабусею Аліцією, чи не відступила б вона йому «якось-то» шматок свого саду. Але бабуся була невблаганна. Не тому, що їй шкода було віддати щось сусідові, а тому, що вона не відчувала за собою права порушувати гармонію саду і будинку, створену задовго до її народження. Вона була переконана, що втручатися у такі речі можуть тільки невігласи.

Найбільше сусід боявся втратити хоча б шматочок своїх шести з половиною соток, з яких він найбільше пишався саме цією половиною, яка вирізняла його від загалу, бо стандартною площею були шість соток. Бабусин сад займав значно більшу площу, він був створений ще за іншими, прадавніми стандартами. Сусідові це здавалося несправедливим, але відверто сказати про це він не міг, бо це суперечило б його власному замилуванню і схилянню перед «давними часами». Тому він просто час від часу заходив до бабусі. А одного разу привів священика з дружиною, до яких додому ходив на потаємні відправи.

Я був уже трохи старшим тоді і розумів, чому бабуся Аліція і пані Міля сидять із такими кам’яними обличчями. Вони також час від часу їздили на домашні відправи, але далеко, до великого міста, до старенького священика, який колись хрестив і мене. Він був надзвичайно освіченою людиною, і бабуся навіть збиралася віддати мене до нього в науку греки і латини, але не встигла, священик помер, і бабуся більше не їздила до церкви.

А чоловік, якого привів сусід, колись був учителем фізкультури у школі, де працювала пані Міля, сильно пив, а потім, коли одного разу мало не помер від алкогольного отруєння, раптом вирішив стати священиком. Він плутано говорив щось про потойбічні світи, куди «всілякі гагаріни літають псувати ноосферу», про «зіпсовану карму» і про те, що «все є гріх, навіть те, шо ми не знаємо, теж є гріх, ми повинні покаятися і ходити до церкви кожен день, тоді гріх наш нам проститься», і ще про те, що «без пожертви на церкву гріх наш нам не проститься», і про те «як ви думаєте, шо це таке», і підіймав угору бабусине порцелянове кавове горнятко, – «ви думаєте, це творище рук людських, а це твориво Боже, от що ми маємо пам’ятати, а ми живемо в гріху і не ходимо до церкви». Кожна його фраза була неймовірно довгою, я мало зустрічав людей, які могли б так довго говорити про такі прості і зрозумілі речі і вживати при цьому стільки зайвих, а часом і недоречних слів. Це мене дивувало, бо бабуся завжди сварила мене, коли я починав речення, не продумавши заздалегідь, що хочу сказати. Вона дуже не любила слів-паразитів і вважала, що висловлюватися слід чітко і ясно. «Друкрайф» – це одне із небагатьох німецьких слів, які мені назавжди запам’яталися.

– Говори друкрайф, – казала бабуся. Це означало, що говорити я мав так, ніби читав надрукований текст.

Сама вона так і говорила, за нею самою можна було записувати і публікувати без редагування. Тож коли я починав ліпити щось на зразок:

– Ну, а тоді ми пішли туди, е-е-е, ну як його, ну ти знаєш, там, де ще той…

Бабуся завжди різко перебивала мене і казала:

– А тепер забери усі «ну», «е-е-е» і «той», і від твого речення нічого не залишиться, то навіщо було починати?

Я майже фізично відчував, як бабуся з останніх сил стримується, щоб не зробити священику зауваження, як нервово позирає на неї пані Міля, а самому мені хотілося розсміятися.

Після того візиту сусід довго до нас не приходив. Мабуть, священику не сподобалося у бабусі.

Лист Сарона

А знаєш, мої батьки колись були красивою парою. Збереглося дуже мало фотографій, на яких вони молоді, але одна особливо мені подобається. Мама на ній, здається, вагітна, це вже перед самим їхнім одруженням. Контури нечіткі і розмиті, як на усіх старих фотографіях, але від цього чомусь ще краще відчувається настрій. Батько з мамою у когось в гостях, п’ють чай з великих горнят незвичної форми, схожих на шматок тіста, з якого намагалися виліпити спіраль, але так виглядає, ніби робили це чиїсь не надто вправні пальці, відбитки яких застигли у цих неправильної форми покручених горнятах, з яких у кілька рядів стирчать подовгасті керамічні шийки для пиття. Така собі пародія на модні тоді курортні горнята для лікувальної води. У мами на обличчі загадкова посмішка і ледь помітна припухлість довкола губ, так буває тільки у вагітних. А батько високий, стрункий, ще без сивини, щось говорить своєму співрозмовнику, але дивиться у цей момент на маму, і в його погляді відчувається щось, що потім з’являлося дуже рідко, а далі зникло зовсім.

Мама колись розповідала мені, що цю світлину було зроблено в майстерні їхніх друзів-вітражистів, які невдовзі після того емігрували до Ізраїлю і з якими втратився зв’язок. Батько на той час був дуже модним художником, офіційно вважався працівником заводу з виробництва пластмаси, де крім регулярного оновлення дошки пошани не мав особливих обов’язків. Зате у непогано обладнаній майстерні міг малювати. Саме тоді він задумав серію портретів своїх знайомих у костюмах різних історичних епох. Тоді якраз було модно досліджувати свої попередні інкарнації, і багато знайомих батька після сеансу глибокого гіпнозу раптом довідалися про те, ким були у часи Середньовіччя чи Відродження. Такими батько їх і зображав – іспанськими лицарями, італійськими дожами, голландськими різниками, російськими п’яничками, німецькими баронами, англійськими місіонерами. Кожну картину з цієї серії батько малював двічі, але продавав тільки одну, він хотів мати повну колекцію цих портретів у себе.

Мати походила з родини асимільованих російськомовних євреїв, але не усвідомлювала себе єврейкою, поки не почала оформляти документи на виїзд. Тоді раптом у ній прокинулася цікавість до власного походження, історії свого народу, і вона почала відвідувати лекції у єврейському осередку їхнього містечка. Та коли стало відомо, що документи на виїзд вона подала до Німеччини, а не до Ізраїлю, з нею перестали вітатися в осередку, і вона більше не з’являлася там. А я продовжував ходити спершу до дитсадка єврейської громади, який фінансувався з-за кордону й умови та вихователі в ньому були найкращими в місті. А потім до початкової і середньої школи при цьому садку. Класи по троє-четверо учнів. Поглиблене вивчення німецької, англійської, івриту та комп’ютерної грамоти, обов’язкове отримання водійських прав – на той момент такої освіти не давали в жодній іншій школі містечка і навіть великих міст.

Здається, у батьків із бабусею був конфлікт з приводу їхнього виїзду. Тобто навіть не самої еміграції, тут бабуся вважала, що не має права впливати на їхнє рішення, а щодо цього дивного єврейства з надто вже яскравим прагматичним ухилом. Я не знаю подробиць того конфлікту, бо від мене це намагалися приховувати, але, здається, бабця так і не змирилася з рішенням батьків, не кажучи вже про те, щоб їхати з ними, і саме через це позбавила батьків права спадщини на будинок. Вона написала заповіт і навіть по-старосвітськи залишила його в нотаря, згідно, із цим заповітом майже все її майно успадковувала пані Міля, а бібліотека і частина посуду залишалася батькам. Але пані Міля пережила бабцю Аліцію лише на кілька місяців, і я навіть не знаю, чи батьки після їх смерті намагалися отримати свою спадщину. Потім будинок несподівано перетворився на музей, а сад якимось незбагненним чином перейшов у власність роботящого сусіда. Щоправда, і він не встиг скористатися із землі, бо його раптово розбив параліч, а через кілька місяців сусід помер.

Тепер у мене часто буває таке відчуття, що разом із будинком у мене забрали дитинство, а разом із ним і напівказковий світ, яким був і залишається для мене будинок бабусі Аліції. Адже все, що я можу знати про нього, існує лише в моїй пам’яті, нетривкій за своєю природою. Її обов’язково потрібно підживлювати старими листами, книгами, світлинами, горнятами чи виделками. Але цього всього немає, і часом я прокидаюся вночі від намагання пригадати смак полуничного варення бабусі Аліції, та замість цього у пам’яті виринають лише візерунки на білій скатертині, старанно складені і запхані у срібні кільця серветки, легкий аромат бабусиних парфумів, вона і в найбільш скрутні часи примудрялася діставати десь французькі парфуми. Це все дуже заспокійливі і приємні фрагменти, але мені все одно страшно від думки, що я забуваю і потроху втрачаю все більші і більші фрагменти тодішнього життя.

Але я хотів не про бабусю, а про батьків.

Знаєш, я довгий час думав, що ніколи не наважуся створити власну сім’ю, щоб усе це не закінчилося так, як у батьків. Тобто у них це не закінчилося, вони досі разом, але я не можу перебувати поряд із ними довше кількох годин підряд, і мені навіть важко пояснити, чому саме.

Батько почав пити ще у часи матеріального процвітання, коли завод працював на повну потужність і йому платили непогану за тодішніми мірками зарплатню. Мати до знайомства з батьком працювала у конструкторському бюро, ти знаєш, вона завжди була надзвичайно гарна, і в неї рано чи пізно закохувалися майже всі її знайомі чоловіки. А може, і всі. Невідомо, чи вона вибрала б саме батька, якби не завагітніла, а коли народився я, батько наполіг, щоб вона пішла з роботи і сиділа вдома. Напевно, це і була їхня перша важлива помилка. Колись мама розповідала мені, що на самому початку стосунків батько був зовсім іншим. Він і тоді міг прийти додому нетверезим, бо кожен із замовників вважав справою честі «обмити» завершення портрета чи купівлю картини, але тоді батько ніколи не влаштовував сцен і не починав безкінечного з’ясовування стосунків, як робив це згодом. Він страшенно тішився народженням сина, дивував усіх знайомих нетиповою для тодішніх чоловіків заангажованістю у догляд немовляти, хапався за усі можливі підробітки і діставав неймовірні, як на ті часи тотального дефіциту, речі. У мене були навіть одноразові підгузники, про існування яких переважна більшість тодішніх молодих батьків і не здогадувалася.

Коли через рік після мого народження матері запропонували повернутися на роботу й очолити конструкторське бюро, бо звільнилася вакансія, їй дуже хотілося вирватися з одноманітності домашнього побуту. І вона вже навіть домовилася з нянею для мене. Але батько вмовив її не робити цього, переконав, що їй буде важко, що обом їм буде важко, бо домашню роботу доведеться відкладати на вечори і вихідні, вони не зможуть відпочивати, почнуть сваритися, це відіб’ється на дитині. Запропонував матері не відмовлятися від послуг няні, а у вільний час краще ходити на каву з подругами, до перукарні, на манікюр, відвідувати його у майстерні чи просто відпочивати. Мати погодилася, але вже через кілька місяців батько вперше за час їхнього спільного життя не ліг спати після того, як прийшов додому нетверезим, а влаштував матері скандал за те, що на кухні не прибрано. Вранці він довго вибачався й обіцяв, що таке більше не повториться, мати повірила, але відтоді схожі сцени траплялися все частіше і частіше. І зрозуміло, що батькові зовсім не йшлося про те, щоб мати підтримувала в квартирі ідеальний порядок чи щодня варила свіжий борщ. І я навіть не знаю, про що йому більше йшлося – про щоденне підтвердження того, що йому вдалося перетворити недосяжну красуню на домашню прислугу чи про бажання відчути себе сильним і владним мачо. У тверезому стані батько був зовсім не схожий на мачо і ставився до матері ніжно і з повагою. Принаймні, тоді так було, точніше, так це виглядає у моїх спогадах, які можуть бути оманливими, адже мати напевно розповідала мені далеко не все, та і сам я розумів далеко не все з того, що мені доводилося бачити. Можливо, саме це поєднання протилежностей у характері тверезого і п’яного батька приваблювало матір у ньому, робило їхні стосунки бурхливими і не схожими на сонну млявість інших пар. Я не знаю.

Коли згодом я питав матір про це, вона завжди відповідала шаблонно – у неї не було роботи, вона фінансово залежала від чоловіка і не хотіла залишати мене без батька. Але мені слабо віриться у такі примітивні пояснення.

Мати стверджує, що намагалася знайти роботу, але тепер вона і сама вже розуміла, що зароблятиме значно менше, ніж батько, а домашня робота, яку вони раніше робили разом, потроху цілковито перейшла в її обов’язки, і змінити це вже не вдасться. Попередня батькова заангажованість у моє виховання тепер поверталася тільки у моменти, коли приходили гості і йому хотілося подивувати їх своєю і моєю незвичайністю. Як одну, так і другу він вважав своїми заслугами. Він витягував папки, куди мама повинна була складати всі мої дитячі малюнки, детально описував кожного зліпленого мною у дитсадку пластилінового зайчика, примушував мене декламувати віршики на стільчику і вигадував інші схожі тортури, через це я досі ненавиджу, коли в дім приходять гості. А коли ми переїхали за кордон, де у батьків спершу не було друзів і батько не мав перед ким похизуватися моїми успіхами, які вважав своїми педагогічними досягненнями, він втратив до мене інтерес і міг тижнями не промовити до мене ні слова.

Батько любив працювати руками і зовсім не був відірваним від життя митцем, яким мав би бути згідно із поширеним стереотипом. Він із дитинства вчив мене користуватися рубанком, дрелькою, точити ножі, білити стіни, лагодити меблі. Всю хатню роботу він намагався робити своїми руками, але для нього було дуже важливо постійно чути, що навіть найпростіші речі він робить значно краще за інших.

Коли до нас приходили гості, готував переважно батько. Він любив і умів готувати, але звик робити це не тоді, коли потрібно, а тоді, коли на нього находив відповідний настрій, і страшенно нервував, якщо страва не вдавалася або якщо її з’їдали як буденну вечерю і належно не захоплювалися майстерністю кухаря. Щоденні обіди і вечері готувала мати, і батько нещадно критикував майже все, що вона робила, або ж повчав її, ніби малу дитину.

Знаєш, коли я так пишу це все, батько виглядає якимось тупуватим тираном, а мати безборонною теличкою, але насправді все було зовсім не так. Ти ж розумієш. Зрештою, можливо, ти знаєш про життя моїх батьків значно більше, ніж я, бо наші матері завжди були найближчими подругами і ти могла випадково чути їхні розмови і знати навіть те, що від мене приховувалося. Ми з тобою ніколи про це не розмовляли. Та, напевно, і не варто.

Мої батьки справді були чи принаймні могли стати хорошою парою. Мати за складом характеру ідеально надавалася на «дружину генія», вона мудро залишалася на задньому плані і робила вигляд, ніби батько і справді вирішує у нашій сім’ї все, хоча усвідомлювала, що насправді все тримається на ній.

Я потроху звик до домашніх вистав, які відбувалися щоразу, коли до нас приходили гості. Спершу всі куштували приготоване батьком печене м’ясо і захоплено прицмокували, а він детально розповідав рецепт і свої кухарські таємниці, демонстрував ідеально наточені ножі, сушений базилік власного приготування, саморобні вурчестер чи табаско, які виготовляв у домашніх умовах із доступного тоді скромного асортименту складників. Потім пили каву з яким-небудь кардамоном, яку батько подавав на стіл із загадковою посмішкою гіпнотизера, їли десерт, а після десерту починалася демонстрація картин. Мати у всьому цьому відігравала роль модератора. Закуповувала необхідні продукти, планувала меню, асистувала батькові на кухні, а потім першою починала хвалити батькову майстерність на випадок, якби гості не здогадалися, як саме потрібно поводитися.

З роками ці їхні ритуали ставали все більш комічними і штучними, бо мати відчувала, що батькові запої частішають у періоди, коли йому бракує захоплених відгуків і він починає сумніватися, чи достатньо талановитий. Вона вважала, що винен у цьому не він сам, а недоотримана в дитинстві батьківська любов, а також його надмірна вразливість та емоційна нестабільність, властиві усім митцям. Зараз, із відстані років, мене вражає материна терплячість, і я розумію, що моя теперішня поведінка дуже невдячна, адже вона робила все це великою мірою через мене, намагалася захистити мене від батькових нападів гніву та алкогольних ексцесів, які з роками все частішали.

Напевно, все було б по-іншому, якби батько продовжував розвиватися як художник. Але його картини не надавалися до демонстрації на офіційних виставках, і все, що йому залишалося, це посиденьки з поодинокими шанувальниками у майстерні. Шанувальники висловлювали своє захоплення, розпачали, що все це не можна виставити для ширшого огляду, батько тішився, шкодував себе і вчергове напивався. Часом, коли він надто довго не повертався з майстерні, мати забирала мене, і ми йшли ночувати до знайомих. Інколи залишалися вдома і посеред ночі чули гуркіт батькового приходу. Він будив нас і починав читати лекцію про неосвічений плебс довкола, нездатний оцінити його талант.

В одну з таких ночей мати і прийняла рішення про виїзд. Вони кілька років виробляли документи, вчили мову і залагоджували формальності, але я відчував, що і їм, як і мені, здається, ніби все це не насправді, що це безкінечне чекання і постійні вагання так ніколи і не завершаться, що ніякого виїзду не буде, що це просто ідея, з якою приємно жити, чергова ілюзія, яка допоможе легше долати щоденну рутину.

Я пригадую тодішній настрій. У ньому був якийсь неспокій, схожий на творчий. Усі розмови із знайомими зводилися до питання, варто чи не варто їхати. Одні розповідали історії про вдалі виїзди, інші відраджували. Як правило, відраджували ті, хто бував за кордоном і на власні очі бачив, як виглядають вдалі і невдалі виїзди, а переконували ті, хто все життя тільки мріяв кудись поїхати. Але суть була, ясна річ, не в тому, щоб знайти правильну відповідь на питання, їхати чи ні. Батьки, як і їхні знайомі, добре розуміли, що такої відповіді не існує. Із сьогоднішньої перспективи мені здається найцікавішим саме той стан постійного бродіння й очікування, у якому ми тоді жили.

Напевно, у такому стані перебувають вагітні жінки, коли розуміють, що кожна мить їхнього існування наповнена сенсом і цей сенс – у простому очікуванні. І навіть якщо очікування це наповнене фізичним болем чи страхом, витримати все це набагато легше через усвідомлення глибокої і таємничої змістовності своєї місії.

Хоча порівняння, ясна річ, неточне. Кожне очікування має сенс само по собі. Це перехід в якийсь особливий стан, коли час ніби сповільнюється і його відлік набуває важливості, а разом з тим чіткіше запам’ятовуються окремі епізоди, адже всі вони згодом пригадуватимуться як етапи важливого процесу.

Люди, які чекають, мають час і бажання замислитися над речами, важливішими, ніж прості буденні клопоти. Саме тому чекання таке нестерпне для людей, не схильних до філософських роздумів.

Можливо, ці відчуття мають якусь релігійну чи принаймні містичну природу, адже очікування – це реабілітоване, змістовне проведення часу, це час, звільнений від пошуку сенсу в житті, адже на короткий проміжок часу цей сенс зосереджується саме в чеканні.

За ті роки батько намалював свої найкращі картини. Деякі з них батьки забрали з собою, а частина загубилася, як загубилася уся їхня бібліотека і майже всі світлини, які у нас були. Світлин мені шкода навіть більше, ніж бібліотеки. Але найбільше шкода, ясна річ, картин.

Поки ми чекали дозволу на виїзд і вечорами вивчали карти, намагаючись уявити, де саме будемо мешкати, розповідали одне одному, де б хотіли мешкати, стосунки батьків були дуже гармонійними. Такого взаєморозуміння між ними я не пригадую ні до того, ні пізніше. Батько майже перестав пити і пообіцяв матері, що відразу ж по переїзді знайде собі «нормальну» роботу і назавжди покине малювати. Він навіть почувався гордим за рішення пожертвувати собою задля сім’ї і можливості дати дитині хорошу освіту.

Згодом, коли він уже знову почав пити, я не раз вислуховував від нього, що він міг би стати генієм, якби не я. Я розумів, що це лише п’яна маячня, але все одно було образливо. Як було образливо за матір, яка мовчки терпіла його поведінку, намагаючись не спровокувати його необережним жестом чи словом на ще більшу агресію. Ми терпіли або пересиджували батькові запої по знайомих, а потім поверталися, батько каявся і дуже шкодував про свій зрив, стояв перед матір’ю на колінах і благав мене пробачити, давав обіцянки і клятви, які деякий період часу старанно виконував.

Мені складно сказати, чи справді його нереалізованість як художника мала якийсь вплив на ці запої, чи він пив би так само або і більше, якби раптом отримав світову славу. Я більше схильний вірити у фізіологічну природу алкоголізму і в те, що зовнішніми причинами такі люди лише виправдовують себе. Але сам я все життя боявся, що міг успадкувати батькову проблему, і тому майже ніколи не п’ю.

З часом у стосунках матері і батька встановилася певна циклічність і взаємна залежність. Він потребував її як терплячого глядача і слухача, а вона розуміла, що коли минеться черговий запій, вона на деякий час отримає ілюзорну гармонію і таку ж ілюзію своєї необмеженої влади над батьком на момент, поки його мучать докори сумління. Для матері було важливим мати повний контроль над обома нами і знати не лише те, чим ми займаємося, у що вбрані, що їли на обід, а й про що ми думаємо, мріємо, чого сподіваємося і про що шкодуємо. Вона дуже ображалася, коли виявляла, що у нас із батьком можуть бути якісь, нехай навіть неусвідомлені, таємниці від неї. Коли вона довідувалася, що я, скажімо, забув розповісти їй про якусь подію свого шкільного дня, то ображалася на мене. Я звик детально звітувати їй про все, що бачив, чув і думав, і ми щовечора годинами обговорювали події дня, навіть якщо це були звичайні буденні зустрічі і розмови. Не знаю, навіщо їй було це все. Можливо, мати так звикла за роки, проведені вдома, що її світ обмежується мною і батьком, що навіть коли у неї вже з’явилося власне життя, не могла позбутися цієї залежності. Вона була безмежно терплячою до батькових егоцентричних вибухів, до моїх дитячих плачів і юнацьких пригод, але за це ми повинні були належати їй цілком, розповідати їй все, як на сповіді, і навіть детальніше, у цьому виражалася її абсолютна влада над нами, тиха і на перший погляд непомітна. І коли я усвідомив це, то зрозумів, що мушу позбутися цієї залежності, бо якщо не зроблю цього вчасно, то вже не зможу позбутися цього ніколи, як не може батько. Я злякався, що так триватиме вічно і що навіть у дорослому житті я нічого не зможу вирішити без її згоди чи поради, що не зможу поважати навіть сам себе за таку слабкодухість, а якщо людина сама себе не поважає, то годі сподіватися, що її поважатимуть інші.

Пізніше я збагнув, що їхні ролі жертви і ката не випадкові, що вони час від часу обмінюються цими ролями і що крім неприємних і болючих моментів у цьому є й елемент гри, яка подобається їм обом, або принаймні вони звикли до неї настільки, що вже не можуть по-іншому. І тоді я образився на них обох і відчув себе використаним, бо мене втягнули в цю гру без моєї волі і без права вибору. Це був, як ти розумієш, період юнацького бунту. Тоді я звинувачував матір за те, що вона не пішла від батька, аби вберегти мою психіку від нічних ексцесів і п’яного крику. Звинувачував батька, що він не знаходив собі іншого місця для дебошів і що не пішов від нас із матір’ю. Звинувачував їх обох в егоїзмі і зацикленості на собі. Відчував себе жертвою і насолоджувався цим самошкодуванням, не усвідомлюючи, що в цьому мало відрізняюся від них обох. Від батька, який виправдовував усі свої вчинки тим, що суспільство не оцінило його як художника. Від матері, для якої універсальним виправданням стала фінансова залежність від батька.

Коли прийшли документи на виїзд, батьки кілька днів не могли отямитися, нікому не вірилося, що це справді трапилося. Ми так довго готувалися до цього моменту, що вже звикли до стану постійного очікування, і раптово усвідомили, що зовсім не готові до активних дій. Я раптом збагнув, що повинен назавжди поїхати невідомо куди, покинути всіх своїх друзів. А батьки раптом опинилися перед фактом, що виїзд назавжди пов’язаний із масою побутових труднощів.

Досі ми жили в ілюзорному світі, який дає очікування і пов’язане з ним гостре усвідомлення тимчасовості всього, що відбувається. Всі неприємності виглядали не такими страшними, а приємні моменти, навпаки, переживалися особливо інтенсивно, бо все це мало незабаром зникнути. Батьки з полегшенням відмовлялися від необхідності ремонтувати квартиру, бо ж усе одно її доведеться продавати, з легкістю витрачали всі зароблені гроші і не робили заощаджень, бо розраховували на фінансову стабільність після виїзду, навіть проблеми зі здоров’ям здавалися не такими страшними, адже кращий рівень медицини за кордоном дозволить все підлікувати. Але роки минали, крани продовжували текти, зі стелі обвалювалася штукатурка. Це було незатишно і трохи тривожно, але водночас і заспокійливо, адже все це не назавжди. Виявилося, що існувати, усвідомлюючи тимчасовість ситуації, дуже приємно. І от коли з’ясувалося, що довгоочікуваний виїзд таки настане, тимчасовість різко обірвалася. Відтепер усі наші вчинки стали остаточними і невідворотними. І наше життя сповнилося незатишності і постійної тривоги. Усі ми погано спали вночі і часто в години безсоння сиділи на кухні, пили тепле молоко і намагалися заспокоїти одне одного.

Справи, які відкладалися з року на рік, тепер потрібно було терміново вирішувати. І на нас раптом навалилися усі організаційні труднощі переїзду, а разом з тим і панічний страх мандрівки в невідомість.

Але, як з’ясувалося згодом, невідомість не була найстрашнішим із того, що нам доведеться пережити. Думаю, якби батьки знали, як виглядатимуть перші роки їхнього життя після виїзду, вони б передумали. Мені досі страшно згадати, в яких жахливих умовах ми прожили перші роки. Після елітної квартири в центрі міста і статусу головного художника найбільшого у місті заводу, а також одного із найцікавіших представників мистецького андеґраунду батько змушений був змиритися з тим, що все доведеться починати з нуля. Йому важко давалася мова, його лякали робітничі околиці, де нас поселили, принижували походи по інстанціях, які затверджували право на соціальну допомогу.

Мати, яка багато років підряд сподівалася на те, що нарешті позбудеться фінансової залежності від чоловіка і зможе почати нове життя, здобути фах і знайти роботу, збагнула, що досягнути цього важче, ніж мріяти про це. Особливо коли мрії так і залишилися ефемерними і позбавленими конкретики, адже мати так і не вирішила, чим буде займатися і як здобути необхідний фах. Не знаю, чому їй здавалося, що в чужій країні все це трапиться якось само по собі.

Це був дуже важкий період, але, як не дивно, батько в цей час рідко напивався. Він зосереджено вчив мову і шукав роботу. Мабуть, у нього просто такий характер і він не може існувати спокійно. Мусить вирішувати надзавдання або компенсувати їх брак алкоголем. Батько досить швидко знайшов роботу в будівельній фірмі, де незабаром уже займав керівну позицію. Мати значно довше ходила на різноманітні курси, але потім також влаштувалася працювати в бібліотеці. Вона любила читати і була задоволена новим місцем праці.

Побутові проблеми, які перед виїздом здавалися батькам найстрашнішими, їм вдалося подолати порівняно швидко і безболісно. Залишилися проблеми психологічні. Але я сумніваюся, що хоч комусь під силу подолати емігрантські страхи, фобії і комплекси.

Знаєш, я ніколи б цьому не повірив, але днями отримав дуже дивного листа. До мене написав коханець матері, з яким у них тривають стосунки вже понад десять років. Він не може покинути важко хвору дружину, яка всі ці роки при смерті, але досі так і не померла, а мати вважає, що не може піти від батька, бо це вона переконала його виїхати. Батько міг би залишитися і стати знаменитим художником, але пожертвував собою задля сім’ї. А я відмовився реалізувати шанс на життя у кращому світі, який дали мені батьки, бо ж вони, як виявляється, виїхали задля мене. І якщо тепер ще й мати піде від батька, то батько почуватиметься подвійно зрадженим.

Не знаю, як саме материн коханець знайшов мене, але він пише, що моїй матері поставили дуже невтішний діагноз і жити їй залишилося лише кілька років, і він хотів би, щоб вони прожили ці роки разом. Його дружина дуже рідко повертається до свідомості, і він готовий передати її догляд в чужі руки, але моя мати не погоджується піти від батька. У листі цей чоловік просить мене зустрітися з ним, бо хотів би, щоб я спробував переконати матір хоча б наостанок прожити кілька щасливих років. Він усвідомлює, яким дивним може видатися мені його прохання, але дуже сподівається, що я зрозумію його як чоловік чоловіка і переконаю матір хоча б раз у житті зробити щось для себе, а не для інших.

Я не знаю, що йому відповісти. Мені дуже складно погодитися з його аргументацією, бо вже сам факт їхніх стосунків свідчить, що мати все ж таки жила не тільки для інших. Крім того, я в жодному випадку не хотів би втручатися в це, бо переконаний, що міркування матері, мабуть, значно складніші, ніж просто обов’язковість і жаль до батька. Та і хто може знати, чи будуть щасливими ці її останні роки, якщо вона раптом так кардинально змінить своє життя. Я не переконаний, що люди, яким так довго вдавалося бути щасливими на відстані і які давно змирилися з цим, не зіпсують ідилію своїх стосунків, якщо раптом опиняться разом. Можливо, саме брак побуту і рутини став визначальним для цих ідеальних стосунків. Або існування мого батька як негативного персонажа робило постать далекого і відданого коханця ще привабливішою, а саме цього мати і потребувала насправді. Може, вона просто не хоче по-іншому? Звідки мені про це знати, та і яке я маю право втручатися в її життя після стількох років, які минули з часу нашої останньої зустрічі. Теперішній я – це зовсім чужа для неї людина, вона нічого не знає про мене і навряд чи зможе повірити, що я давно не той маленький хлопчик, за якого вона все життя щось вирішувала, а дорослий чоловік, який здатен допомогти їй самій прийняти важливе рішення. Та я і сам не знаю, чи можу допомогти їй у цьому, чи взагалі хтось комусь може допомогти, коли йдеться про такі рішення. Напевно, усі ці мої розмірковування – це звичайне боягузтво і небажання втручатися. Не знаю. Але я переконаний, що стосунки будь-якого подружжя завжди набагато складніші, ніж це видається на перший погляд, і схематичні окреслення – щасливий-нещасливий – просто втрачають сенс, коли довідуєшся про життя цих людей більше. Навіть якщо люди самі переконують себе, що вони разом тільки через дітей чи інші обов’язки, насправді все може бути значно складніше, і варто лише порушити цю непомітну на перший погляд гармонію, як вступають у дію механізми взаємного узалежнення, тонкі і тривкі, як сталеві хірургічні нитки, об які можна порізатися, але які складно розірвати.

Моя мати все життя хотіла мати доньку, але так і не наважилася народити від батька другу дитину. А коли я був малий і у мене відросли перші кучері, вона заплітала їх у коси і зав’язувала коси рожевими стрічками. Цього я досі їй не пробачив.

Лист Сарони

Знаєш, як не дивно, я нещодавно думала про те саме. Тобто не про твоїх батьків і їхню взаємозалежність. І не про коханця твоєї матері, про якого вона навіть моїй матері нічого не розповідала. Або моя мати нічого не розповідала про це мені, що, мабуть, більш імовірно.

Я думала про механізми саможертовності, які так часто скріплюють подружні стосунки. Коли людям здається, що їхня добровільна відмова від чогось накладає на інших певні зобов’язання. Цей нещирий альтруїзм, про який ми з тобою так часто сперечалися, коли ти переконував мене, що нічого доброго в егоїзмі немає і що власні інтереси ніколи не повинні бути важливішими за чужі. Стосунки твоїх батьків теж тримаються на добровільній жертві кожного з них, яку вони звикли вважати необхідною і неминучою, хоча невідомо, як склалися б їхні стосунки, якби вони нічим не жертвували і батько продовжував би малювати, а мати не була б від нього матеріально залежною. Можливо, вони просто намагалися переконати себе, що вчинили правильно і не мали жодної іншої можливості. Напевно, така переконаність необхідна, по-іншому навряд чи вдасться позбутися сумнівів. Але з іншого боку, чи постійні сумніви і непевність не є кращим каталізатором стосунків? Цікаво, що було б із твоїми батьками, якби батько усвідомлював, що мати може піти від нього, а мати не переконувала б себе, що назавжди пов’язана з батьком.

Ти сам пишеш про те, що боявся, аби наші з тобою стосунки не закінчилися так, як стосунки твоїх батьків, попри те, що їхні стосунки не закінчилися, їм вдалося зберегти сім’ю, залишитися разом. Питання тільки в тому, чи добре їм у цьому. Точніше, це їхнє питання. А мені цікаво, чи ми будуємо наші стосунки з урахуванням їхніх помилок, чи наші дії такі ж інтуїтивні і неосмислені? Як ти думаєш?

Лист Сарона

Думаю, коли йдеться про людські стосунки, складно вирішити, як краще діяти – інтуїтивно і неосмислено чи логічно та продумано. Якби свого часу твоя мати послухала логічних і продуманих аргументів твого батька про те, що їм не прогодувати стількох дітей, чи добре б це було і чи не шкодувала б вона про це зараз? З іншого боку, я не знаю, чи добре їй зараз і про що вона шкодує. Чи можливо взагалі прийняти хоч якесь рішення, у правильності якого не виникне жодного сумніву? Я якісь зовсім банальні речі пишу, вибач.

Лист від адміністрації

Шановні панове!

Вітаємо вас із остаточним розширенням ваших повноважень, доступних на цьому етапі нашої співпраці. Сподіваємося, ви не зупинитеся на досягнутому і продовжите працювати з таким же успіхом. Дозвольте подякувати вам, що ви погодилися виконувати запропоновані вам обов’язки і виявили таку старанність.

Сподіваємося, умови вашого проживання та побуту були задовільними.

З найкращими побажаннями. Дирекція.

P.S. Дозвольте нагадати, що у день від’їзду бажано звільнити номер до 12.00.

Оповідання

Уривки з ненаписаного сценарію до багатосерійного фільму про кохання

Надто ідеальна жінка

«Буває або література, або злягання, – писав Франц Кафка. – Я не писав про це раніше, бо не знав, що це так, але тепер застерігаю, бо часто злягатися добре тільки в літературі». І справді, література щасливими не цікавиться: Ромео і Джульєтта, Анна Кареніна, Катерина (як варіанти Утоплена, Тополя, Русалка), Зів’яле листя, Сто років самотності, Незакінчена п’єса для механічного фортеп’яно, Леся Українка, Антон Чехов, Ольга Кобилянська та і сам Франц Кафка, – хто б хотів повторити їхню долю в коханні. Тому якщо історія вашого кохання потрапила на сторінки чиєїсь поезії, прози, не кажучи вже про драму, раджу замислитися. Тут можливі два варіанти: або ж кохання ваше нещасливе незалежно від того, що ви самі думаєте з цього приводу, або ж сторінки цієї поезії, прози чи драми, куди ви потрапили, – зовсім і не література, принаймні не «література з великої літери», як люблять казати критики, коли не знають, що мають казати, або коли літературний твір закінчується хепі-ендом.

Історія матері-одиначки, яку спокусили і покинули, – вдячна тема для літератора. У романі можна описати, як міняється психіка жінки під впливом важких ударів долі, як героїня стає цинічною і впертою, полишає мрії юності і робить кар’єру. Потім цей роман можна екранізувати під назвою «Москва сльозам не вірить знов», а для реклами зробити шорт-версію у вигляді оповідання, де потрібно коротко і дотепно передати послідовність усіх життєвих колізій героїні. Але обирати слід справді яскраві моменти. Наприклад, якщо у романі можна собі дозволити опис передменструаційного синдрому героїні сторінок так на двадцять тільки з декадентською метою опису задля опису, а на двадцять першій сторінці місячні таки почнуться, хоча читач давно втратив на це надію, то в оповіданні такого вже дозволяти собі не можна. Перефразовуючи відомий вислів про рушницю, тут кожна затримка повинна закінчуватися вагітністю, причому краще небажаною, інакше нема чого про це згадувати, бо все одно не народиться дитина, яка може виявитися нешлюбною донькою мільйонера, що втратив пам’ять і опритомнів тільки після того, як уперше побачив свою крихітку, на той час уже вісімнадцятирічну і з апетитним бюстом.

Напевно, можна описати і сумну історію батька-одинака, але це більш камерний варіант, бо і в житті не надто часто трапляється, і загалом не дуже переконливий. Та і в світлі останніх ґендерних досліджень немодний, тому важко буде переконати продюсерів, аби це все екранізували.

Все ще касовими вважаються й історії про двох гетеросексуальних закоханих, але тут, ясна річ, краще, щоб їх розлучала війна, автокатастрофа, повна чи часткова амнезія, коматозний стан, нетрадиційна сексуальна орієнтація, вірус імунодефіциту чи навіть дріб’язкове непорозуміння, – все як у грецькому авантюрному романі або фільмах Педро Альмодовара. Хоча краще, звичайно, щоб закоханих було хоча б троє.

Можна намагатися піти і більш голлівудським шляхом, написавши про закоханих, які щасливо одружилися, нажили трійко дітей, кількакімнатну квартиру, виразки шлунків і старенький автомобіль. Але тоді, навіть якщо це й екранізують у Голлівуді, то критики все одно скажуть, що це «не література, принаймні не література з великої літери», українські критики точно скажуть, вони крім літератури з великої літери взагалі нічого не читають, а якщо випадково і читають, то з відчуттям глибокої зневаги.

Але я загалом не про те. Якась проблема є у кожного. Питання тільки в тому, чи достатньо вона проблема, щоб потрапити на сторінки літературного твору. Моя проблема, здається, на жаль, достатня. Судіть самі.

Я боюся знайомитися з чоловіками. Точніше, виглядає це так, ніби вони бояться знайомитися зі мною, принаймні роблять це надто рідко, точніше, майже зовсім не роблять. А щоразу, коли таки трапляється, що до мене підходить особа чоловічої статі, привітно посміхається і відкриває рота, щоб сказати перше слово, у мене всередині все стискається від жаху, так ніби на мене націлене дуло пістолета. Я страшенно боюся, що це не насправді, що це просто сон, а якщо не сон, то що після перших же слів розмови цей чоловік злякано зіщулиться і втече, щоб ніколи більше не поглянути в мій бік. І переважно саме так воно і буває.

Я зверталася зі своєю проблемою до психоаналітиків і навіть питала поради в одного дуже авторитетного жіночого журналу. Журнал порадив мені протерти обличчя шкірками від огірків, пити побільше морквяного соку, сходити до манікюрші і перукарки, одягнути еротичну білизну, підібрати хороші парфуми, зволожуючий крем і самій спробувати познайомитися з чоловіком, який мені подобається.

Я спробувала, я підійшла до нього пізно ввечері на порожній автобусній зупинці і попросила припалити, а коли він сказав, що не палить, запитала, котра година. Ми розмовляли не більше п’яти хвилин, а потім він, як і кілька чоловіків перед ним, з якими я пробувала знайомитися ще до того, як це порадив мені авторитетний жіночий журнал, просто втік, так і не припаливши мені цигарку. Але я, зрештою, і не палю. Я просто не знаю, яким вважати свій випадок: щасливим чи вартим уваги літераторів.

Інший авторитетний жіночий журнал, до якого я звернулася за порадою, надіслав мені кілька тестів, один із яких називався: «Чи легко ви закохуєтеся».

Питання у ньому були приблизно такі:

1. Якщо ви бачите в автобусі симпатичного незнайомця, ви:

а) відводите погляд у протилежний бік і червонієте – 0 очок,

б) питаєте, як вам пройти до центрального універмагу, – 1 очко,

в) уважно дивлячись йому в очі, починаєте повільно роздягатися – 133 очки.

2. Якщо симпатичний незнайомець пропонує вам випити разом кави, ви:

а) кажете, що ви на дієті, – 0 очок,

б) пропонуєте зайти до вас додому – 1 очко,

в) питаєте, чи є у нього із собою презерватив, – 133 очки.

Другий тест пропонував перевірити себе на комунікабельність:

1. Якщо у вас виникли проблеми, ви:

а) звернетеся з ними до друзів – 5 очок,

б) спробуєте їх вирішити – 3 очки,

в) переріжете собі вени – 0 очок.

2. Якщо друзі звернуться до вас із проханням про допомогу, ви:

а) спробуєте допомогти – 5 очок,

б) пошлете їх подалі – 1 очко,

в) переріжете собі вени – 0 очок.

Згідно із результатами цих тестів я виявилася неагресивною і комунікабельною. В чому ж тоді справа?

Я багато років працювала над самовдосконаленням. Я чудово готую борщі, вареники, пампушки, осетрину, курей і м’ясо страуса. Я вмію шити, прясти, вишивати, плести шкарпетки, светри і шапочки, тчу гобелени, які займають призові місця на конкурсах і дорого продаються іноземцям. Маю три вищі освіти: юридичну, медичну і філологічну. Знаю 25 іноземних мов, серед яких старослов’янська, грека і латина, об’єми мого бюсту, талії і стегон до міліметра співпадають з об’ємами бюсту, талії і стегон Клавдії Шиффер у її найкращі роки, мій коефіцієнт ІQ удвічі перевищує норму, я вільно пишу кількома найсучаснішими мовами програмування, з дитинства займаюся лижами, важкою і легкою атлетикою, кінним спортом та альпінізмом. Я страшенно люблю дітей, собак, котів, хом’ячків, папуг, дресированих щуриків, черепах, крокодилів, пітонів і морських свинок, але готова не заводити жодного із цих створінь, якщо моєму обранцеві це не сподобається. Я дуже комунікабельна, маю масу корисних і приємних знайомих, але при цьому люблю сидіти вдома, в одній зі своїх затишних вілл на березі Середземного моря, куди відвозить мене після роботи мій особистий літак, у вільний час займаюся читанням і писанням детективів, надрукувала п’ять поетичних збірок, за одну з котрих отримала Нобелівську премію. Мені 25 років, але виглядаю я на 18, і я не знаю, чому я так боюся знайомитися з чоловіками. Адже я невибаглива і хочу від свого обранця тільки одного: щоб він вірно любив мене, дозволяв мені виконувати всі його бажання і був зі мною поряд завжди, аж поки смерть не розлучить нас.

Та чоловіки, які попри все наважуються познайомитися зі мною, тікають назавжди вже після кількох перших хвилин спілкування. Якщо це щастя, то чому мені не заздрять всі нещасливо одружені, незаслужено покинуті, без взаємності закохані, досі неціловані, я вже не кажу про невродливих, завчасу розповнілих, з лупою у волоссі чи з маленьким бюстом? А якщо щастя – це щось зовсім інше, то чому мною не цікавиться хоча б література?

Надто вимогливий чоловік

Жіноча психологія, як відомо, найзагадковіша у світі річ. Легше цілу добу без відпочинку письмово відповідати на питання шкільних контрольних для старшокласників, аніж поспілкуватися із жінкою під час місячних і не образити її. Щоправда, і контрольні – річ непроста. Одного разу я зустрів серед питань з історії наступне: «Кому належить вислів: «Світ ловив мене, але не спіймав»? Варіанти відповіді: Платон, Іван Грозний, Леонід Кучма.

Найгірше, щоправда, коли завдання доводиться розв’язувати у підручниках, складених жінками. Я намагався вивчити англійську за одним таким підручником. Але незважаючи на моє толерантне і навіть прихильне ставлення до фемінізму, я не міг себе примусити розв’язувати тестові завдання, де пропонувалося придумати підписи під малюночки, на одному з яких чоловік стояв перед жінкою на колінах і простягав їй букет квітів, а вона при цьому намагалася застрелитися. Складаючи речення, пропонувалося використовувати наступні слова і вирази: «My Dear», «My sweet», «My love», «Fuck you», «Shut up» і под.

В іншому завданні потрібно було прослухати записані на аудіокасеті монологи одружених чоловіків і визначити, скільки років кожен із них одружений. У першому діалозі чоловік захоплено розповідав про те, як приносить щоранку дружині каву в ліжко і спостерігає за її прокиданням. У другому чоловік повертався додому і гарячково придумував версію для дружини про те, де він так довго затримався і чому від нього пахне жіночими парфумами. У третьому зізнанні чоловік зі старечим голосом знову захоплено розповідав про те, як щоранку приносить дружині каву в ліжко, і замріяно згадував, як робив це в юності, коли був одружений ще тільки вдруге, чи, може, втретє, він не пам’ятав. Ще в якомусь тексті порівнювали кількість калорій, що їх витрачає протягом робочого дня домогосподарка, яка миє вікна, і середньостатистичний працівник офісу, який підписує папери. Не знаю, чи сильно вдосконалилася моя англійська після цих курсів, але глибокий комплекс чоловічої неповноцінності я заробив.

Відтоді я намагався визначити для себе, з якою жінкою легше мати справу: з вродливою чи з розумною. Сполучення обидвох цих якостей в одній жінці настільки рідкісне, що навряд чи варто сподіватися, аби зустрілося воно саме на твоєму шляху. А крім того, жінка, водночас вродлива і розумна, удвічі непередбачуваніша, ніж чотири вродливих, та втричі примхливіша, ніж п’ять розумних. Тому над таким сполученням я не замислювався.

В юності мені здавалося, що жінці справді вродливій можна пробачити все, навіть виняткову тупість. І так я вважав досить довго, аж поки одна моя неймовірно вродлива кохана не захопилася розв’язуванням кросвордів. Це заняття поглинало її цілком. Від ранку до пізньої ночі вона могла пролежати в ліжку, безкінечно питаючи: «Коханий, ти не знаєш ріку в Індії на чотири букви, а птаха, що вміє розмовляти, на шість букв, ще скажи мені, будь ласка, як називається хімічна речовина з формулою Н2О». Кілька місяців я не втрачав надії, що це заняття рано чи пізно їй набридне і вона нарешті знову порине у читання жіночих романів, що було її основною розвагою раніше, і з яким я мав чистий спокій і міг безперешкодно працювати. Але коли на початку четвертого місяця тривання її захоплення вона, безневинно кліпаючи очима, вшістнадцяте (я підрахував!) запитала: «Коханий, ти не пам’ятаєш імені першої у світі жінки, три букви», я мало не сказав їй все, що думаю з приводу слів на три букви, жінок, кросвордів і всього, що назбиралося у мене в душі останнім часом.

Після цього я довгий час думав, що з жінками розумними мати справу простіше, аніж із жінками вродливими. Але ці роздуми залишалися суто теоретичними, бо плоть моя все ще реагувала на вродливих жінок значно жвавіше, ніж на розумних, хоча гіркий досвід і спонукав робити зовсім навпаки.

Та існування зовсім без жінок примушувало мене все частіше шукати компроміс між вибором плоті та закликом розуму. І тут я знайшов геніальний вихід: я просто навчився готувати.

Червона лінія U2

Інтерсіті «Краків – Берлін» ще на початку минулого століття долав (а може, долала чи долало?) ту саму відстань майже на дві години швидше, хоча ще і не називався «Інтерсіті». Тоді жоден потяг так не називався, традиція називати все англійською прийшла до Німеччини значно пізніше. Навіть значно пізніше зубної пасти Colgate, тому німці досі вимовляють назву цієї пасти якось дуже схоже до наших колгот, тільки з іншим наголосом.

Тепер інтерсіті «Краків – Берлін» не лише їздить повільніше, він ще і запізнюється часом, як от тепер, на сорок хвилин. Не знаю, що думають з цього приводу двоє комп’ютерників з азіатськими рисами обличчя, які сидять навпроти мене і читають якісь фахові журнали. Мабуть, вони сильно нудяться, бо дуже радіють східному німцеві, який приєднується до нас після того, як потяг нарешті перетинає західний польський кордон. Німець із прикордонного міста Коттбуса (що його часто називають не місцем проживання, а діагнозом, і саме завдяки такому от типу мешканців) коротко представляється і жвавою англійською починає нарікати на німецьке безробіття. Їхня розмова заважає мені читати, та й про німецьке безробіття, як і про всі труднощі, з цим пов’язані, я знаю, здається, більше, ніж мені потрібно. Не те щоб я не співчувала безробітним німцям, а особливо східним, зовсім навпаки, просто інколи мені здається, що без цієї теми не обходиться жодна розмова німецькою, так ніби немає інших, приємніших тем. Але німці люблять скаржитися на своє життя не менше, ніж українці. І це одна з небагатьох їхніх спільних рис, хоча українці тут можуть похвалитися значно ширшим тематичним спектром.

Але, можливо, моє враження не об’єктивне і викликане тим, що я жодного разу не відчула себе таким-от безробітним німцем із Коттбуса, якому, щойно він називає своє місце проживання, всі відразу ж починають співчувати.

Напевно, це трохи схоже на відчуття, коли після кількох годин приємного спілкування з якимись випадковими попутницями, наприклад, американськими бабусями польського походження, раптом витягаєш на кордоні свій паспорт, і в засмаглих обличчях бабусь щось міняється. Міняється майже невловимо, але ти добре усвідомлюєш, що розмова після цього вже не буде такою ж невимушеною, як раніше. А щойно ви минаєте кордон, як бабусі роблять такі ж співчутливі і всерозуміючі міни, кивають так само поблажливо і відсторонено, як комп’ютерники східному німцеві з Коттбуса, і ти розумієш, що розмова просто приречена зациклитися на візах, нелегальному безробітті і тому, як усе погано в цій проблемній Східній Європі. А самим бабусям доведеться робити над собою шалені зусилля, щоб стриматися до самого Берліна і не висловити все, що вони думають про цих зайд із України, які тільки і мріють про те, щоб сісти на шию європейським платникам податків і потім нічого не робити до самої пенсії, як мріяли свого часу вони самі, коли нелегально тікали на Захід. Якщо уявити собі, як перетинали кордон у часи «залізної завіси», всі теперішні нарікання на візові складнощі виглядають так само жалюгідно, як розповіді безробітного з Коттбуса у порівнянні з аналогічними проблемами його ровесника з якого-небудь Стрия.

Щоправда, азіатської зовнішності комп’ютерники, які мешкають у Лондоні, хоча тепер подорожують до Нюрнберґа, здається, цілком задоволені своїм товариством. Завдяки німцеві вони усвідомлюють нарешті, що тітонька з динаміка, яка вже кілька разів вибачилася за спізнення потяга, не жартує, і потяг таки спізниться, причому інші потяги, з якими обслуга нашого інтерсіті намагалася зідзвонитися, не зможуть так довго чекати, а отже, лондонським комп’ютерникам доведеться внести корективи у маршрут своєї подорожі. На кілька хвилин німець замовкає і досить швидко знаходить у зошиті зі своєї течки інші залізничні сполучення для співрозмовників, а потім знову повертається до теми безробіття, і за кілька хвилин я довідуюся, що сам він також працював комп’ютерником у Лондоні, але контракт йому не продовжили і це несправедливо. Я полишаю марні намагання зосередитися на прочитаному і сприймаю цей монолог як можливість вдосконалити свою англійську. Моя самооцінка у процесі цього вдосконалення трохи зростає, хоча я свідома, що це не зовсім об’єктивне враження, адже я так часто чула про німецьке безробіття, що напевно змогла б частково зрозуміти розповідь про це навіть якимось марґінальним тайським діалектом.

Нарешті ми щасливо минаємо усі перепони на шляху поїзда, пов’язані з інтенсивною забудовою новоприєднаних земель. Ці перепони виявляються дуже навіть реальними і зовсім не метафорою із культового колись німецького фільму «Життя – це будівельний майданчик». Як мені й радили, я виходжу на східному вокзалі, піднімаюся на ескалаторі, ретельно читаю всі записані на картці інструкції, згідно із якими уже за кілька хвилин я опинюся на Александерплятц.

Аби подовжити задоволення, підходжу до жіночки у шкірянці, майже такі ж носять мої співвітчизниці її віку, і питаю, як проїхати до Александерплятц, хоча добре знаю як. Але мені подобається вимовляти цю назву, подобається усвідомлювати, що це місце справді існує, його не вигадав Альфред Дьоблін, і щойно я вийду назовні із темної підшлункової метро, мені назустріч відразу ж вискочить із-за рогу який-небудь сучасний Франц Біберкопф, «людина, яка руйнує всі міфи».

– Іди за мною, я покажу тобі, де сідати, – діловито мимрить жіночка, зловживаючи діалектним «дат» і боязко тримаючись за торбу. – Але вважай у метро на сумку, бо як свиснуть, то вже свиснуть. Не люблю я це місце, на закупи ходжу не сюда.

Ясна річ, вона не вживає ніякого «сюда», але її діалектна німецька, не спотворена зайвою освітою, сподобалася б Альфредові Дьобліну, вона добре пасувала б до його роману, цієї стилістичної мішанини, з якої складається епос кожного великого міста, побачений очима маленької людини, що бореться з цим містом за власне виживання.

Я виходжу з метро, минаю кількох заглиблених у жування канапок студентів на лавках, ще кількох албанців, які п’ють пиво і, мабуть, працюють на одній з довколишніх будов, намагаюся уявити, як колись тут тримали худобу. Уявити це не так уже й складно, адже Алекс – це хаотичне нагромадження новобудов і недобудов, позбавлене будь-якої затишності чи навіть простої охайності, не кажучи вже про якусь там гламурність. Я не дуже розумію чергу, яка терпляче вишиковується щодня перед входом до телевізійної вежі, у горішньому куполі якої розташована головна туристична приваба цього місця – ресторан, що обертається разом з вежею і з якого нібито відкривається гарний вигляд на місто. Хоча з іншого боку, потрібно ж десь фотографуватися усім цим натовпам, які вивалюються з метро, трамваїв та спеціальних туристичних автобусів, що возять по місту американців та японців, а ті невтомно знімають на свої камери усе підряд, що потрапляє в поле зору за затемненими віконними шибами. Їх лише зрідка випускають з автобуса і дають чіткі інструкції, як саме проводити цих кілька вільних хвилин. Тож така черга на недосяжну телевисоту має бути зручною можливістю перепочинку для екскурсоводів, яким тепер можна спокійно перекусити десь у китайців чи безногих продавців сардельок. Фастфуду на Алексі багато, більше, ніж продавців фастфуду, тут лише тих, хто пропонує купити радянські військові ордени та шапки-вушанки. А якщо з’їсти свої сардельки чи китайські макарони, а потім заникатись на лавку поміж деревами, то можна ненадовго відчути себе причетним до брудного і розхристаного існування тутешніх завсідників – панків, бездомних і звичайних пофігістів, які разом зі своїми флегматичними псами безтурботно вилежуються на ріденькій травичці газону і слухають вуличних музикантів. Панки викликають деяку підозру, здається, що вони не справжні, а якісь статисти в кіно, бо ж справжні панки не повинні бути такими доглянутими, так старанно, волосок до волоска, зачесаними і налакованими, у дорогих черевиках, пошитих на замовлення шкірянках, з вичищеними псами. Деякі з них, ніби для того щоб позбавити оточення цієї підозри у несправжності, ходять по вулицях із алюмінієвими десятилітровими відрами замість наплічників. Точнісінько такими, з яких миють підлоги українські прибиральниці у поліклініках, тільки новісінькими і до блиску вичищеними. А інколи щастить сфотографувати когось із них, наприклад, за зосередженим каканням у кущах, коли видно лише фрагменти – темно-червоний і старанно поставлений сторчма «ірокез», шматок оголеної дупи поміж ріденьких кущиків і затиснуту в кулаці найтиражнішу німецьку газету «Більд». Полювання за такими кадрами – це, ясна річ, специфічне задоволення, але принаймні не таке нудне, як черга до згаданого в усіх путівниках ресторану під куполом телевежі.

Взагалі, мабуть, правильніше було б казати не Алекс, а Олекс, бо названо цю площу на честь російського царя Олександра І, і такий варіант якось краще відповідає тутешній майже слов’янській розхристаності і хаосу, цій території сучасних східнонімецьких Біберкопфів, яким раптом хтось зруйнував мур і позбавив їх надійної ролі жертви, котрій співчувають, допомагають і нічого від неї не вимагають. А ось тепер ще й безробіття на рівні, якого не досягало після падіння Третього райху, і якась загальна розгубленість у повітрі.

Я знову даю всмоктати себе натовпу в метро, тепер мені треба потрапити ще східніше, у культовий богемний район Берліна під промовистою назвою Панко. Тут намагаються оселитися ті, хто приїздить із провінції, це дорогий і модний район, у якому колись мешкала партійна верхівка східного Берліна, тут чимало кнайп із впізнаваними аксесуарами типово радянських інтер’єрів – килими на стінах, кольори шпалер, зворушливі старомодні торшери та громіздкі «м’які частини».

Тутешнє метро має функцію якогось подвійного дна, де осідає і стає очевидним найбільш характерне, а часто і найбільш симпатичне. Хоча зосередженість найбільш симпатичного саме у метро навряд чи можна назвати чимось характерним. Принаймні для інших міст.

Навпроти мене сидять три француженки і голосно розмовляють про щось. Мабуть, про одяг, про що ж іще можуть розмовляти француженки згідно із нашими уявленнями про них. Тим більше, вони час від часу показують одна одній на свої руки, ноги, шиї, відмірюючи уявну довжину та імітуючи складки і форму вирізу. Вони розмовляють голосно, проте без тої хамуватої нотки відвертості, яка часом чується у розмовах незрозумілими мовами і примушує підозрювати, ніби говорять про тебе.

Поряд із француженками сидить молода індійка з приблизно трирічною донькою. Мала пустує, перебігає з одного кінця вагона до іншого, мати спокійно і незворушно кличе її назад пташиними звуками своєї мови, до якої дуже пасує її хриплуватий голос. А мені чомусь на кожній зупинці стає страшно і здається, що мала обов’язково вискочить на платформу і не встигне забігти назад перед тим, як поїзд рушить. Мені соромно за цей свій страх, і я почуваюся, немов розгодована матуся іншої дівчинки такого ж віку з випадкового епізоду на дитячому майданчику у Львові. Мати забороняла малій ховатися за ковзанкою, мотивуючи це так:

– А якщо раптом на дорозі машина зупиниться, вискочить дядько, вхопить тебе, затягне в машину, а потім поріжуть і продадуть на органи. Я ж не встигну добігти, щоб врятувати тебе.

Добігти вона, мабуть, і справді б не встигла, навіть якщо припустити, що вона в принципі може бігати.

Мої домашні асоціації продовжує жіночка у дальньому кутку вагона, яка виглядає до болю знайомо. Біляві кучері, джинсовий костюм із вишивкою, мешти на шпильках і макіяж такого ж, як мінімум двадцятирічної давності, зразка. У мене не виникло б жодних сумнівів на її рахунок, навіть якби на одній із зупинок вона не витягла із сумки газету «Русский вестник».

Не знаю, як це їм вдається, але їх дуже легко вирізняти у тутешньому натовпі, так само легко, як це було б важко в іншому натовпі там, звідки всі вони поз’їжджалися. Глобалізована схожість їхніх звичок і світоглядів незалежна від географічних відмінностей місць їхніх народжень, достатньо суттєвих, зрештою, відмінностей.

Я виходжу з метро і роблю кілька марних спроб запитати дорогу – четверо перехожих, до яких я звернулася, виявилися приїжджими, ще двоє мексиканців не володіли німецькою, і нарешті якийсь нервовий негр гаркнув мені у відповідь:

– Ці німці ніколи нічого не знають, у тебе ж карта в руках, що ти не бачиш, куди йти.

І справді, подумала я, у мене ж карта в руках, через десять хвилин я була вже в готелі.

Тут явно не звикли до відвідувачів такого типу, дівчина у бездоганному діловому костюмі здивовано дивиться на мій наплічник, теплий зимовий одяг і теплі черевики на грубій підошві. І хоча на моєму обличчі зовсім немає косметики, а серед верхнього одягу нічого хутряного, на її обличчі відбиваються усі доречні в такому випадку кліше: Сибір, полярні ночі, ведмеді на вулицях, сире м’ясо, яке їдять руками. У Вроцлаві, з якого я виїхала кілька годин тому, і справді лежить півтораметровий шар снігу. А тут, у Берліні, всі вбрані по-весняному і йде дощ. Цей погодний контраст зайвий раз дає мені можливість відчути, що відстань, яку я щойно подолала, насправді значно більша, ніж зазначений у мене в квитку кілометраж. Можливо, цей потяг зовсім не випадково рухається з такою невеликою, як на європейські стандарти, швидкістю. Він дає своїм пасажирам час на роздуми, нагоду усвідомити, що кордон – це зовсім не політична умовність чи географічна необхідність, цей поїзд схожий на міфологічний човен, який курсує поміж двома світами, мешканцям яких ніколи не зрозуміти одне одного.

Переді мною у двері зайшла поважного віку дама, яка приїхала таксівкою, водій виніс за нею екстравагантний капелюх і кишенькового песика. Обличчя дівчини на рецепції розпливається у звичній посмішці, світ повертається до норми, моя поява була лише випадковістю. Я підіймаюся до свого номера, на ключі замість цифри написано А.Vülker, на дверях сусіднього номера – J.Vülker, спільна лазничка, всередині латунні таблички з тими ж прізвищами, щоб А.Vülker і J.Vülker не переплутали рушники. Кімната в колоніальному стилі, бамбукові палиці по кутах, на яких розтягнуто білий полотняний намет, тканина якого нещільно прилягає до стін і тріпотить на вітрі, коли відчиняєш вікно. На антикварних комодах і столах – світлини зі сценами сафарі, а по кутах – громіздкі плетені скрині і незручні, теж плетені стільці. У помешканні А.Vülker не можна курити, а помешкання J.Vülker дісталося Зехрі, ім’я якої означає «вродлива дівчина з хвилястим волоссям».

Зехра прилетіла з Анкари, і вона намагається бути несхожою на турецьких жінок, яких тут, у Берліні, дуже багато. Вбрані у безформні балахони, замотані хустинами, вони сидять у кожному вагоні трамвая чи метро і, коли заходиш, дивляться на тебе байдужим, позбавленим цікавості поглядом. Здається, ніби вони тільки те й роблять, що їздять у громадському транспорті з усіма своїми дітьми, візочками, сумками, поширюють різкі аромати дешевих парфумів, змішані з запахом поту. А вечорами збираються своїми великими родинами десь у парку, в районі Кройцберґа, а найбільш радикальні – у своєму Нойкьольні, куди скоро боятимуться їздити усі, крім них, і наших, тих, що передплачують «Русский вестник». Хоча якщо розібратися, то які вони наші, разом із цим своїм «вєстніком». Вони збираються і спершу довго їдять щось, знайомо порозстелявши газети на траві, а потім обговорюють плани на завтра, розподіляють між собою маршрути і вагони, щоб не пропустити жодного і нікому ні на мить, принаймні ні на мить, проведену в громадському транспорті, не дати забути про свою присутність. Така у них тактика. Невідомо тільки, яка у них мета. Тобто нам із Зехрою невідомо.

Хоча загалом як Кройцберґ, так і Нойкьольн не такі вже й погані райони. Мені навіть часом здається, що вони чи не найцікавіше з усього, що є у цьому місті. Це сусідні райони, і можна непомітно перетнути межу між ними у метро, на деяких станціях стіни прикрашають старі написи часів Другої світової, коли у метро були бомбосховища і всюди були намальовані стрілки до них, а також зазначалося, скільки осіб може там поміститися. Я виходжу на одній з таких зупинок, тут могли б заховатися від бомбардування 447 осіб. Кордон між Кройцберґом і Нойкьольном можна непомітно перетнути і пішки, на перший погляд різниця між ними не така вже й помітна. Хіба що вулички у Кройцберзі більш доглянуті, краще освітлені й у крихітних крамничках торгують не дешевими турецькими шкарпетками, а делікатесними турецькими стравами, винами, дитячими іграшками, тут багато невеличких і вічно переповнених кнайп, овочевих крамниць, книгарень із книжковими розкладками «все по 1 євро», на яких можна знайти Сервантеса російською, а Леніна німецькою, Томаса Манна іспанською, а Генріха Манна французькою. Деякі з книг підписані: «Жанні від Ленні» або «Ленні від Тані». Різняться своїм змістом і газетні вивіски та оголошення, розвішані на стінах або на стовбурах дерев. У Кройцберзі більше оголошень, які запрошують на «Танці в парку». У Нойкьольні частіше трапляються газетні вирізки з повідомленнями про «Вбивство у парку». У Кройцберзі люблять оселятися представники творчої богеми, не лише слов’янської і турецької, а й німецької. Щоправда, парам із дітьми часом доводиться міняти район, бо у школах частіше звучить турецька, ніж німецька. У Нойкьольні надзвичайно дешеве житло, тому тут часто селяться незаможні студенти, в тому числі німецькі. Але більшість із них при першій же нагоді намагаються поміняти район.

Перше, що кидається у вічі під час прогулянки Нойкьольном, – це велика кількість поховальних бюро, які пропонують помпезні бронзові та мармурові надгробки, які давно вийшли з моди, здається, навіть у Східній Європі. Ще тут часто можна побачити оголошення: «Посилки до Росії, Польщі, України».

У Кройцберзі розташована моя улюблена кнайпа (неподалік вулиці Пушкіна). Точніше, дві кнайпи – одна навпроти одної по обидва боки каналу, в одній можна посидіти на дерев’яних настилах, які поплавками покладено на воду, намочити ноги і навіть погодувати качок, які підпливають і нахабно погрожують дзьобнути. У кнайпі навпроти є столики для пірнання. І хоча я ніколи не пірнала з них, але мені дуже подобається сидіти там, пити пиво і знати, що в будь-який момент можеш пірнути. У цих кнайпах збирається дуже попущена публіка, деякі парочки кохаються просто у вбиральні, на мушлі. І якщо в цей момент заходить хтось із відвідувачів, парочка не переривається, просто подає знак, що можна спокійно користуватися пісуаром.

На стінах будинків у Кройцберзі багато графіті у стилі написів: todo para todos. І якщо не вдумуватися у марксистсько-хіпівське значення цього слогану «все для всіх», то можна вигадати собі щось дуже романтичне і загадкове, наприклад, що це якась магічна формула індусів, яких у цьому районі дуже багато, чи навіть мексиканців, яких тут іще більше. Часом я забуваюся і роззираюся тут у пошуках когось, хто міг би відповісти мені на одне з моїх дурнуватих запитань, наприклад, як пройти до такого приємного майданчика для відпочинку, здається, недалеко від метро, а поряд із ним парк і турецька овочева крамниця. Насправді тут за кожним рогом можна знайти такий майданчик, не кажучи вже про всі перелічені орієнтири. Але мені чомусь хочеться знайти саме той, на якому минулого разу було так приємно сидіти, хоча я і розумію, що знайти його навряд чи вдасться. Як не дивно, часом навіть такі дурнуваті запитання зустрічають розуміння. Одного разу це була німкеня років сорока п’яти, вбрана в щось стильно обдерте, як усі тут, незачесана, в одній руці вона тримала цигарку, іншою штовхала дитячий візок. На візку, який уже давно відслужив своє і в будь-який момент міг розвалитися, сиділи одне на одному двоє хлопців років шести-семи. Нижній – блондин із прозорою шкірою і голубими очима, верхній – мулат із довгими кучерями і пухнастими віями. Німкеня, яка розмовляла берлінським діалектом, зрозуміла моє питання з півслова і пояснила, як пройти. Місце, до якого я дійшла, було чудовим, хоча і зовсім не тим, яке я мала на увазі. Але яка, зрештою, різниця.

Я розумію Зехру, бо мені й самій дуже не хочеться, щоб хтось міг подумати, ніби я належу до однієї з російськомовних родин єврейського чи казахського походження, які виїхали «на ПМЖ», чи що я вийшла заміж з метою отримати тутешнє громадянство. Адже мої колишні співвітчизниці, які належать до цих категорій, виділяються у транспорті не менше, ніж турчанки.

Щоранку, коли ми із Зехрою виходимо з готелю і сідаємо в метро, я помічаю, що вона всю дорогу напружується, коли чує турецьку, так само як здригаюся і я, коли чую російську. Ми перезираємося поглядами спільниць, і від цього стає якось легше.

Зехра часто дзвонить додому, розмовляє зі своїм півторарічним сином, від якого вперше поїхала на цілих десять днів. Вона страшенно хоче назад, до Анкари, і тому все довкола їй не подобається – ні кімната в колоніальному стилі, ні балдахін над ліжком, ні тигрова шкіра на стіні. Не кажучи вже про Перґамський музей, куди вона пішла вже вп’яте, щоб уп’яте розревітися під час оглядання воріт з ринку старовинного міста Мілет, яке було розташоване на території теперішньої Туреччини.

– Ти розумієш, це ж усе наше, йому тут не місце, – зітхає Зехра.

З вікна її кімнати видно внутрішній дворик, альпінарій довкола фонтана, вода з якого повільно стікає у широку кам’яну чашу. Особливо обурює Зехру кебаб на сусідній вулиці, вона знайшла три орфографічні помилки у тій частині меню, де назви були вказані турецькою. Вона звернула на це увагу власника кебабу, і той наступного ж дня все виправив. Але Зехра не може заспокоїтися, вона не розуміє, як можна з такою байдужістю ставитися до рідної мови. І її зовсім не заспокоює усвідомлення, що меню провисіло на будці щонайменше кілька місяців і ніхто не зауважив помилок. Хоча кебаби смачні і ми кілька разів купуємо їх вечорами. Одного з таких вечорів ми з Зехрою довго розмовляємо про те, як швидко в емігрантів втрачається мовне чуття, і стосується це не лише малограмотних заробітчан, а й освічених людей. Зехра народилася в Туреччині, з троьох до тринадцяти років мешкала з батьками у Гамбурзі, а потім повернулася назад, до Анкари. Вона розмовляє німецькою майже без акценту і працює перекладачем для найбільших турецьких видавництв, а її чоловік, також германіст, має власну фірму, яка займається виготовленням нотаріально завірених перекладів.

Ми довго сперечаємося з нею про те, що гірше – бути українцем чи турком у сенсі того, як тебе сприймають європейці. Про українців тут знають надто мало, а про турків – надто багато. Виявляється, що результат виходить доволі схожий, тим більше що як українці, так і турки, які найчастіше репрезентують свої країни тут, зайняті на тих же будовах чи сезонних сільськогосподарських роботах.

– Ти не уявляєш, яка дивовижна моя країна – напівазіатська, напівєвропейська. Це така неймовірна суміш, таке поєднання протилежностей, європейцям просто важко уявити собі щось, що настільки сильно відрізняється від їхнього нудного глобалізованого світу, – і це звучить у неї зовсім не пафосно, а щиро і переконливо. Відчувається, що їй справді болить і вона ненавидить цей ситий і зациклений на собі світ за те, що він сприймає її так однобоко. Я розумію її значно краще, ніж їй здається, попри те, що знаю про Туреччину, мабуть, значно менше пересічного європейця. Але у нашому з нею праведному і патріотичному обуренні проглядається небезпечно багато від позиції жертви, від ображених монологів «пеемжистів», яким постійно здається, що вони заслуговують і на більш сите існування, яке хтось мав би їм забезпечити, але чомусь не забезпечує, егоїстично зайнятий власними справами.

Наші нічні розмови постійно розпадаються на окремі монологи, суть яких, попри відмінність деталей, зводиться до одного. Це трохи нагадує хаотичний самоаналіз, коли вже усвідомлюєш, яких саме помилок допустилися батьки у твоєму вихованні, але все одно не знаєш, як тепер дати раду з наслідками цих помилок. Адже звинувачувати когось завжди легше, ніж міняти щось у собі.

Час від часу Зехра перестає нервово курити, її обличчя змінюється, в ньому з’являється якась мрійлива розслабленість. І тоді вона розповідає про свого півторарічного сина. Вона довго не хотіла мати дітей, їй було страшно, що і вона колись виглядатиме так само, як усі ці турчанки у берлінському метро, адже механізм патріархального побуту для всіх однаковий. Але тепер їй навіть складно пояснити, чого саме вона боялася. Усі її страхи виявилися надуманими і безпідставними.

– Уявляєш, мені майже сорок, а я тільки тепер усвідомила, що не мушу жити так, як інші, згідно із встановленими кимось правилами, а можу сама вирішувати, що і як робити, – Зехра дуже хвилюється, коли говорить, відчувається, що вона йшла до цього усвідомлення довгими і складними манівцями психологічних травм і розчарувань. – Тобто люди, які живуть не так, як хочуть, самі погоджуються на це. Справа не в тому, що в них немає вибору, а лише в тому, що їм легше думати, ніби в них немає іншого виходу, аніж насправді шукати цей вихід. Я просто не знаю, як тобі пояснити, яким неймовірним відкриттям стало для мене те, що дитина не обмежує тебе, не прив’язує до щоденної рутини і побуту, не замикає все твоє життя на собі. Точніше, обмежує, прив’язує і замикає, але не це головне. Важливо те, що вона дарує тобі зовсім інший світ відчуттів, якісно новий рівень існування, по-іншому в тебе цього ніколи б не було. Виявляється, вибір насправді потрібно робити не між сім’єю і повноцінним існуванням, а між повноцінним існуванням і життям посеред уявних страхів. Виявляється, нічим не потрібно жертвувати, і чим більше ти намагаєшся встигнути у своєму житті, тим більше встигаєш і тим більш наповненим є твоє існування, а коли боїшся зробити крок, аби не зіткнутися з несподіваними наслідками, то і все твоє життя складається із самих лише страхів перед тим, чого, швидше за все, ніколи так і не трапиться. Напевно, для тебе це і так давно ясно, але мені потрібно було багато років боротися із собою і страхом повторити чиїсь помилки, перш ніж я збагнула таку просту річ.

Але я розуміла її значно краще, ніж їй здавалося. Попри те, що ми з Зехрою виросли у таких різних світах, нас об’єднувало розуміння магічної влади словосполучення «так має бути», яке для багатьох стає межею, яку неможливо подолати. Але якщо наважитися проігнорувати цю необхідність і просто робити все так, як хочеться, то раптом виявляється, що бути може не лише «так», а й дуже по-різному. І навіть якщо буде гірше, ніж сподіваєшся, то все одно різноманітність краще безвиході.

Зехра дуже пишається тим, як добре їй вдалося організувати побут:

– Щоранку ми снідаємо, довго п’ємо каву на балконі, потім десь близько одинадцятої чоловік іде на роботу, а до нас із малим приходить мама і йде з онуком на прогулянку, потім варить обід і кладе його спати. А я сідаю за свої переклади або допомагаю з роботою чоловікові. І це таке щастя – у будь-який момент встати з-за комп’ютера і визирнути з дверей кабінету, щоб побачити, як весело бавиться малюк. Ти не уявляєш. Часом я думаю, чи могла б відчувати від усього цього такий же кайф, якби мені самій доводилося цілими днями сидіти з ним у парку і готувати обіди замість того, щоб працювати. Але напевно я все одно придумала б, як зробити так, щоб усім нам було добре. Знаєш, мене мама з дитинства лякала – не виходь занадто рано заміж, бо будеш нещаслива, як он та сусідка чи ця знайома. Хочеш бути незалежною, думай насамперед про роботу, а найкраще залишайся в Німеччині, у них там усе по-іншому. Але насправді незалежність – це ж твій внутрішній стан, який не визначається країною проживання. Ти або вмієш його досягнути, або ні. Хоча ясно, що я довго вагалася, чи правильно зробила, коли відмовилася залишитися у Гамбурзі. Це надзвичайно гарне місто, і я його дуже люблю. Я навіть написала про це, можеш подивитися на моїй веб-сторінці sehra.translations.de.

І мені було так страшно завагітніти, здавалося, життя після цього завершиться, тобто завершиться все те, що було для мене таким важливим, і залишиться тільки побут і постійне роздратування. Але насправді все вийшло навіть навпаки. Тільки тепер я можу дозволити собі братися за ті переклади, які мені подобаються, а не лише за ті, які краще оплачуються. Тобто я і раніше, звичайно, могла, але боялася, що не вистачить на життя, що втрачу вигідне замовлення. Тепер почала дивитися на ці речі якось зовсім по-іншому. Таке враження, що в голові щось перевернулося і тепер там значно більше порядку. Принаймні дурницями переймаюся значно менше. А то за дріб’язковим заробітчанством не помітиш, як мине життя. Мабуть, у цьому є щось від медитації чи духовної аскези – ти так довго зосереджуєшся на власних відчуттях, уникаєш зайвих емоцій, стресів, роздратувань, намагаєшся більше часу приділяти читанню, музиці, роздумам і просто відокремлюєш себе від усього дріб’язкового, непотрібного. Твоя психіка очищується від баласту, і раптом приходить розуміння чогось важливого, дотягнутися до чого раніше бракувало сил і часу.

Знаєш, я тільки зараз почала замислюватися над тим, чому вирішила зайнятися перекладами. Раніше я просто перекладала, і все, думала, що вся справа у знанні мови. Але насправді все далеко не так просто. Думаю, що переклад – це така постійна покута, зухвале намагання досягнути неможливого. От дивишся на сторінку, бачиш речення і розумієш, що твоєю мовою воно ніколи не звучатиме так само, ти можеш передати зміст, можеш змінити щось, можеш навіть написати краще, ніж в оригіналі, але ніколи це не буде те саме. І все одно сідаєш і записуєш варіант за варіантом, намагаєшся підійти до бажаного якомога ближче. І кожного разу вчишся тільки одного – як з гідністю приймати поразки, бо кожен із варіантів, який ти обираєш, передбачає певні втрати. Так само безкінечно можна вагатися, де жити – в Анкарі чи в Гамбурзі, у мене купа друзів, які роками продовжують роздумувати над цим, хоча насправді давно все вирішили. І навіть не тому, що їм погано ведеться, а тому, що вони не знають, як їм жилося б, якби вибір було зроблено по-іншому. Кожен вибір передбачає певні втрати, але потрібно навчитися не думати про це тоді, коли вибір уже зроблено.

Першого вечора ми ведемо діалоги лише удвох із Зехрою, а наступного до нас долучається ще Інґа з Вільнюса. Вона пише п’єси. Її п’єси дуже популярні в Литві, і навіть тут, у Німеччині, але про це я довідуюся не від неї, а з Інтернету, вже згодом, коли повертаюся додому. Інзі трохи за тридцять, вона курить міцні цигарки без фільтра, а коли посміхається, здається, ніби вона бачить щось таке, чого не можуть бачити всі інші. У ній є якась особлива просвітленість, попущеність, зосередженість на речах важливих, далеких від щоденної приземленості. Коли Інґа розповідає про себе, здається, що вона вигадує все це або переказує одну зі своїх неймовірно популярних п’єс. Інґа почала перекладати зовсім недавно. Вона не дуже добре володіє німецькою, якої навчилася у дитинстві від своєї няні-німкені.

– У мене якесь дивне ставлення до цієї мови, – каже Інґа. – Я не могла би вчити її. Не знаю чому, просто відчуваю, що не могла би. І ніколи раніше не думала, що буду перекладати. Бо насправді я погано володію розмовною мовою, розумію далеко не все, а сказати можу ще менше. Але часом у мені ніби прокидається щось, і якісь окремі книги німецькою чомусь здаються мені дуже близькими. Так, ніби я сама пережила все описане там, і я просто відчуваю, як потрібно це перекласти. Тоді я мушу сісти і зробити це, щоб не мучило. Може, я взагалі не перекладаю, а переписую, з перекладами ж ніколи не відомо, як далеко ти можеш зайти і чи добре це для тексту. Але читачам подобається. Напевно, це основне.

Таким інтуїтивним методом Інґа переклала поезію Целяна, Рільке, Тракля, прозу Ельфріде Єлінек і ще якісь тексти, що досі вважалися неперекладними. Її переклади відразу ж були визнані найкращими з усіх дотеперішніх спроб. Інґа навіть отримала за них ряд престижних премій. Але про це вона нічого не розповідає, про це можна прочитати в Інтернеті. Інґа дуже спокійно ставиться до свого успіху, вважає, що це не її заслуга, вона просто записала те, що їй відкрилося. Така у неї манера – до всього ставитися спокійно, як до приємного, так і до неприємного. Зовсім не слов’янська манера.

Мати Інґи колись була дуже потужною бізнесвумен, власницею кількох великих фірм, торгувала нерухомістю, нафтою.

– Але тепер часи змінилися, колишні схеми вже не працюють, а вона так і не навчилася працювати за новими, – спокійно пояснює Інґа. Раніше вона жила з мамою у віллі під Вільнюсом, але тепер разом із дорослим сином переїхала до коханця. – Надійний чоловік, може, це і надовго, – коротко характеризує вона своє особисте життя.

Інґа не має вищої освіти, бо у п’ятнадцять років пішла з дому, народила сина і кілька років прожила у лісництві, на хуторі, працювала на фермі. Потім переїхала до міста, влаштувалася продавчинею в магазин. А тоді почала об’їжджати коней, готувати їх на продаж, і це заняття дуже їй подобалося. Але одного разу вона впала з коня і отримала дуже серйозну травму хребта. Кілька років лікувалася, пережила стан клінічної смерті і летаргічний сон, під час якого їй і наснилися сюжети усіх її п’єс. Вона написала уже двадцять п’єс і на цьому вирішила зупинитися.

– Так можна писати без кінця, але це ж нецікаво. Я вже знаю, що можу дуже добре передавати деталі, нюанси, настрої, напругу ситуації. Якийсь короткий динамічний сюжет. Будувати діалоги. Але це все дрібниці. Справжня майстерність – це написати роман, створити цілу конструкцію, яка тримається купи, живе, захоплює когось, примушує читати далі, створити персонажів, які були б складними і переконливими, а не лише схематичними і контурними, як у коротких п’єсах чи оповіданнях. Якщо мені не вдасться таке, то я кину писати. Буду чимось іншим займатися. Може, ще одну дитину народжу. Це справжнє, це правильно.

У сусідньому з Яніною номері мешкає та сама дама з песиком і екстравагантним капелюхом, яка поселялася одночасно зі мною. Яніна приїхала із Софії. У дитинстві вона кілька років прожила в Німеччині, а тепер працює редактором у великому видавництві, викладає в університеті і підробляє перекладами. Яніна сама виховує доньку і з дитинства розмовляє з нею лише німецькою, хоча дівчина відповідає матері виключно болгарською. На моє здивоване запитання Яніна відповідає просто:

– Я не можу купити їй «Мерседес». Нехай хоча б іноземну мову вивчить. Який не є, а кусок хліба.

Такий брутальний тріумф прагматизму дивує навіть мене, хоча не мав би дивувати, бо там, звідки я приїхала, також часто більше цінують матеріальний добробут, ніж власні емоції та психологічний комфорт. І справа не так у бідності, як у звичці.

Яніна виховує доньку сама й одного вечора розповідає класичну історію життя східноєвропейки, дуже далеку від оптимістичної теорії Зехри. Яніна років на 5 старша від Зехри. Вона вийшла заміж на другому курсі університету, відразу ж завагітніла і народила, потім донька стала дорослою, чоловік покинув їх, а робота в університеті більше не могла прогодувати. Тоді вона почала підробляти шиттям і перекладами. Фемінізм Яніни жорсткий і цинічний у порівнянні з романтичною і м’якою версією Зехри. Яніна вважає усіх чоловіків недолугими, а жінок занадто м’якими. Переконана, що сім’ю завжди витягує на своїх плечах жінка, і достатньо їй дозволити собі хоча б найменшу слабинку, як усе валиться, бо чоловіки ще більш безпорадні і невдячні, ніж діти. Яніна із Зехрою довго і безрезультатно сперечаються про це, а мені цікаво, що думає про це все донька Яніни, якій уже п’ятнадцять і мати напевно радить їй щось схоже до того, що радила мати Зехрі свого часу. Цікаво, що стане для неї важливішим – кар’єра чи особисте, а можливо, вона, як і Зехра, не відчуватиме необхідності робити вибір між першим і другим. Цікаво, що переважає у формуванні ставлення до цих питань – те, наскільки вдало склалося життя, чи поколіннєві закономірності?

Інґа і Яніна спершу трохи вороже ставитимуться до Анни з Москви, яка звикла працювати ночами і до обідньої перерви їй надзвичайно важко зосередитися на семінарі. Зате у другій половині дня, коли всі вже відчувають легку втому, Анна пожвавлюється й активно вступає в дискусії, кожне зі своїх висловлювань вона починає складною конструкцією вибачення за те, що погано володіє розмовною німецькою. При цьому вона вживає страшенно складні й архаїчні синтаксичні конструкції, якими розмовляють герої перекладених нею найважливіших класиків, але аж ніяк не сучасні німці. Коли вона питає носіїв мови, як правильно сформулювати те чи інше речення, ті й самі не завжди відразу можуть дати правильну відповідь. За свій тридцятилітній стаж роботи Анна переклала цілу бібліотеку.

– Думаю, що секрет успіху моїх перекладів не так у моєму знанні німецької, як у вмінні створити читабельний російський текст, – так просто Анна узагальнює одну з найбільш дискусійних тез наших нічних посиденьок. Одного разу ми мало не розділилися на ворожі табори, адже Зехра з Яніною були категорично проти того, що можна братися за переклад, якщо не володієш досконало мовою оригіналу. Але ми з Анною та Інґою дотримувалися думки, що значно важливішим є віртуозне володіння мовою, на яку перекладаєш.

Як і в більшості росіян, в Анни дуже сильний акцент, коли вона розмовляє німецькою, набагато сильніший, ніж в Інґи. Традиційна для східних європейців ворожість до всього російського дуже швидко минається, бо до Анни просто неможливо ставитися вороже. У свої п’ятдесят п’ять вона виглядає досить молодо завдяки короткій стрижці, підтягнутості (тричі на тиждень басейн і молодший на п’ять років коханець), ненавидить готувати і мріє відзначити свій день народження у поїзді Транссибірської магістралі. Анна народилася в Сибіру, її батько був українцем, і вона навіть знає кілька колядок. Одного ранку дорогою на семінар ми з нею заходимо до Інтернет-кав’ярні і вона показує мені на карті селище, в якому народилася і куди мріє поїхати колись на свій день народження. Вона зізнається, що їй страшенно набридло щороку готувати оселедця під шубою і салат олів’є для п’яти найближчих товаришок, які обов’язково прийдуть без запрошення розповідати про те, що все найкраще у них уже залишилося позаду. Новини, які складаються з того, хто від кого пішов, помер, зник назавжди, хвороби, депресії, хронічне безгрошів’я. Анні не хочеться зайвий раз думати про це, тим більше що її активна натура не схильна до того, аби жаліти себе за те, чого вже не зміниш.

– Знаєш, жити самій, коли тобі за п’ятдесят, – це дуже кльово, – зізнається вона мені. – Я не думала, що мені буде так добре, коли від мене пішов чоловік. Але виявилося, що насправді тільки тепер я можу бути собою. Діти виросли, і не потрібно більше вставати вдосвіта і збирати їх до школи, а самій бігти на нудну роботу. Тепер я можу дозволити собі сидіти ночами за келихом вина і перекладати книги, які завжди хотіла перекласти. І це таке щастя, ти собі не уявляєш. Мій коханець – дуже цікавий чоловік, відомий науковець, він постійно десь за кордоном або у своїй лабораторії в Сибіру. Ми бачимося раз на місяць, часом у різних країнах, і це так романтично і гарно. І я ціную те, що не потрібно терпіти одне одного і пробачати недоліки, не потрібно бачитися, коли цього зовсім не хочеться, і йти на компроміси. Це такі світлі стосунки, про які я мріяла все життя. Два дні на тиждень я проводжу з онукою, і це мої найщасливіші дні. У мене окрема квартира, старенькі «Жигулі», які я вмію сама відремонтувати. І знаєш, мені для щастя більше нічого не потрібно.

Мені дуже подобається слухати це все і розуміти, що старіння зовсім не обов’язково мусить складатися з одних лише втрат, розчарувань і болячок. Можна подивитися на все це з іншої точки зору і влаштувати своє життя так, щоб розповідати про нього так само замріяно й усміхнено, як це робить Анна. Перед тим, як ми виходимо з Інтернет-кав’ярні, вона ще показує мені на карті свою вулицю і навіть район у Москві. Ясна річ, карта Москви в Інтернеті значно детальніша, ніж карта Сибіру.

Наше турецько-слов’янське братство відразу ж формується у нерозлучне товариство і вирізняється на фоні інших перекладачів німецької літератури – з Парижа, Будапешта, Нью-Йорка, Квебека і ще десятка світових столиць. Наші стосунки з ними, як і їхні стосунки з усіма рештою, прохолодно-ввічливі, тактовно-ділові, і хоча в кінці семінару ми активно обінюємося візитками й адресами, запрошуючи одне одного в гості, я розумію, що насправді могла б наважитися поїхати в гості лише до Зехри, Інґи, Яніни та Анни, і ми знову сиділи б ночами і згадували про те, який кльовий Берлін, хоча за ті кілька днів, які ми проводимо тут, нам зовсім не до Берліна, ми постійно сперечаємося на якісь глобально-ментальні теми, ховаючи за цими суперечками не лише свою східноєвропейську гарячковість і схильність усе узагальнювати та шукати крайнього, а й свою образу на те, що перетин кордонів і далі є для нас надзавданням і ми змушені почувати себе туристами-першачками, які ніде не бувають і поводяться, як бідні родичі із села, захоплено розглядаючи туристичні приваби. Образу на те, що нам бракує цієї західноєвропейської меланхолійності, естетства, стриманості, пересиченості, вміння наклеєно посміхатися, вести small talk і невміння заощаджувати гроші на дрібних приємностях.

Ми розуміємо, що у цьому всьому є і наша перевага, наше вміння отримувати радість від дуже простих і давно непомітних для тутешніх мешканців речей. Від того, що життя навіть у будні може складатися не з самої лише роботи і вечорами не всі сідають перед телевізорами, а заповнюють кнайпи і лавки на вулицях, п’ють пиво і спілкуються, а біля їхніх ніг лежать пси, і діти бавляться у пісочниці навпроти, а немовлята сплять у візочках біля столиків. Від того, що можна випадково побачити оголошення про курси сальси на одному з катерів, які курсують по Шпреє, і спонтанно зголоситися на такий урок при світлі вечірніх ліхтарів. Від того, що життя тут не завмирає всю ніч і навіть о четвертій ранку в метро багато людей, одні повертаються з вечірок, інші їдуть на роботу. Від того, що різниця між буднями і вихідними на вулицях практично не відчувається ні за штивністю святкових убрань і родинних прогулянок центральними вулицями після відвідин храму, ні за більшою кількістю п’яних пролетаріїв у метро. Відчувається це хіба що у поїздах, де на вихідні діють спеціальні знижки, і натовпи туристів різного віку з наплічниками та велосипедами дисципліновано вишиковуються поблизу виходу на кожній із зупинок і б’ють рекорди за кількістю здатних вистрибнути на платформу протягом лічених хвилин стояння потяга разом з велосипедами, багажем, дітьми і псами.

Ми не втомлюємося радіти від простого розглядання зворушливих крихітних крамничок, у яких продумано розташована кожна деталь, усі ці залізні пуделка з довоєнними написами, патефони і грамофони, старі дерев’яні вікна, які ніхто не спішить міняти на пластикові склопакети, масивні портьєри, цілі магазини, у яких можна вибрати собі стильні портьєри, ця увага до декорацій, до нюансів освітлення, свіжі квіти на столах у кнайпах, свічки і підсвічники, гамірне середмістя, від якого можна заникатися у порожній кав’ярні і посидіти в напівмороці під неголосну музику. Це вміння створювати оази спокою посеред ділової денної метушні, вміння релаксувати навіть протягом трьох хвилин переїзду від однієї станції метро до іншої, вміння ощадливо витрачати сили на необхідні речі і вигадувати собі приємності – такі, що їх справді хочеться, а не ті, які можеш собі дозволити, вміння цікаво відпочивати, вміння орієнтуватися у надмірі пропозицій культурного життя, вміння не перейматися тим, що чогось не знаєш чи не вмієш. Нам же вдається комплексувати навіть через те, що чогось не знають про нас, бо, по-іншому, про що тоді всі ці наші слов’янсько-турецькі вечірні монологи. Коли ми не комплексуємо, ми ображаємося, шукаємо крайніх, і вся ця метушня заміняє нам звичку релаксувати у транспорті, так ніби ми просто боїмося, що занадто швидко звикнемо до всіх цих приємностей і тоді у нас уже не викликатиме такого захоплення друга лінія метро, яка їде зі східного району Панко через Александерплятц аж на захід, до самого стадіону, на якому Гітлер проводив сумнозвісні Олімпійські ігри. Є у цій лінії, яка на плані позначена символічним червоним кольором, щось магічне, я давно це підозрювала, а потім з’ясувалося, що захоплює вона не лише мене, таке саме враження склалося і в Яніни з Інґою. Але Анні так не здається, бо коли вона вперше їхала у цьому метро до готелю, то побачила крізь шибу в сусідній вагон, як у якогось п’яного, що заснув на сидінні, злодій зняв ланцюжок, і ніхто не зреагував на це, злодій вистрибнув на наступній зупинці і побіг, а в Анни залишилося дуже неприємне перше враження від моєї улюбленої лінії метро.

Але одного разу ми з Анною, Зехрою, Яніною та Інґою таки виходимо на прогулянку Берліном усі разом. Нам трохи соромно за свій маршрут – недільний променад по Фрідріхштрассе, вздовж лінії колишнього муру до Райхстагу, а потім кудись у бік Паризької площі. Складно уявити собі щось більш туристичне у найгірших сенсах цього слова, і ми несміливо зазираємо в очі нечисленним перехожим, які трапляються нам на шляху, ніби шукаємо в їхніх розгублених, захоплених чи байдужих поглядах позбавлення від власних сумнівів. Я не знаю, що гірше – те, що ми, попри одностайну зневагу до поверхової туристики, обираємо саме такий маршрут, хоча могли б обрати сотні інших, які більше втішили б наш снобізм, чи те, що ми соромимося самі себе і не наважуємося відкинути цю недоречну зверхність. Ми боїмося виглядати туристами, боїмося виказати власну неосвіченість та непосвяченість у деталі місцевого побуту, але цей страх робить те, що ми так намагаємося приховати, лише більш помітним і кумедним.

Туристів завжди легко відрізнити. Ось ці двоє з фотоапаратами і, можливо, ще он ті студенти на траві перед Райхстагом. Ззаду нас оминає парочка на антикварного вигляду велосипедах – переднє колесо велетенське, заднє – крихітне. Вони розмовляють польською, але виглядають цілком асимільованими, та і навряд чи тарабанили б із собою на вихідні ці чудернацькі велосипеди. Жіночка на останніх тижнях вагітності не викликає жодного сумніву, як і родина з трьома дітьми та песиком. Зосереджені на цій дедукції та підраховуванні, ми майже не звертаємо уваги на монументальні споруди зі скла і бетону по обидва боки ріки, на дивний катер, не прогулянковий і не туристичний, із написом «Школа риторики»; від нього віє чимось майже афінським, і нескладно собі уявити, як слухачі цієї школи могли б розміститися на велетенських білосніжних сходах, які ведуть в нікуди, бо двері, якими завершуються сходи і починається будівля, завжди наглухо зачинені і сходами ніхто нікуди не підіймається і не спускається. Хіба інколи поряд зі сходами фотографуються поодинокі туристи, не такі, як ми, а звичайні, у білих кросівках, панамках від сонця, з цифровими фотоапаратами і картами в руках. Вони не соромляться своєї нетутешньості, не намагаються її приховати, а просто збирають враження, слухняно виконуючи вказівки путівників.

Туристів тут виявляється значно менше, ніж ми очікували. Мабуть, усе через той же комплекс власної меншовартості ми відразу ж намагаємося вигадати теорію, яка пояснювала б це. Анна припускає, що надмірна монументальність цього старанно збудованого наново і позбавленого попередньої атмосфери місця зробила його надто неживим, більше схожим на куліси до якогось голлівудського блокбастера, ніж на ділянку густозаселеного мегаполіса. І справді, дивлячись на всю цю застиглу масу білого бетону і скла, важко уявити собі, як тут стріляли у студентів, що намагалися прорватися за берлінський мур. Хоча прізвища загиблих можна прочитати на розставлених уздовж набережної хрестах. Ще важче уявити собі, як виглядав тоді «палац сліз», тобто теперішня зупинка метро Фрідріхштрассе, велетенська і жвава о будь-якій порі, заповнена ятками з фастфудом, сувенірами, мобільними картками та книгами, як тут прощалися перед розлукою родичі, що мешкали по різні боки стіни і яким дозволили ненадовго зустрітися. Теперішня надто показна респектабельність цього місця дезорієнтує, примушує сумніватися у вірогідності минулого, похмурість якого видається сьогодні перебільшеною метафорою з підручника історії.

Теорію Анни підтверджує і значно більша кількість туристів, що їх ми виявляємо зовсім недалеко, навпроти Бранденбурзьких воріт. Латиноамериканські музики із дорогою апаратурою грають явно під фонограму. Академія мистецтв, офіси найбільших світових банків, американське посольство. Навряд чи щось може порушити тутешню залаковану гармонію. Сонячне недільне пообіддя, голуби – все як у якомусь кічуватому кіно. І на центральній лавці вона – їй, мабуть, уже за шістдесят, але пурпур її блузки та старанність зачіски і макіяжу закликають не думати про це. Вона теж читає «Русский вестник», чи як його там, і здогадатися про це неважко ще здалеку, поки літери не проступають поодинці, підморгуючи знайомими сполученнями.

Нам дуже швидко набридає тут, ми спускаємося до метро і їдемо кудись у східному напрямку. Зехра обіцяє показати знамениту «кнайпу бомжів», куди нібито з’їжджаються на обід з цілого міста, бо це найдешевша у місті кнайпа, і їжа при цьому доволі смачна. Ми довго блукаємо, поки Зехра таки знаходить потрібну кнайпу, ми замовляємо по велетенській відбивній з гарніром і салатом. Ціна приємно вражає, але дивує те, що дві з чотирьох цілковито ідентичних порцій чомусь виявляються наполовину дешевшими. Ми вирішуємо не звертати на це уваги персоналу і чесно ділимо видатки. І лише потім, за кавою, я випадково вичитую у буклетику на столі, що ця кнайпа – єдина в Берліні, де запроваджено спеціальні знижки для розумово неповноцінних та психічнохворих. Я показую буклетик Анні, Зехрі, Інзі та Яніні, але замість логічного в такій ситуації загострення невпевненості в собі ми вибухаємо дружним реготом. І навіть не стільки через специфічність ситуації, схожої на сценку з якоїсь антикварної кінокомедії із грубувато плакатними колізіями, у яких герої здебільшого падають, послизнувшись на банановій шкірці чи їм на голову випадково виливають застояну воду з квіткової вази, фільми з гумором, який має бути зрозумілим кожному навіть без слів. Цей вибух реготу ламає щось у нас усередині, вивільняє нас від самонавіяних страхів і кардинально міняє настрій нашої прогулянки.

Тепер ми вже не боїмося виглядати туристами, і навіть туристами зі Східної Європи. Ми не будемо більше бавитися у нещирий снобізм і дозволимо собі навіть походити по магазинах із розпродажами, не замислюючись над тим, як це виглядатиме збоку. Ми не говоримо про це, але я відчуваю, що думки наші схожі, і ми навіть шукаємо перший-ліпший із таких магазинів, аби нарешті подолати у собі ще одне табу. Це виявилася невеличка крамничка, на вітрині якої ми побачили велике оголошення про розпродаж сумок. І хоча ні сумок, ні валіз нікому з нас не потрібно, ми, не змовляючись, заходимо досередини, де біля каси голосно скандалить із продавчинею обурена жіночка. Вона ледь говорить німецькою і має дуже виразний російський акцент. Жіночка не може зрозуміти, чому її подрузі, яка купила тут точнісінько таку ж валізу за десять євро, шеф дав у подарунок ще мило, а їй не дали, і тепер вона приїхала з іншого кінця міста шукати справедливості. Ми виходимо з магазину, не чекаючи розв’язки. А за рогом бачимо ще один розпродаж – літнього одягу – і прямуємо туди.

– Купи себе штаны, смотри, недорого, – каже одна блондинка іншій. Обидві вбрані у яскраво-рожеве, голубе і блискуче, обидві сильно напарфумлені.

– Так они простенькие совсем, – сумнівається її супутниця з яскраво нафарбованими губами і довгими нігтями.

– Ну и ничего, иногда можно, – переконує її перша. – В лес там, на дачу.

У них, як і в нас, відбувається ініціація, вони, як і ми, долають стереотипи. І поки ми тиняємося між вішаками і робимо вигляд, ніби розглядаємо одяг, вони вагаються у своїй кабінці для примірювання, намагаючись збагнути, чи справді можна вийти на вулицю у таких «простеньких» штанах, чи не поставлять вони цим пляму на своїй репутації, чи справді знайомі, з якими вони поїдуть в ліс, не підсміюватимуться над ними через це. І ми вже не посміхаємося зверхньо, дивлячись на їхні вагання, не відчуваємо благородних нападів інтелігентського гніву через такий відвертий вияв несмаку, ми співчуваємо їм і все розуміємо, бо самі щойно відчували дуже схожі вагання і несміливість, боячись порушити неіснуючі правила.

Чомусь я щоразу хвилююся і очікую пригод, коли вирішую погуляти містом і в якийсь момент пересідаю на другу лінію, на U2, пересідаю обов’язково на Алексі, це моє непорушне правило, пересідати саме там, а потім їду в бік Панко і виходжу на котрійсь із зупинок у Східному Берліні, тоді довго блукаю вуличками, не запам’ятовуючи їхніх назв, минаю книгарні і кав’ярні, блукаю без конкретної мети, сприймаю все довкола вдячним і захопленим поглядом дитини на недільній прогулянці. І щоб підкріпити це враження, винагороджую себе кавою, книгою або диском із музикою чи фільмом, запам’ятовую собі на потім кілька особливо вдалих ракурсів будинків, які з’являються у вікнах поїзда метро в дуже правильні моменти, саме тоді, коли втомлюєшся їхати під землею і починаєш відчувати потребу якомога швидше побачити за вікном якийсь гарний будинок. І ось він з’являється – із мальовничо захаращеними балконами, на яких посеред різного мотлоху стоять столики, люди сидять і спокійно п’ють каву, а зовсім не кидаються прибирати все, щоб «мало вигляд», як робили б у нас. Їм важливіше відпочити, поніжитися у скупих променях зимового сонця і не думати про те, що все це парниковий ефект і нічого доброго в цьому насправді немає, про це все вже подумав хтось на сторінках газети, яка ліниво опущена на коліна, а кава у горнятку на столі парує, і здається, що от-от нею запахне навіть тут, у метро, яке вигулькнуло з-під землі лише на кілька зупинок, і на одній із них потрібно вийти і піти в глибину кварталу, там продовжити роздивлятися вулички і будівлі, не боячись, що хтось впізнає у тобі нетутешню. Після нашої спільної прогулянки з Анною, Інґою, Зехрою та Яніною я щоразу тішуся, коли мені вдається позбутися цього страху. А для покращення настрою інколи під час схожих прогулянок перечитую за кавою десь на столику в тіні спеціально видрукуваний для цього текст із веб-сторінки Зехри. Ось він.

Габмурґ Альтона

У цьому престижному районі вільного ганзейського міста прагнуть оселитися практично всі успішні бізнесмени середньої руки, а його назву знають навіть ті туристи, які взагалі нічого не знають про Гамбурґ, бо ця назва вказана на їхніх залізничних квитках. Але коли у дев’ятому столітті Карл Великий разом зі своїми франками, хоча і не без допомоги слов’ян, заснував тут перші поселення, цього району, ясна річ, ще не було. У 950 році на цьому місці мешкало 500 осіб і назва міста звучала якось схоже до підручника з нотної грамоти – Гаммабурґ.

Згодом як слов’яни, так і франки ще не раз відзначилися в історії міста. Саме вони звільнили його від армії Наполеона. Хотілося б із приємністю відзначити, що тут абстрактні слов’яни вже перетворюються на цілком конкретних козаків, так само як стадні франки на військово організованих французів, але, на жаль, історія зберегла надто багато подробиць святкування ними перемоги. Наприклад, те, як на радощах після звільнення вони у всіх церквах влаштували конюшні. Точніше, не зовсім в усіх, одну церкву оминули, можливо, випадково, а може, залишили на потім, щоб було де замолювати гріхи. Козаки, як відомо, завжди були богобоязливі.

Але гамбурзці спокійно перетерпіли цей період, мабуть, після боротьби з піратами, успішно завершеної ще у п’ятнадцятому столітті, нічого нового у плані брутальності козаки їм продемонструвати не змогли.

Тож місцеві мешканці перечекали бурю і почали відбудовувати місто. І навіть доволі успішно. У шістнадцятому столітті для вільного ганзейського міста Гамбурґа починаються золоті часи, народ стікається сюди з усієї Європи тисячними натовпами, рятуючись від релігійних воєн, бізнес процвітає, і все загалом іде ОК, якщо не рахувати задавненого протистояння з Данією, яке триває вже більше трьох століть, відтоді, як данці посміли завоювати Гамбурґ і втрималися там аж двадцять шість років. І хоча для тої пори, коли час рахували щедрими порціями, не меншими за століття чи хоча б півстоліття, це було сміховинно мало, данцям не пробачили навіть після того, коли вони дали притулок тисячам мешканців міста, вигнаних російсько-наполеонівськими військами. Піратам пробачили, поставивши їм пам’ятник на місці історично вагомої страти сімдесяти морських розбійників. А до данців продовжували відчувати підозріливу настороженість, загалом архетипову у ставленні до найближчих сусідів. Завдяки цьому і постала та сама престижна сьогодні Альтона. У сімнадцятому столітті данський король вирішує, що кон’юнктура досить сприятлива, аби створити конкуренцію Гамбурґу, і розбудовує невеличке рибальське селище до одного з найбільших вільних портів на півночі Європи.

Гамбурзці вирішили не відставати і зосередилися на своїх ґешефтах, у чому фортуна їм сприяла. Поодинокі удари долі, наприклад у вигляді епідемії холери, під час якої в кінці дев’ятнадцятого століття загинуло 8600 осіб, місцеві витримали гідно. І незабаром після цього навіть поставили пам’ятник своїм торговим успіхам, збудувавши знамениту ратушу, яка досі є важливим об’єктом туристичної уваги і вражає погляд насамперед монументальністю своєї дещо мавританської за стилістикою архітектури. Естетам із вишуканим архітектурним смаком ця будівля рідко подобається, зате у ній можна вбачати своєрідний символ і переконливу ілюстрацію того, в якому напрямку розвиватиметься мистецтво у випадку повного свого фінансового узалежнення від бізнесу. Ця архітектура досконало відображає уявлення тогочасного купецтва про справжню красу. У 1964 році Гамбурґ досягає рекордної кількості населення – 1,9 мільйона, і це при тому, що в Берліні, з яким він чесно конкурує як вільне місто з вільним містом, на тій самій площі проживає чи не вдвічі більше народу.

Ріппербан. Рибний ринок

Саме в такому порядку потрібно це консумувати. Вночі із суботи на неділю – знаменитий гамбурзький Ріппербан, а вранці, після цілої ночі розгулу – сніданок в одній із кнайп рибного ринку. Принцип простий – вхід коштує вісім євро, за які можна їсти скільки влізе. Буквально. В асортименті – свіжа риба з нічного улову, а також традиційні страви, що їх вживають на сніданок. До цього – культурна програма. На сцені посеред найбільшої торгової зали рибного ринку – Елвіс Преслі місцевого розливу, скопійований з німецькою дотошністю, старанно рухається під фонограму, гості нічного Ріппербану захоплено допивають своє ранкове опохмільне пиво, танцюють і йдуть снідати, а потім вертаються по домівках. Дехто отоварюється на рибному ринку, де можна придбати абсолютно все, що прибуває до гамбурзького порту, а прибуває сюди справді все. Ящик апельсинів, так само як і ящик ківі, і ще багато інших ящиків зі смаколиками – лише по одному євро, а в кінці торгу – десь близько дванадцятої дня частину нерозпроданого товару просто залишають на асфальті, і його підбирають студенти, китайці, емігранти.

Ріппербан – це автострада в районі найбіднішого гамбурзького кварталу Сан Паулі. Колись давно тунелем, що вів із порту попід Сан Паулі, хворі на чуму проходили до лікарні, розташованої поза межами міста. Пізніше цей район був спалений Наполеоном, який хотів розчистити собі місце для маневрів, аби постріли його сягали Альтони.

Тепер у тутешньому метро потрібно заплатити десять євро «курортного збору», і тоді вам покажуть усі місцеві цікавинки, а також місця, у яких можна відірватися. Найстаріший татуювальний заклад Німеччини, найбільше казино Європи з оригінальним російським вертольотом під стелею у ролі вентилятора, або ж літературні вечори із серії «Читають п’яні письменники». Розваги, які споконвіку пропонувалися тут відвідувачам, трохи змінилися відтоді, як розважатися сюди приїздять багаті туристи, а не матроси із гамбурзького порту. Ці розваги не стали вишуканішими, вони просто втратили трохи автентичності і набули «туристськості». Наприклад, до традиційних стриптиз-барів додалися порнокінотеатри.

Але «туристськість» зовсім не свідчить на користь безпеки цього місця. Радше навпаки. Ті, хто приїздить сюди розважитися, знають, чого їм потрібно остерігатися. Пити можна тільки з пляшки, яку відкривають у тебе на очах, аби до неї нічого не підсипали. На бічних вуличках слід бути дуже обережним, бо там п’яних туристів підстерігають албанські головорізи, які полюють за донорськими нирками, що їх потім продають до дорогих приватних клінік пацієнтам із діалізу. Всі ці небезпеки такі давні і такі незнищенні, що про них уже навіть не пишуть у газетах.

Відвідування культових місцевих кнайп також вимагає певного призвичаєння. Постійні відвідувачі та персонал знають, що сідати на крісла та диванчики тут потрібно обережно, особливо під ранок, бо рідко трапляються місця без залишків блювотиння попереднього гостя. Спілкування із барменами, які вже раннього вечора плутають, з якого боку барної стійки їм слід стояти, як і з кельнерами, що мають труднощі з утриманням рівноваги, справа непроста. Не рекомендується також замовляти тут каву, бо поки вона потрапить на стіл, більшість вмісту горнятка залишиться на пластиковій таці, а допроситися ганчірки, аби повитирати калюжі, буде непросто.

Інтер’єр місцевих кнайп переважно не заторкнутий модернізацією, тож виглядають вони подібно до українських наливайок радянського стандарту, схожий тут і запах. До пива подають безкоштовні канапки зі смальцем, яких можна їсти скільки влізе, проблема тільки в тому, що більшість гостей надто швидко доходить до стану, коли їжа більше не лізе досередини, а навпаки, проситься назовні.

Ну, а більш витривалі можуть вранці послухати двійника Елвіса Преслі і навіть потанцювати під добре визвучену фонограму.

Наслідування невловимого

Усі ці суперечливі історичні подробиці сприяють обережності під час першого знайомства з містом. Але окрім ратуші, яку можна і не оглядати, тут зовсім не відчутно купецькості, несмаку чи атмосфери міщанства, зосередженого насамперед на матеріальній культурі. Можливо, тому, що більшу частину міської забудови здійснював архітектор Фріц Ґьоерт, у прізвищі якого мені вчувається якась «ґьое», що німецькою означає «висота». Спроектовані ним будинки і цілі квартали створюють відчуття легкості, трохи схоже на невагомість, хоча це, мабуть, занадто космічно, ці будівлі нагадують океанські лайнери, які вишикувались на маневри (хоча я і не певна, що лайнери проводять маневри, та й самі лайнери мають у собі щось надто високопарне і зарозуміле, тоді як ці будинки зосереджені, здається, насамперед на тому, щоб зайняти якомога менше місця і не кидатися у вічі). Якщо можна уявити собі зв’язок між ненав’язливістю і симетрією, то саме це відчувається у спорудах Ґьоерта, вибудуваних із темної дрібної цегли, із керамічними оздобами в тон поміж вікнами, із багатоярусними балконами. Ці будівлі великі, багатоповерхові, з десятками, а може, і сотнею вікон, але зовсім не гнітючі, не масштабні, не монументальні, і чомусь відразу видно ті з них, які були побудовані пізніше, вже у середині двадцятого століття, і просто наслідували стиль відомого архітектора. Мабуть, невловиме важко наслідувати.

Пам’ятник Фріцу Ґьоерту, який загинув у роки нацизму, такий же далекий від стереотипного уявлення про монументальність, як і його будівлі. Розміром приблизно як людська долоня, маленький, мабуть бронзовий, а може, і з якогось іншого литва, темний чоловічок у крихітній ніші просто в стіні будинку, на рівні плеча дорослої людини. У цьому є щось зворушливе. Як і в меморіальній таблиці, вмурованій в асфальт богемного району Штерн-Шанце. На таблиці зазначається, що колись тут проходив кордон із Данією. Коли тобі вдається так буденно і просто потоптатися на місці, яке колись було кордоном, за кожен міліметр просування якого праворуч чи ліворуч велися столітні суперечки і навіть війни, завжди почуваєш себе трохи дивно. І в такому вмуруванні таблички в асфальт є велика правильність, яка примушує усвідомити умовність, пов’язану не лише з кордонами минулого, а й з актуальними кордонами. Умовність поділів, викликаних мешканням за «кращими» і «гіршими» кордонами, умовність стереотипів і взаємних уявлень про себе людей по обидва боки кордону, умовність влади паспортів, дозволів та іншого бюрократичного дріб’язку, завдяки якому банальна і вічна проблематика сусідської межі, з якою ніколи не буває все добре, перетворюється на справу міжнародної ваги і намагається викликати до себе нікому не потрібну і не заслужену повагу.

Я не буду далі про Штерн-Шанце, як не буду і про інші турецькі квартали з безкінечними фастфудами і магазинами з усілякою всячиною по 99 центів. Справі німецько-турецького порозуміння присвячено достатньо місця на сторінках тутешньої преси. Мені ж ідеться не про Гамбурґ турецький, німецький, слов’янський чи арабський. Не про Гамбурґ наркотично узалежнений і респектабельний. Ідеться про алхімічну таємницю цієї мішанини непоєднуваного, ідеально достосовану до моїх індивідуальних потреб.

Гамбурґ нагадує великий перетяг, через який проходять усі вітри, усі моди і всі забобони часу, швидко пролітають і не застоюються, як у позбавлених руху водоймах чи у маленьких містечках, часто схожих на такі водойми. Символом цієї відкритості є Ост-Вестштрассе, яка відразу ж кидається у вічі з кожної, навіть найбільш приблизної карти міста і назву якої неможливо не запам’ятати.

Я хотіла би бути корабельним щуром, який втік із якогось іспанського, скажімо, корабля і заблукав у підземному тунелі, що проходить під Ельбою, а потім випадково вибрів десь поблизу причалу, ліниво розлігся на сонці і спостерігає за припливами і відпливами міського транспорту, який тут не лише надземний та підземний, а й надводний, незабаром, мабуть, організують і підводний, чого не зробиш, аби привабити туристів. Або щуром, який заповз на верхівку єдиного невідреставрованого міського костелу, свідомо не відреставрованого, як у Берліні, там теж посеред міста стирчить страшний, обгорілий ще з часів радянських бомбардувань чорний шпиль. Звідти, згори, мабуть, видно всі тутешні 2302 мости, на кожному з яких мені теж хотілося б побувати і побачити в дії ідеальну систему захисту від повені, розроблену після трагедії 1962 року, коли загинуло 315 чоловік, було зруйновано 1700 квартир. Звідти добре видно все – дахи і шпилі, центральні магістралі і загублені в зелені вулички з акуратними віллами, видно сповільнення руху автомобілів у пробках, яке з цієї висоти виглядає, ніби якась організована процесія, що свідомо міняє ритм руху в якомусь величному танці і не має нічого спільного з нервовим шарпанням озлоблених водіїв, видно навіть те, що неможливо розгледіти, а тим більше збагнути з обмеженої перспективи корабельного щура.

Ніч на Івана Купала

Маркіяна і Яніна жили в сусідніх квартирах і дружили змалку. Саме у них виникла ідея, яка спонукала приєднатися до них згодом ще Анну, Ляну і Маркіяна. Збиралися переважно у Маркіяни, батьки якої не заперечували і навіть робили вигляд, ніби не помічали, якщо з домашнього бару раптом зникала пляшка саморобного кавового лікеру. Тоді у моді були солодкі спиртові суміші, які чомусь називали не наливками, а лікерами. Перевагу віддавали саморобним – кавовим, яєчним та вишневим, але фабричні не поступалися їм за тягучістю і нудотно-гіркуватим осадом, який вони залишали після себе на язиці і перебити який вдавалося, лише з’ївши кілька шматочків цитрини без цукру.

Маркіян приєднався до них через Анну, яка йому подобалася. Анна досить стримано реагувала на знаки уваги від Маркіяна, чого не могла ні зрозуміти, ані тим більше пробачити їй заанґажована частина однокурсниць. Ходила якась непевна чутка, нібито в Анни наречений у Канаді, і ще більш непевна плітка про її нібито роман чи то з викладачем, чи то з чоловіком викладачки їхнього факультету. Імена і прізвища у цих чутках не називалися, що дивувало, зважаючи на вкрай обмежене коло підозрюваних, адже викладачів у них на факультеті було ще менше, ніж студентів, а студентів було троє. Це продовжувало загальноуніверситетську традицію кількісного переважання femininumнад masculinum у певних сферах зайнятості, як висловилася б їхня викладачка античної літератури, яка вважала, що деякі вислови звучать природньо виключно латиною і перекладати їх будь-якими іншими мовами просто вульгарно.

Чоловіків тримали переважно для керівних посад, але навіть гарантований кар’єрний ріст не дуже сприяв маскулінізації малоперспективного поза межами університету і погано оплачуваного фаху. У цьому був певний fatum, як назвала б це викладачка античної і відіслала б бажаючих поглиблено вивчити питання до спеціальних праць із питань традиційного розподілу ролей у фалоцентричному суспільстві.

Анна була переможницею юнацького конкурсу краси «Подоляночка» району, звідки приїхала вчитися до універу, а також багаторазовою переможницею районних олімпіад із фізики, хімії, образотворчого мистецтва та гімнастики. Носила довгу темно-русяву косу з уплетеними в неї стрічками пастельних кольорів і була солісткою університетського хору.

Маркіян, який відійшов від свого гіпівського і російськомовного минулого, залишивши на пам’ять лише гітару, розтріпане волосся до плечей і косичку на підборідді, був майже віртуозом акустичної гітари, гарно рухався і мав м’який еротичний тембр голосу, який багато хто називав оксамитовим і в який часто закохувалися. І тільки Анна досить мляво реагувала на його залицяння і його майже віртуозність. Не те щоб зовсім не реагувала, але без належного ентузіазму. Можливо, причиною цього були два попередні шлюби Маркіяна, у кожному з яких він мав по двоє дітей і тепер у вільний від пар час підробляв, продаючи серед студентів уживаний одяг.

Маркіян заснував першу і єдину в місті колонію вільних художників. Художники свого часу самовільно захопили один зі старих будинків у центрі міста, мешканців якого повиселяли через аварійність, і розмалювали будинок у неймовірні кольори, оголосивши власністю колонії. Міська влада ніяк не могла визначитися з подальшою долею будинку, який хотіли то знести і побудувати на його місці банк, то відреставрувати і зберегти архітектурний ансамбль середмістя. Поки тривали суперечки, у колонії почалося активне мистецьке життя, виставки, вернісажі, концерти, літературні читання. Це місце вже за кілька місяців стало настільки популярним, що будь-яка спроба міської влади відвоювати його була приречена на поразку. За лічені хвилини будинок оточували сотні, а то й тисячі студентів та демонстрантів, приїздило телебачення, радіо, і чиновники змушені були відступити під тиском громадськості. Маркіян став комендантом мистецької колонії будинку, відпустив бороду у стилі Че Гевари і з мегафоном у руках керував усіма несанкціонованими мітингами. Популярнішої за нього людини на той час у місті не було. Його картини розкуповували швидше, ніж він встигав їх домалювати. І так тривало добрих кілька років, поки будинок не завалився, тож колонія розпалася. Та і сам Маркіян ствердив, що у мистецтві настав період індивідуалізму, а час групової творчості минув. Підкоротив бороду і вступив до універу.

Закоханість Маркіяна в Анну супроводжувала численна кількість легенд, адже цей непростий роман звернув на себе увагу всього вузу і від самого початку був приречений на мітологізацію. Згідно з однією з легенд батьки Анни виступили проти кандидатури зятя, бо все життя мріяли видати доньку заміж за кордон. Згідно з іншою версією проти був лише батько, а матері в Анни не було взагалі. Ще один варіант історії стверджував, що насправді не було у неї саме батька, але не заперечував конфлікту матері з гіпотетичним зятем. Така меркантильність страшенно обурювала однокурсниць Маркіяна та Анни, і насамперед тих, які все ще потай обожнювали популярного художника. Не меншою кількістю легенд супроводжувався і розпад мистецької колонії, адже практично ніхто не вірив у те, що все трапилося само собою і Маркіян добровільно оголосив про саморозпуск. Підозрювали причини насамперед політичні, а також застосування шантажу.

Те, що Маркіян опинився на їхньому до безнадійності фемінінному факультеті, старший за всіх на порядну кількість років, зі своєю гітарою та «оксамитовим» тембром голосу, опинився у період, коли плітки про причини розпаду мистецької колонії все ще жваво кружляли серед утаємничених і невтаємничених шанувальниць, стало вагомою подією в університетському житті. Присутність Маркіяна вирізнила увесь їхній курс, їм заздрили старші і молодші потоки, про це говорили навіть викладачі. Коли Маркіян приєднався до Маркіяни, Анни і Яніни і стало помітно, що у них тепер своя компанія, заздрість багатьох перетворилася на ненависть, і стало очевидно, що від їхньої компанії тепер усі чогось чекають, що тепер вони повинні довести якимось незвичайним вчинком те, що заслуговують на таке вирізнення. Можливо, саме ці завищені очікування і перетворили їхню на початках звичайну студентську компанію у коло однодумців, об’єднаних однією ідеєю.

Ляна була ніби з ними, а ніби і не з ними, вона потроху приглядалася, дуже хотіла потрапити у їхнє середовище, але не була певна, що її візьмуть і визнають своєю.

Батьки Маркіяни і Яніни працювали на тому ж факультеті завідувачами кафедр. Батько Яніни тепер жив з матір’ю Маркіяни, а батько Маркіяни – з матір’ю Яніни, хоча загалом це не мало великого значення, бо робочий і вільний час вони все одно проводили разом. Можливо, такий обмін чоловіками (чи жінками, точно не відомо) був спробою змінити хоча б щось у налагодженій рутині спілкування чотирьох людей, які ніколи не розлучаються.

Батьки Ляни народилися в селі і хоча давно переїхали до міста, стиль їхнього життя та коло спілкування сильно відрізнялися від життя батьків Маркіяни та Яніни. Батьки Ляни обробляли ділянку поля в селі і ще одну на дачі, прикрашали хату штучними квітами, тримали в серванті, який називали «стєнкою», кришталь, порцеляну і книги, усе вишикуване за кольором та розміром.

На великому письмовому столі у вітальні ціле літо були простелені газети і стояло варення у великих металевих «тазіках», як називала їх мама. Варення було спершу полуничним, потім суничним, порічковим, аґрусовим, айвовим і з чорноплідної горобини. Сливи і вишні закручували «у власному соку», а з яблук і чорної смородини робили домашнє вино. У дитинстві Ляна любила сидіти поряд із ще теплим варенням і вдихати лінивий солодкавий запах, який так добре пасував до літньої спеки, спітнілої мами на кухні і грінок, вимочених у молоці і смажених на салі. Дні літніх канікул, які не було чим заповнити, тягнулися в безкінечність, як густа патока із ложки варення, приторний смак якого можна було мінімально урізноманітнювати, додавши до варення сметани або поклавши товстий шар повидла на білий хліб з маслом. Разом із сусідськими дівчатами, яких не відправляли на літо в село, Ляна намагалася побороти одноманітність спекотних днів, під час яких знижували свою активність навіть мухи. По-сусідськи і старосвітськи частувались навзаєм варенням із товаришками з двору, визбирували зеленкуваті порічки із кущів довкола їхнього багатоповерхового будинку. Їсти ці порічки було годі, але процедура збирання мала зміст завдяки невеличкому адреналіновому вибуху, який можна було викликати, нахабно ігноруючи заборони і погрози, викрикувані з балконів такими ж незайнятими, як діти на канікулах, і такими ж знудьгованими пенсіонерами. Сусіди, що вважали себе власниками кущів, ходили зі скаргами до батьків порушників, і батьки для годиться мляво відчитували нащадків. Ця відпрацьована до деталей гра повторювалася з року в рік, аж поки дітям не набридло, чи, можливо, вони просто виросли і перестали цікавитися порічками, а пенсіонери втратили одну зі своїх нечисленних розваг.

Ляна завжди заздрила одноліткам, дозвілля яких було щільно розплановане поміж музичною та художньою школами, гуртками та репетиторами. Її батьки не вважали усе це необхідним, але після численних прохань відвели-таки Ляну на прослуховування, під час якого з’ясувалося, що музичного слуху у неї майже немає і записати можуть хіба що на фортепіано, і то більше через довгі пальці, бо лівою рукою вона без труднощів сягала від нижнього до верхнього «до», а правою дотягувалася лише до «сі», але і це, на думку викладачів, було непогано для початку. Ляна страшенно хотіла, щоб її записали на фортепіано, але батьки переміряли рулеткою усі кімнати і прийшли до висновку, що інструмент у жодній з них не поміститься, хіба якщо викинути «стєнку», але пропонувати таке Ляна не наважилася, а більше нікому ця ідея на думку не спала. На цьому питання музичної освіти було вичерпане. До малювання хисту у Ляни не було, не було і бажання, тому це питання відпало безпроблемно. Замість репетитора з англійської батьки вирішили віддати Ляну на легку атлетику, але тут проти вже була вона, і після двох місяців затятого сачкування її викреслили із списків членів секції.

Усе своє життя Ляна свідомо і несвідомо уникатиме не лише спорту, а й будь-яких фізичних навантажень, а найбільшу відразу викликатиме у неї праця на городі. Можливо, така була її природна схильність, а може, це наслідки вікендів і відпусток, проведених з батьками на дачі, за перманентним сапанням, збиранням врожаю, а згодом транспортуванням його додому і перетворенням на банки під герметичними металевими накривками. Ляна ніколи не замислювалася над тим, наскільки добровільно займалися цим усім її батьки, а наскільки їх змушували обставини. Із властивим усім дітям егоїзмом вона лише звинувачувала і подумки дорікала, а розмовляти про це у них у сім’ї було не прийнято.

Ляні дозволяли збирати пінку з варення і їсти її з блюдця, потай вона тою самою ложкою сягала до великої миски, хоча мама не дозволяла цього робити, бо боялася, що варення скисне. Але жодного разу воно так і не скисло, запаси закінчувалися ще задовго до кінця весни, і Ляну щоразу дивувало, як їхня сім’я із трьох чоловік встигала з’їсти за зиму і весну таку неймовірну кількість закруток. У кінці літа банки щільними рядами вишиковувалися на всіх десяти полицях комори, розташованої навпроти кухні, і там навіть бракувало місця на неодмінні суботні солодощі, які вони з мамою пекли і перемащували щотижня, у п’ятницю ввечері.

Наполеони, заварні тістечка, вишиванки, бізе із масляним кремом, у крайньому випадку простий бісквіт, рецепт якого Ляна, мабуть, не забуде вже ніколи – чотири яйця, склянка цукру, склянка борошна (чи чотири склянки борошна?). Часом тільки здається, що все пам’ятаєш дуже докладно, а насправді пам’ятаєш лише тремтіння міксера в руках, заворожуючий момент відділення жовтка від білка, медитативне пересипання цукру зі склянки до миски, похід на балкон, до мішка з борошном (тоді не уявляли собі менших розфасовок для борошна, цукру та картоплі). Шматочки яблук, що разом із тістом прилипли до дна бляшаної форми. І обов’язковий, майже улюблений момент – шипіння соди, на яку полили оцту. Ляні так подобалося це шипіння, що вона захоплювалася і часто клала в тісто забагато соди, за що мама її потім сварила. Пізніше до цієї дитячої гами запахів додався цинамон, у дитинстві його ще не було, тоді у них вдома використовувався лише аскетичний радянський набір спецій – сіль, перець, паприка. Якби тепер Ляна продовжувала щосуботи пекти бісквіти з яблуками, то, мабуть, клала б соду, погашену оцтом, замість або і разом з порошком до печива та усякими іншими ароматичними сумішами. І додавала б до тіста багато цинамону, а потім ще посипала б пиріг зверху ванільним цукром, перемішаним із цинамоном. Але тепер вона не пече щосуботи, та і всі, навіть її батьки, здається, стали менше пекти, робити менше закруток, варення. Можливо, менше їдять. У кожному разі менше купують.

У дитинстві Ляна завжди ходила за сметаною. Тричі на тиждень приносила літру сметани і три літри молока. А коли мама робила її улюблений вершковий крем, то купувалося відразу три літри сметани. І це нікого не дивувало, усі решта теж купували по декілька літрів мало не щодня. Тим більше що в черзі доводилося провести не менше години.

Сметану наливала задкаста продавчиня (хоча це слово для неї давно настільки ж затісне, як і золотий ланцюжок на масивній шиї) у білому ковпаку і не дуже білому халаті, наливала погнутим черпаком із великого алюмінієвого бідона. На літру потрібно було зачерпнути двічі. Молоко стояло поряд, у такому ж бідоні, і коли Ляна була ще маленька, то насамперед, зайнявши про всяк випадок чергу, підходила до прилавка і намагалася розгледіти, стаючи навшпиньки, скільки бідонів привезли сьогодні і чи вистачить цього на всіх. Її відганяли від прилавка, підозрюючи у намаганні пробитися поза чергою, а задкаста продавчиня ігнорувала її запитання, поставлені надто тихо. Ляна завжди говорила надто тихо.

Згодом вона навчилася визначати асортимент молочних продуктів за довжиною черги. Це було нескладно, бо за самим лише молоком або самою лише сметаною завжди вишиковувалася менша черга. Ще пізніше Ляна навчилася займати чергу у кількох сусідніх магазинах відразу. Це було вже тоді, коли черги стали суттєво довшими, крім грошей, на деякі продукти потрібні були ще й купони, а часом привезеного могло не вистачити на всю чергу. Тоді багато хто займав відразу кілька черг, бо в одні руки відпускали лише обмежену кількість дефіцитного товару.

Цей період затяжних черг співпав із піком популярності мистецької колонії, заснованої і розформованої Маркіяном, але Ляна пропустила цей пік, бо тоді ще не була знайома із Маркіяною, Яніною та Анною, а серед однолітків у її дворі, з яких досі складалося коло її спілкування, ніхто такими речами не цікавився.

Коли вони всі разом опинилися у зачиненій на літо і перетвореній на міні-гуртожиток сільській школі, їхні стосунки ще не переросли у ту тісну дружбу, майже нерозлучність, у яку вони складуться під кінець навчання, їхня ідея ще тільки зріла, не оформившись в остаточне рішення і додаючи змісту їхнім посиденькам після пар і їхнім теревеням за пляшкою поцупленого з батьківського бару саморобного кавового лікеру.

Маркіяна і Яніна товаришували давно, з самого дитинства, та у них і не було іншого виходу. Яніна мовчки підпорядковувалася владній та ініціативній Маркіяні, батьки якої так хотіли сина, що дали дитині ім’я ще до зачаття, а потім просто додали «а» в кінці, символічно зафіксувавши таким чином свою поразку. Маркіяна була яскравою білявкою, трохи заповною, як і всі в ті часи культу калорій і зацикленості на поїданні дефіцитних продуктів, коли надмірна кількість мала компенсувати бідність асортименту. Вона бачила своє майбутнє на сцені, а не в науці, тоді як її батьки бачили все зовсім навпаки. З дитинства відвідувала неодмінну для дітей із сімей її кола музичну школу по класу фортепіано, бо на скрипку, де необхідно було мати абсолютний слух, її не взяли. Маркіяна хотіла на вокал, але, попри приємний тембр її голосу, діапазон визнали надто обмеженим. Яніна, навпаки, мала дуже широкий діапазон голосу і абсолютний слух, їй навіть пропонували займатися приватно, аби згодом вступити до консерваторії на вокальний. Але Яніна відмовилася, вона не бачила себе на сцені, хотіла бути науковцем. Вона чи не єдина з них послідовно і наполегливо добивалася поставленої ще у середній школі мети і захистила докторську дисертацію в день свого тридцятиріччя. При цьому вона з першого курсу співала відразу у двох хорах – народному і церковному, в обидвох була старостою, а у вільний час «на слух» розучувала партії найскладніших вокальних арій із класичних опер.

Маркіяна також реалізувала своє бажання і стала солісткою групи під назвою «Голубий птах з рожевою відзнакою». Вона часто скаржиться, що журналісти вже задовбали її питаннями, яку саме гомоеротичність вона мала на увазі – геївську чи лесбійську, а вона втомилася пояснювати їм про українське поетичне кіно, Метерлінка, у якого птах був синім, і тому вона трохи послабила інтенсивність кольору, про символічний театр, голубу мрію і всю цю прутню, яку вони все одно пропускають повз вуха, у кращому разі розчаровано зазначаючи, що назва групи Маркіяни не має нічого спільного зі створеною нею першою в Україні організацією захисту гомосексуальних меншин. Це дає привід до численних пліток, які Маркіяна не спростовує, але й не підтверджує. Невідомо, чи вона справді знайшла в собі відповідні схильності, чи просто вирішила скористатися халявним піарним ресурсом.

Менш скандальні видання просто називають назву її групи невідповідною до попсовості репертуару, а солістці дорікають обмеженим діапазоном голосу. Хоча насправді Маркіяна зовсім не була попсовою, вона була вишуканою, начитаною, з хорошим смаком та вихованим ще в дитсадку почуттям міри, просто вона мріяла виступати на стадіоні під захоплений рев натовпу, роздавати автографи, отримувати сотні любовних листів від шанувальників, записувати супердорогі кліпи, щодня читати про себе вигадки бульварної преси. Про цю свою мрію вона говорила відверто, не прикриваючись звичними в таких випадках відмазками про самореалізацію, любов до мистецтва, необхідність контакту з публікою. Маркіяна вважала, що популярність як життєва мета нічим не поступається будь-якій іншій життєвій меті і фальшива скромність тут зовсім недоречна, потрібно мати мужність називати речі своїми іменами. Такої мужності їй не бракувало, і вона не раз доводила це ще у період їхнього студентства, хоча ця риса далеко не завжди додавала їй шанувальників.

Мрія стати популярною співачкою з’явилася у Маркіяни після розлучення батьків. Яніна пояснювала це дитячою спробою помсти: батькові – за те, що пішов до іншої, матері – за надмірну вимогливість і суворість. Про те, що намагання батьків виховати дитину-вундеркінда часто призводять до дитячих неврозів та істерій, які дають про себе знати в дорослому житті, Яніна знала з власного досвіду. Одним із найяскравіших спогадів її дитинства було відчинене влітку вікно у двір, з якого долинають радісні крики сусідських дітлахів, що грають у класики, резинки, війнушки або хованки. У них канікули, вони вільні і відпочивають, а Яніна проводить час за розучуванням гам, етюдів та п’єс, потім репетиторка з англійської, художня школа, в коридорах якої стоїть стійкий запах дитячої сечі та олійної фарби. Музична школа, до якої потрібно було далеко їхати, а потім повертатися в годину пік у переповненому тролейбусі, у якому над головою обов’язково нависає якась розпарена масивна тітонька у синтетичному одязі, від густих випарів тіла якої паморочиться в голові і чомусь закладає вуха. А потім домашні завдання під запах присмаженої в томатній пасті цибулі, що її мама клала в борщ, Яніна ненавидить цей запах, але мама не уявляє борщу, звареного по-іншому. Щосуботи вони з мамою пекли на кухні торт, а Яніна постійно щось плутала у складних рецептах, записаних мамою нашвидкуруч із типово слов’янськими примітками типу «борошна скільки візьме», «посолити на око» чи «пекти до готовності». У Яніни завжди брало борошна більше або менше, ніж потрібно, і тісто було надто «забитим», або ж розвалювалося і пригорало, на смак було пересоленим або перецукрованим, бо навіть якщо у рецепті стояло «2 склянки цукру», Яніна ніколи не могла вирішити, які саме склянки малися на увазі – 50– чи 200-грамові, бокали для вина чи коньячні. Але її далека від феміністичних теорій мама була переконана, що дівчинка не може почувати себе повноцінною особистістю, якщо не вмітиме готувати, не вийде заміж, не народить як мінімум двійко дітей. Сама вона недовиконала план в останньому пункті і, можливо, такою суворістю виховання єдиної доньки намагалася це компенсувати. Мама Яніни не звертала уваги на зітхання доньки і примушувала вчитися «всього необхідного», до списку якого у факультативному порядку долучалися музика, малювання та іноземні мови.

Мама Яніни була відома на факультеті своєю вимогливістю та безжальністю у ставленні до студентів, її боялися і не любили попри те, що знали її предмет краще за інші. Такою ж вимогливою та безкомпромісною вона була і вдома, командним голосом віддавала розпорядження чоловікові та доньці, які не завжди погоджувалися зі слушністю цих наказів, але ніколи, чи майже ніколи, не наважувалися вступити в дискусію. Та це і не мало особливого сенсу, адже дорівнятися даром переконання до мами Яніни було надзвичайно складно, дехто навіть вважав, що її взагалі неможливо ні в чому переконати.

Коли батько Яніни вирішив піти до матері Маркіяни, він повідомив про це листом, щоб уникнути складної розмови. Хоча навряд чи ця розмова була б аж такою складною, враховуючи те, що про стосунки його із сусідкою і колегою було відомо дружині вже давно, як і йому самому про стосунки дружини із сусідом та колегою. Листа приніс батько Маркіяни, який прийшов з речами і новими правилами поведінки. Він не просто наважувався вступати в дискусії з мамою Яніни, а робив це постійно, часто навіть з дуже дріб’язкових, на думку Яніни, причин. Принаймні, їм з батьком ніколи не спало б на думку сперечатися через такі дурниці. Сперечався він доволі м’яко, переконуючи і аргументуючи, а також цілковито ігноруючи наказовість форм, якими його теперішня дружина звикла спілкуватися з оточенням. Поступово мама Яніни мінялася, втрачала категоричність у голосі, наказові інтонації її висловлювань поволі змінювалися питальними, і потроху Яніна також почала наважуватись пропонувати корективи у материні розпорядження. Саме так їй вдалося відмовитися від уроків фортеп’яно, яке їй ніколи не подобалося, і більше часу присвячувати вокалу, зменшити тривалість простоювання на кухні, – батько Маркіяни був спортсменом-аматором, виступав за здорову, низькокалорійну їжу, яка не вимагала тривалого приготування, а крім того, сам любив куховарити. І найголовніше – тепер Яніну часом відпускали у двір погуляти з сусідськими дітьми.

Маркіяна категорично заперечувала наявність у себе будь-яких психологічних травм, пов’язаних і не пов’язаних із дитинством, охоче розповідала всім про те, що не вірить у жодний психоаналіз, у кожному разі їй усе це не потрібно, усі її проблеми – суто зовнішні і пов’язані із травмами та неврозами інших, а сама вона добре знає, чого прагне і як цього досягнути, ніжно любить батьків і абсолютно не переживає з приводу розбіжностей у їхніх та її власних поглядах з приводу музичної/наукової кар’єри. Більше того, що її батьки давно змирилися з рішенням доньки, бо ніколи не були авторитарними і завжди поважали її думку, а тим більше тепер, коли до неї прийшов успіх. Маркіяна ніколи і нікому не розповідала про те, що вічно незадоволена собою і досягнутим, невпевнена у собі, про те, що потай ходить до одного з найдорожчих у столиці психоаналітиків, який належить до шанувальників її музики і тому не бере грошей за сеанси. Про те, що психоаналітик знайшов у неї чимало прихованих і явних неврозів, і найгірше – вважає її нездатною втримувати лідерство в колективі. Про те, які діалоги вона постійно подумки веде зі своїми батьками, дорікаючи їм у тому, в чому ніколи не наважиться дорікнути у справжній розмові. Про свою самотність і страх перед тим, що кожен наступний чоловік у її житті зникне так само безслідно і без слова докору чи пояснень, як це робили її дотеперішні коханці, з якими вона поводилася, як уміла, і вони спершу мовчки приймали її такою, не намагаючись змінити і не протестуючи, а потім несподівано зникали. Про те, як Яніна колись дорікнула їй, що ця поведінка нагадує колишню поведінку матері Яніни. І що таку поведінку ніхто витримати не в змозі, тому не схильні до конфліктів чоловіки просто зникають, а схильних Маркіяна уникає з самого початку. Як і вони її.

Маркіяна не погодилася із думкою психоаналітика про відсутність у собі рис лідера, влаштувала йому скандал і на деякий час припинила відвідування сеансів. Але їй не давали спокою сумніви з цього приводу, і вона стала частіше замислюватися над нюансами власної поведінки, від цього її невпевненість у собі посилилася і поступово переросла у глибоку підозру, майже впевненість, що її особисте життя не склалося, а професійний ріст зупинився, і цього вже не змінити попри колосальну енергійність і силу переконання, які Маркіяна постійно демонструвала своєму оточенню.

Але все це буде згодом, а тоді, у зачиненій на літо сільській школі, тимчасово переобладнаній на гуртожиток, саме Маркіяна перетворила їх із простої компанії на коло однодумців. Вони приїхали на обов’язкову для студентів їхнього факультету фольклористичну практику, під час якої повинні були ходити по довколишніх селах, розмовляти з людьми і записувати слова народних пісень та переказів. Але, як оголосила уже в перший вечір Маркіяна, занадто багато студентів уже приїздили сюди на практику і давно записали все вартісне, тож не має сенсу витрачати час і зусилля, аби дублювати зібране попередниками. Маркіяна обіцяла згодом поцупити у матері на кафедрі кілька старих зошитів із звітами попередніх років, звідки можна буде все переписати, аби зарахували практику. Оскільки у них є два тижні вільного часу, потрібно використати його творчо, – вирішила за всіх Маркіяна, і всі погодилися.

Фактично з цієї фрази все й почалося. І навіть тепер, коли стосунки їхні вже давно не такі дружні, як тоді, коли вони зустрічаються дедалі рідше, здебільшого випадково, і майже нічого не знають про життя одне одного, кожного з них не залишає відчуття, що та історія не закінчилася разом із тією практикою. Що вона якимось нез’ясованим чином вплинула на їхні подальші долі, можливо, досі продовжує впливати, і саме до цього зводяться усі їхні думки під час випадкових зустрічей, хоча вголос вони ніколи про це не згадують, ніби виконуючи якусь невисловлену домовленість.

Маркіян чомусь постійно згадував одну зі своїх поїздок до Шацька. Ці спогади виглядали недоречними у порожній школі, де вони щоночі засиджувалися до ранку на підлозі порожніх коридорів, а потім відсипалися до наступного вечора, і де через цю плутанину днів і ночей уже важко було відрізнити сон від спогаду. Але він волів вважати це спогадом, бо не дуже любив розмовляти про сни, побоюючись асоціацій із сюрреалістичними, містичними, магічними, розмитими у гіперреальностях зацікавленнями деяких своїх знайомих, для яких сон відігравав роль, набагато важливішу від дійсності. Не любив езотерично-окультного аматорства, таємничих зібрань довкола круглого стола у зашторених кімнатах, викликання духів під паморочливі пахощі ароматичних свічок, сумбурного і хаотичного зацікавлення японістикою, латиноамериканістикою, африканістикою, санскритом, ведами і вченням Блаватської. А особливо зацикленості на своїх снах, намагань інтерпретувати їх за допомогою сонників, кавової гущі чи карт таро. На його думку, з таким же успіхом можна було б робити висновки про своє майбутнє, порівнюючи лінії на долоні із візерунками на шматках березової кори, зрізаної у місцях, де збиратимуть сік. Маркіян не любив усього цього і тому нікому не розповідав про свої нав’язливі спогади, які з тим же успіхом могли бути снами.

Він добре пам’ятав роздовбаний «Ікарус», яким добирався від електрички до зупинки на Свитязі, поблизу кемпінгу. У нього був важкий наплічник із сокирою, спальником, казанком і наметом, бо він приїхав один, а не з компанією, як завжди. Він хотів провести тут кілька днів і вперше залишився сам ночувати в лісі. Але до кемпінгу не пішов, його дратувала така стадність відпочинку, у готелях, на туристичних базах, не кажучи вже про кемпінги. Він не уявляв відпочинку в оточенні не дуже тверезих компаній, верескливих дітей, псів і котів, яких купають в озері, ретельно намилюючи спеціальним шампунем. На відпочинку він не хотів бачити нікого, окрім кількох перевірених друзів, з якими можна було провести поряд цілий день, чудово розуміючи одне одного без жодного слова.

На самому споді його важезного наплічника були книги, він завжди брав їх із запасом, бо ніколи не міг подужати котрусь від початку до кінця, завжди читав кілька відразу, перемішуючи між собою світи і реальності, подумки переносячи персонажів із одного роману до іншого, і часом від цього сюжети навіть вигравали. Хоча згодом, коли після прочитання минав якийсь час і він намагався згадати, котрий герой належить до якої книги, це часто бувало проблематично. У свідомості залишалися лише окремі враження, епізоди, сцени, а все інше зникало у чорних дірах пам’яті. Як осад, що випадає у хімічних сполуках, змішаних під час лабораторної роботи з хімії, або у бутлі з домашнім вином, що його батько тримав біля свого ліжка, нікому не довіряючи цієї пересолодженої алхімії. Таємничий процес бродіння виноградного соку супроводжувався насупленим батьковим чолом, зіпрілою від напруження лисиною, окулярами на носі, перебільшеною серйозністю, з якою батько ставився до своєї місії. Батько дратувався через найменшу спробу його потурбувати, коли розкладав на дивані товстенні папки, набиті розсипами жовтуватих листків з текстом, передрукованим через копірку із великими інтервалами і міцно приправленим загадковими термінами. Маркіян запам’ятав тільки один – «сусло», бо воно найбільше пасувало до вигляду виноградних ягід, які засипали цукром і чекали, аж поки вони зігниють брудними, щоб потім кинути їх до бутля із соком, де все це «переброджувало». І хоча суслом називалося, здається, щось цілком інше, не ці ягоди, слово це мало в собі щось гнилувате, присипане прісністю річкового намулу. Таким виходило на смак і це домашнє вино, належно не очищене і не відфільтроване, з різким кислуватим смаком. Навіть у невеликих кількостях воно залишало по собі важкий бодун. Але батьки все одно щороку заквашували брудний виноград у кількох двадцятилітрових бутлях переважно яблучного або порічкового соку і дуже пишалися кінцевим продуктом, частуючи ним родичів і знайомих і обмінюючись рецептами вдосконалення і здешевлення.

Згодом прийшла мода на газовані вина, і тепер вино зберігали уже не в трилітрових слоїках, закритих марлею та капроновими накривками, а у пластикових пляшках із-під мінеральної або солодкої газованої води. Такі пляшки тоді були ще дефіцитом, тому їх старанно мили після кожного вживання. На дачі батьки досі зберігали кілька мішків із порожніми пластиковими пляшками та скляними банками.

Газованого чи, як називали це батьки, «шампанського» ефекту досягалося за допомогою цвіту бузини, хоча Маркіян так і не збагнув, яким саме чином. Пляшки, наповнені вином із бузиновою «закваскою», швидко тверділи і могли навіть вибухнути, якщо порушити технологію наповнення та закривання. Звук від такого вибуху був значно потужнішим від пострілювання звичайних закруток, які час від часу долинали з комори.

Консервування роками займало центральне місце у застільних розмовах батьків зі знайомими, такі розмови зазвичай супроводжувались обміном журнальними вирізками з обведеним червоним фломастером моторошним словом «ботулізм». А трохи згодом на його місці фігурувало не менш моторошне «сальмонельоз», і цих захворювань боялися не менше, ніж отруєння грибами. Можливо, навіть більше, бо отруєння грибами траплялися часто, і це була знайома проблема, що автоматично понижувало її статус і рівень загрози. А ботулізм і сальмонельоз були знаними переважно з газетних публікацій та розповідей знайомих про їхніх знайомих, у яких нещодавно захворіли сусіди, «і це було страшно». Уявна небезпека, як відомо, завжди страшніша за реальну.

Саме це йому доведеться дуже чітко усвідомити і пережити у численних дублях під час кількох наступних днів, проведених з наметом, наплічником, сокирою та гітарою в одному з лісів Шацького заповідника.

Тодішній експеримент завершився глибоким розчаруванням Маркіяна у власній сміливості. Він думав, що триматиметься мужньо і не відчує ніякого страху, а сам не міг заснути, насторожено вслухався у нічну тишу, а кожен їжак, що пробігав уночі повз намет, примушував його прокидатися і злякано хапатися за сокиру. Це розчарування у собі він переживав ще довго, хоча нікому про це не розповідав і влаштовував собі не менш дитячі покарання. Наприклад, переходив запруджену автомобілями дорогу із заплющеними очима, примушуючи водіїв нервово сигналити. Довго стояв на балконі восьмого поверху, уявляючи собі, що відчуває людина, яка летить донизу. І це було ще страшніше, ніж переходити дорогу, бо Маркіян дуже боявся висоти. Упритул підходив до великих псів без намордника, які загрозливо гарчали, захищаючи господаря у шкірянці та спортивних штанях. Вкручував жарівки, не вимикаючи світла.

Але тепер, у порожній школі, його мучило не тодішнє дитяче розчарування у власній хоробрості, а те, що він ніяк не міг згадати, як називалося те озеро. Він добре пригадував куплену на автобусній зупинці кілометрівку і позначені на ній схожі на клякси з дитячого малюнка озера: Чорне, Пісочне, Пулемецьке. На Пулемецькому він теж був, ледь доїхавши до нього попутною вантажівкою. Туди вела широченна дорога, мабуть, ще дореволюційна, викладена масивними каменюками. Дорога через село Ріо-де-Пульма, як по-остапбендерівськи називалося це місце. На вантажівці він почував себе, немов на кораблі. Трясло так сильно, що назад він вирішив вертатися пішки.

А те інше озеро, мабуть, воно називалося Чорне, хоча певності він не відчував, і ця забудькуватість чомусь дуже його непокоїла, адже вона означала, що такі важливі колись для нього речі почали відходити на другий план. Так поступово він зможе забути і запах білих грибів, яких там багато на кожному кроці, і маленьких сомиків, завезених кимось колись до місцевих водойм. Рибки добре прижилися, і місцеві варять із них дуже смачну юшку. Мозолі, натерті завеликими ґумаками, в яких ловив рибу, продираючись до води крізь заболочені зарості очерету. Красноголовці, яких місцеві підмішують до білих грибів, коли збирають або сушать на продаж. Копчені вугрі, одного він тоді привіз батькам, і риба довго лежала в холодильнику, аж поки не затверділа і не набрала неприємного присмаку холодного загуслого жиру. І тоді ощадливі батьки через силу з’їли вугра, «щоб не пропав». Вони давно не вживали копченого через усі свої підшлункові, гастрити та жовчні, з тих же причин не пили пива, тому запивали вугра чаєм. Маркіяна досі пересмикувало, коли він намагався уявити собі смак цієї огидної трапези.

Цікаво було б поїхати тепер на ті озера, побачити їх дорослими очима, знову розбити намет, обкопавши його з усіх сторін, щоб вода не затікала вночі, якщо раптом піде дощ. Хоча це і не обов’язково робити там, на рівнині, це гірське правило, бо у горах погода міняється значно різкіше та раптовіше. Розпалити вогнище, збити із товстіших гілок лавку для сидіння, як це роблять справжні досвідчені туристи. Розпиляти надвоє пластикову пляшку, з горішньої частини зробити рукомийник, а до нижньої наточити березового соку.

Хоча, мабуть, ця ностальгійна подорож тільки розчарувала б його, бо ті ліси, напевно, давно освоєні туристами та відпочивальниками із як мінімум трьох країн.

Анна розповідала, що їхала зі знайомим до Шацька на машині і переплутала дорогу на карті з державним кордоном. Це трапилося у Замості, куди потрібно було їхати повз Устилуг. Прочитавши на мапі знайому назву, Анна піддалася сентиментальним дитячим спогадам і забула про свою штурманську роль. Тут, в Устилузі, знаходиться колишній літній будинок Стравінського, де було написано знамениту LeSacreduprintemps, «Весну священну». Вони з мамою колись їздили до Львова слухати музику із цього балету у виконанні заїжджої зірки. Анна тоді ще навіть не ходила до школи і добре запам’ятала цей свій перший візит до Львівської філармонії. Але поки Анна захоплено розповідала про все це своєму знайомому, з яким вони збиралися до Шацька, тобто зовсім в інший від Замостя бік, їхнє авто вже опинилося біля митного переходу. Знайомий здивувався, подивився сам до автомобільного атласу і ще довго потім соромив Анну, що вона не вміє орієнтуватися по карті. Вона і справді не вміє, бо не звертає уваги на цілий ряд важливих у цій справі деталей. Наприклад, не перевертає карти догори ногами під час зворотньої подорожі і через це постійно плутає право і ліво у дзеркальному відображенні. Це зворушливо і дуже по-жіночому, зрештою, право і ліво вона постійно плутає і без дзеркального відображення. Лівша, яку мама в дитинстві перевчила. Кажуть, для психіки це менш здорово, ніж для творчості.

Вдруге під час тої подорожі до Шацька Анна зі своїм знайомим мало не опинилася в Білорусі. Цього разу вже не з її вини, просто вони шукали дорогу до озера і не там повернули.

Можливо, вся ця шацька історія пригадалася йому через Анну та її розповіді. Хоча він добре пам’ятав свої враження від тодішньої поїздки, час від часу дбайливо перебирав їх у пам’яті, ніби витираючи від пилюки. Під кожним кущем було повно чорниць, смак яких, як йому здавалося, він і тепер безпомилково відрізнив би від базарних. Чорниці залишали на пальцях сині плями і пахли теплим повітрям мішаного лісу, промережаним павутинням і мохом. Цей мішаний ліс несподівано переходив у святковість білих березових гайків або у здорову сухість під соснами і пружний опір глиці під ногами, тягучий дух заболочених очеретів, вогкість папоротників, всюдисущість грибів, яких тут, здається, навіть більше, ніж вовчої ягоди.

Він майже не купався тоді в озері, зайнятий то приготуванням юшки, то збиранням грибів, то рибальством, на читання не вистачало часу, тільки вечорами, біля вогнища, дозволяв собі трохи побренькати на гітарі.

У дитинстві він кілька разів їздив із батьками до Шацька і ще відтоді пам’ятав, яка холодна там вода о восьмій ранку, тоді це дивувало його, бо на морі вода прогрівалася значно швидше. Зате все решта на морі було жорсткіше, ніж тут, тверда морська вода неохоче дозволяла долати свій опір і залишала на шкірі паперову солону сухість, а прісна завжди була теплувата і гидка на смак. Пісок морського берега бував вогким і холодним або розпеченим і майже ніколи не досягав помірної і лагідної температури, як тут, біля озера. Усе біля моря було розраховане на контрасти – спека і штиль, а потім раптом дощ і шторм, вранці прозора, тепла і лагідна вода, а по обіді – брудна, мулиста і холодна, якась жалюгідна імітація рослинності, що покірно вигорає ще у травні. Його морські й озерні спогади об’єднував, мирив між собою наскрізний запах дорожньої пилюки, який ще довго після повернення додому зберігала засмагла шкіра і через який йому в непровітрених і захаращених помешканнях завжди чомусь згадувалася виснажлива подорож до води. Від запаху пилюки у нього завжди починала боліти голова і чомусь живіт.

Маркіян пам’ятав також, що на Пісочному, куди вони їздили з батьками, йому сподобалося більше, ніж на Свитязі, куди вони теж їздили. Але тепер у нього навіть думки не виникало, що можна було б відпочивати на котрійсь із цих обдертих совкових баз із п’ятиразовим макаронно-маргаринним харчуванням. Це все було для цивільних, а він давно не уявляв собі відпочинку без ґумаків, сокири і казанка.

Йому пригадувалася дорога до Шацька, із праслов’янськими назвами сіл і містечок, усі ці Любомлі, Піщі, Краті, і навіть знайоме Радехів, яке тут, мабуть, має наголос на першому складі і цим відрізняється від омонімічного містечка під Сокалем. Він пригадав собі навіть рік заснування 1327, і здається, це був таки Любомль, уже недалеко від Шацька, із такими дивними, несхожими на поширені у галицьких селах будиночками, цегляними, добротними, часто пофарбованими у традиційні тут синьо-жовті кольори, із несподіваними дерев’яними прибудовами, схожими на корму пенсіонованого річкового судна. Автобус провозив його повз «Кафе № 3», і Маркіян подумав собі, що так могла б називатися популярна рок-група.

Одного ранку, це було напередодні Купала, Маркіян прокинувся і раптом згадав, що озеро називалося Соминець.

Обговорення ідеї і навіть її майбутньої реалізації ставали все інтенсивнішими. Важливо було придумати щось абсолютно оригінальне, вразити всіх і назавжди закріпити за собою репутацію непересічних і талановитих. Про це, ясна річ, не говорилося так прямо, адже попри те, що вони лише почали здобувати вищу освіту, вже встигли довідатися, що нових ідей давно не існує, можна хіба що вміло пригадувати давно забуте, акуратно присвоюючи собі його авторство.

Ідея, над обговоренням якої вони тепер так плідно працювали, виникла у них уже давно, ще на початку їхньої дружби, коли вони вперше у великій таємниці показали одне одному свої вірші, які трохи різнилися з формального боку, але тематично і навіть на рівні образів були разюче схожими. Із них потужним струменем била мрійливість, неприхована туга за справжнім коханням і прихована за коханням бодай яким-небудь, лилися ріки дощу і кави серед затишних вуличок старого міста. Площі, фронтони, парасолі, філіжанки, нечіткі силуети і невисловлені почуття. Поки кожна з них потай вписувала римовані рядки про це до власного зошита і нікому не показувала, все це здавалося геніальним. Але коли обмін написаним відбувся і було з жахом виявлено разючу схожість і повну безнадійність написаного у всіх їхніх зошитах, з’явилися тривожні сумніви у власній обдарованості. А слідом за цим прийшло рятівне рішення змінити традиційну концепцію літератури. Адже будь-яке справді яскраве явище повинно заперечувати все, що до тієї пори вважалося каноном.

– Абстрактне мистецтво традиціоналісти теж спершу вважали мазаниною, – натхненно проповідувала Маркіяна. – А у радянські часи офіційно визнаною була лише справжня соцреалістична графоманія. Тому поняття того, що є літературою, а що нею не є, – це лише справа приватного переконання кожного. Ми можемо прийняти для себе розширене розуміння літератури, і таким чином літературну вартість матиме будь-яке написане речення, важливим є не так сприйняття цього речення оточенням, як поштовх, що привів до написання, тобто наявність натхнення. Якщо той, хто писав, був охоплений поривом натхнення, творчість його справжня, у ній закладені справжні людські почуття, і ці почуття завжди можна проінтерпретувати і відчути уважному читачеві. Усяка інша творчість оголошується нами несправжньою. Це буде бомба, – завершила Маркіяна свою промову.

І всі погодилися з нею, що це справді буде нечувана досі в літературі, принаймні в українській, революція і довкола їхньої теорії десятиліттями сперечатимуться літературознавці, а згодом історики ідеї, їхні твори увійдуть до шкільної програми і канону української літератури кінця ХХ століття, вони стануть відомими. Момент цього прозріння, як це часто буває з такого типу прозріннями, припав на глибоку ніч, і від цього ейфорія від власної геніальності стала ще більшою. Вони ще довго мріяли, уявляючи себе майбутніми гуру від поділу літератури на справжню і несправжню за тільки їм відомими, хоча до кінця і не визначеними та не усвідомленими, а можливо, і неіснуючими в площинах логіки, а лише інтуїції, критеріями. І критерії ці, попри всю невизначеність, людство змушене буде визнати і прийняти як єдино правильні.

Тепер потрібно було дати назву угрупованню, здатному генерувати такі потужні ідеї. Вирішили скласти в абревіатуру перші літери власних імен, не переймаючись банальністю такого ходу.

Маркіяна

Анна

Ляна і

Яніна разом викликали дещо інфантильні асоціації, і тоді вирішили додати до гурту ще Маркіяна, хоча він і опирався, поки за його переконання не взялася Анна. Тепер назва їхнього угруповання звучала МАМЛЯ. Хоча і трохи опецькувато, зате оригінально. Вони були задоволені собою.

Для початку вирішили написати п’єсу, точніше перформанс із синкретичним поєднанням різних видів мистецтва. Текстову основу складатимуть їхні вірші, покладені на музику і зіграні Маркіяном. П’єса, а точніше перформанс, називатиметься «Три етюди зі смутком», гарно, скромно і, головне, оригінально, як чомусь їм тоді здавалося. Основною темою стане нещасливе кохання, бо такою була основна тема їхніх віршів. Відібрати вірші, які звучатимуть зі сцени, було нескладно, з цим вони впоралися за один вечір. Гірше було придумати, як пов’язати ці вірші між собою тематично.

Трохи промучившись над цим завданням, вирішили відкласти його на потім і для початку написати музику до відібраних віршів, що доручили Маркіянові.

Йому, ясна річ, найпродуктивніше працювалося із текстами Анни, і вже за кілька днів він написав шість пісень, що складалися у досить виразний цикл під умовною назвою «Мрії про нього».

Вірші Маркіяни та Яніни важче лягали на музику, а найбільше Маркіян мучився із поезіями Ляни, яка багато експериментувала з формою. Настільки багато, що, як зізнався комусь із них потай Маркіян, він не завжди здатен роздивитися у цій формі зерно змісту. Одного разу він навіть написав пародію на вірш:

твої чорниці бачили горіх

ми йшли за ними босоногим полем

і це не ти це твій болючий сполох

твої чорниці бачили горіх,

і так далі ще чотирнадцять куплетів, усе, ясна річ, з малої букви і без розділових знаків, аби не виникали підозри у схильності до традиціоналістської поетики. Куплети Маркіян залишив без змін, а рефрен звучав у його варіанті наступним чином:

твої чорниці пісяли в пиріг.

І хоча Маркіян так і не наважився показати цей приспів Ляні, вона все одно довідалася, потай образилася на Маркіяна і викреслила вірш із зошита із написом «Твори» на обкладинці.

Період творчої кризи минув, і МАМЛЯ, точніше МАЛЯ повернулася до сценарію свого перформансу, залишивши музичну частину в руках якщо не професіонала, то у кожному разі набагато досвідченішого за них Маркіяна. Після досить тривалих суперечок усі погодилися, що ідея для поетичної п’єси не мусить бути якась надто вже конкретна, тому можна залишити все як є і зробити композицію музично-поетичною. Тобто основу сценарію складатимуть пісні Маркіяна на слова Анни, які виконуватиме вона сама, до них додаватимуться пісні Маркіяни на її ж слова і її ж музику (потай розкритиковану Маркіяном, про що знала тільки Анна), на тексти Яніни Маркіян обіцяв придумати ще кілька композицій, і вона також мала би співати їх зі сцени. Без музики залишалася тільки Ляна, але вирішили, що це не проблема, оскільки вона все одно не співає, то просто прочитає свої тексти, і це навіть урізноманітнить усю імпрезу.

Ляна радо погодилася, бо комплексувала не лише з приводу відсутності музичного слуху, а й через те, що ніколи не грала в жодній самодіяльності. Якщо не рахувати шкільні ранки, на яких вона декламувала вірші, а рахувати їх не можна, бо хто ж не декламував віршів на шкільних ранках свого піонерського та комсомольського дитинства, безнадійно просяклого випарами спареного молока зі шкільних їдалень, мастики до підлоги та порошку хлорки, що старанно виконував свою майже символічну функцію і створював ілюзію чистоти, забиваючи органічний сморід дитячих туалетів смородом неорганічним.

Комплексувала Ляна і через штучні квіти у вітальні своїх батьків, з яких мама щосуботи примушувала її витирати пил. Через город і дачу, на які її примушували їздити, тоді як Маркіяна та Яніна ходили з батьками до філармонії, де у них був абонемент, а після філармонії – на каву до майстерень художників, про існування яких ні Ляна, ні її батьки не підозрювали. На дачу батьки Маркіяни та Яніни також їздили, але тільки для того, щоб посмажити шашлики і позбирати яблука в сезон, окрім дерев на їхніх ділянках росла ще трава, яку вони не підстригали.

Ляна розуміла, що рано чи пізно їй доведеться запросити до себе додому товариство, наприклад на день народження, і тоді всі побачать це. Побачать жахливий кришталь за склом, безкінечні, ніким ніколи не читані і старанно вишикувані на полицях за кольором і розміром томи Вадима Собка, Михайла Стельмаха та Павла Тичини пізнього періоду творчості, серед яких самотньо виділяється золотим тисненням перший том Джека Лондона, взятий на макулатуру (талони на решту томів у мами витягли з сумки разом із гаманцем), і два томи Євгена Гребінки. Ляні Джек Лондон був ближчим за Гребінку, хоча це і не виправдовувало такого недолугого вибору, фактично відсутності вибору. Це було не до порівняння із дубовими столами та шафами у помешканнях батьків Маркіяни та Яніни, де не було ніяких «стєнок» і синтетичних килимів на стінах, а лише масивні антикварні креденси та полиці з книгами, квіти тільки живі і тільки у керамічних вазах, ніякого кришталю, на стінах – оригінали картин сучасних художників.

Хоча всі вони мешкали у висотних новобудовах, батьки Маркіяни та Яніни опинилися там випадково. Вони не отримали помешкання у центрі міста з високими стелями, п’єцами та мідними, ще австрійськими, рукомийниками тільки тому, що відразу після одруження посварилися із батьками і вперто вирішили «як усі» стати в чергу на квартиру, замість того щоб скористатися батьківськими зв’язками. Та й район, де мешкали Маркіяна та Яніна, вважався престижнішим за той, де отримали квартиру батьки Ляни. Хоча причини цієї престижності і виглядають достатньо загадковими, бо як тоді, понад п’ятнадцять років тому, так і тепер ліфт у їхньому будинку працює нерегулярно, а дертися на тринадцятий поверх, де мешкали Маркіяна та Яніна, потрібно сходами, що ведуть крізь неосвітлені нутрощі сходової клітки, смердючі і моторошні, попри незвичну для таких будівель наявність балконів, вийти на які можна просто зі сходів. Ці балкони чомусь додавали сходам ще більшої моторошності, напіврозтрощені і позбавлені стекол двері від них тужливо гойдалися на єдиній завісі, вискрипуючи чи то погрози, чи то попередження, а вітер несподіваними поривами закидав звідти пригорщі холоду, мряки і липкого невитравного бруду.

Те, як виглядало всередині помешкання батьків Ляни, було не до порівняння із карпатськими ліжниками, якими накривали свої ліжка Маркіяна та Яніна, ці ліжники тоді ще не стали предметом кічу, який продають на кожному базарі і просто на вулицях, їх було важко дістати, і вони цінувалися людьми з хорошим смаком на відміну від штучних квітів, які так подобалися Ляниним батькам. Не кажучи вже про бібліотеки. Томи і томи, полиці і шафи, цілі кімнати світової та української класики, якихось ніколи раніше не бачених Ляною польських видань, альбомів із репродукціями, платівок із рідкісними записами. Навіть закрутки у них були якісь інші, як здавалося Ляні, вишуканіші і не такі приторно солодкі. Тільки кавовий та яєчний лікери їхні мами робили за тим самим, вирізаним із журналу «Здоровье», рецептом. Це чомусь трохи заспокоювало Ляну.

Часом, коли вони бували у Маркіяни, до її батьків приходили гості, і з сусідньої кімнати було чути уривки розмов. Це були зовсім інші розмови, ніж ті, до яких Ляна звикла під час застіль у неї вдома. Тут не розповідали анекдотів про чукч і про те, що «приходить чоловік додому, а жінка з коханцем…», а ділилися враженнями від поїздок. Найчастіше по Карпатах. Ці враження теж були зовсім незвичними для Ляни, точніше, незвичним було те, що хтось взагалі звертає увагу на такі речі. Наприклад, батько Яніни, який тепер жив із мамою Маркіяни, розповідав про гуцулку, яку бачив десь біля Косова, вона стояла у розкішній вишитій сорочці, кептарику, а замість запаски у неї була якась імпортна нейлонова шмата у великі ядучо жовто-червоно-зелені квіти, з-під шмати визирали сині спортивні штани і кеди. А батько Маркіяни, який тепер мешкав із мамою Яніни, розповів про гуцула, який приїхав до міста продати тайстру, кілька старовинних топірців і шкіряний пояс, а на всі гроші накупив штучних квітів та крепдешину на подарунки, «бо то файне». Усі сміялися, а Ляні хотілося плакати від різкого відчуття несправедливості, яке закололо її десь «у ямці», як це називалося у них вдома.

Хоча, можливо, кололо її від трохи заміцного кавового лікеру, що вони пили його разом із дорослими. Тут, у селі, під час фольклорної практики, вони також готували собі кавовий лікер. Щоправда, кави у них було мало – лише одна бляшанка розчинної індійської, тоді нерозчинна кава траплялася ще достатньо рідко. Пили переважно розчинну, яку теж було непросто дістати. Порошок розтирали із великою кількістю цукру, кількома краплями води та шматочком цитрини, заливали окропом, а в охолоджений напій вливали спирту або горілки.

Літрового слоїчка спирту, який батьки дали із собою Маркіяні з медичною метою, мало вистачити на всіх для двох тижнів щонічних чувань над писанням п’єси. Тому використовували інспіруючий напій вкрай економно, і «кавовий лікер» виходив у них лише трохи темнішим за звичайну воду і на смак аж ніяк не кавовим і не спиртовим, зате дуже солодким.

Цукор у селі дефіцитом не був навіть у цю гарячу пору закруток. Окрім цукру і солі, асортимент сільського продмагу із криво прибитими дерев’яними полицями доповнювали сірники і самотня пляшка оцту. Двічі на тиждень завозили хліб, і тільки тоді це приміщення по-справжньому ставало схожим на магазин, переважну більшість часу виконуючи роль місця зустрічі місцевих п’яниць, які, мабуть, приходили не просто так, і для них у підсобці відкривалися ширші перспективи, ніж для відвідувачів із «білого входу», не кажучи про практикантів.

Але важливим був не смак і навіть не стан алкогольного сп’яніння, досягнути якого їм так ніколи і не вдалося, а сам ритуал. Тому вони щовечора сідали за колективне писання п’єси навіть після того, як закінчилися запаси кави і спирту, і страшенно пишалися цим, як вони називали «феноменом колективної творчості». Часом на Анну з Маркіяною находило натхнення, вони забирали у Маркіяна гітару і самостійно намагалися покласти на музику свої вірші. Переважно у них виходили довгі тужливі пісні, які вони вимагали від Маркіяна підбирати на гітарі «переборчиком», а не синкопою, хоча він явно віддавав перевагу синкопі, а до переборчика ставився зневажливо. Для Ляни, яка не мала не лише музичної освіти, а й слуху, усі ці дискусії були малозрозумілими, вона більше здогадувалася з інтонацій, ніж із діалогів, у яких постійно траплялися незнайомі їй слова. Мелодії Маркіяна їй подобалися більше, хоча вона ніколи не наважилася б сказати про це вголос, аби не настроїти проти себе дівчат.

Найбільший сценічний досвід у їхній компанії мала, без сумніву, Анна. Її мама колись була солісткою столичної опери, куди потрапила не лише завдяки впливовому коханцю, тоді без впливових зв’язків нікуди не можна було потрапити, а й завдяки рідкісному колоратурному мецо-сопрано. Але через кілька років дуже успішної кар’єри і гастролювання за кордоном неплановано завагітніла від того ж коханця і не погодилася на його пропозицію позбутися дитини. Після важких пологів вона втратила голос і поїхала вчителювати до сільської музичної школи, хоча коханець пропонував влаштувати у тепле місце в столиці. Ця драматична історія не лише наповнила наскрізним трагізмом існування Анни та її матері, а і вирізнила їх серед оточення, принаймні так мама змалку виховувала Анну, плекаючи в ній відчуття обраності, інакшості, необхідності виконати таємничу місію, яка зробить її існування змістовним.

Вечорами вони з матір’ю часто вбирали вечірні сукні кольору кави з молоком, розпускали волосся, мама Анни сідала до роялю (одна з небагатьох згадок про минуле), і вони співали кілька годин підряд. Анна успадкувала від матері абсолютний музичний слух, але голос її був звичайним сопрано, хоча і добре поставленим та гнучким. Мати Анни співала тепер слабеньким мецо-сопрано, і близько не володіючи колишнім діапазоном. Колір їхніх однакових суконь був трохи світлішим за колір шкіри, на шиї кожна з них носила разок справжніх перлів, як Анна, так і її мати мали гладеньку шкіру світло-шоколадного кольору, темно-русяве ледь хвилясте волосся і яскраво-голубі очі. Навіть якби вони зовсім не вміли співати і не виділялися серед оточення ніякими іншими талантами, така незвична зовнішність примусила б односельчан ставитися до них якщо не з пошаною, то принаймні з побоюванням, як традиційно трактували надто гарних або несхожих на інших жінок.

Час від часу у розмовах про Анну та її матір виринало сказане майже пошепки «відьма», але це траплялося рідко, та і говорили про них нечасто, ще рідше говорили з ними, вони існували самотньо (чи усамітнено?), відокремлені від усіх своєю несхожістю. Ніколи не сперечалися із сусідами про межі свого городу, не радилися про те, яке насіння краще купувати, як вигодовувати курчат чи свиней. Та і не було у них ні курчат, ні свиней, ні навіть поля, єдина хата в селі без господарки, єдина хата, у якій ціла кімната була заповнена полицями з книгами. Мати Анни привезла із собою в село окрім рояля велику бібліотеку, успадковану від дідуся-архітектора. Ще дитиною Анна страшенно любила гортати старі книги у масивних твердих обкладинках, вдихати їх солодкавий запах, до якого примішувалося щось гіркувате і чомусь асоціювалося із небаченим нею тоді ще мигдалем, спостерігати, як підіймаються вгору порошинки над сторінками, і розглядати малюнки.

Однією з її улюблених книг стало якесь подарункове видання «Дон Кіхота» 60-х років російською мовою з репродукціями ілюстрацій Доре. Книга мала альбомний формат, тонкий глянцевий папір з приємною легкою жовтизною, ілюстрації були прикриті листками молочно-прозорого тонкого паперу, що його вони називали калькою. На такому папері вона вчилася обводити контури малюнка, підставленого знизу, а її мати зберігала вирізані з такого паперу викрійки старомодних фасонів одягу, зроблені тіткою, яка померла ще до народження Анни.

Мати Анни не любила готувати, і ця байдужість до всього, пов’язаного з домашнім господарством, передалася Анні. Вранці і ввечері вони харчувалися канапками із чаєм або кавою, в обід мама часом варила зупу з готових горохових брикетів і страшенно тішилася всім новинкам швидкої кулінарії, які потроху просочувалися до їхнього села з-за польського кордону. Кілька разів на місяць Анна з мамою їздили до райцентру і привозили звідти цілі торби, напаковані консервами, макаронами, крупами (вони єдині в селі закуповували крупи та цукор кілограмами, а не мішками), паперовими торбинками з приправами, бульйонними кубиками, розчинними зупами та іншими доступними напівфабрикатами.

Коли Маркіян вперше залишиться в гуртожитській кімнаті Анни вечеряти і запропонує приготувати картопляне пюре до принесеної ним печеної курки, Анна лише зниже плечима і скаже, що це неможливо, бо у неї немає торбинки з порошком для картопляного пюре. Здивований Маркіян покаже їй на картоплю, майже запліснявілу у шафці, і тоді Анна з подивом дізнається, що картопляне пюре можна готувати з цілої картоплі. Це стане для неї таким відкриттям, що вона навіть поділиться ним з матір’ю. Та лише знічено посміхнеться і відчує легкі докори сумління, але не змінить своєї звички варити картоплю виключно «в мундирах», бо чистити і різати її сирою вимагає надто великих зусиль, не кажучи вже про якесь там пюре.

Те, що Анна стане акторкою, було відомо завжди. Ще задовго до того, як тема майбутньої професії почала набувати актуальності. Обговорювалося лише те, куди саме вступати Анні, адже мати хотіла дати їй якомога кращу освіту. З дитинства Анна з мамою двічі на тиждень їздили до райцентру, де була школа дитячої театральної майстерності. Там вона брала приватні уроки вокалу та гри на фортепіано. Анна ніколи не розповідала, чому раптово змінила рішення і вступила на їхній факультет. Можливо, так сталося після того, як її вірші, надруковані кілька років тому у районній газеті, випадково потрапили на очі одному відомому столичному поетові і дуже йому сподобалися. Відтоді він опікувався Анною, давав їй почитати необхідні, на його думку, книги, кілька разів на місяць запрошував на обід. Анна показувала поетові все написане, і якби не його надто поважний вік, це могло б дати привід для пліток.

Анна, як і її мати, дуже любила вдягатися у речі з індійських магазинів, і такий гардероб добре пасував до їхніх схильних до повноти фігур. Мати Анни своїми округлими формами давно нагадувала знаних негритянських співачок, принаймні розповсюджені стереотипні уявлення про них. Фігурка Анни, наразі майже тендітна, з круглими стегнами та литками, обіцяла з віком стати такою ж, як у матері. Але ця повнота не просто личила їм обом, вона чомусь навіть підкреслювала відчуття легкості і навіть крихкої витонченості, яке створювали вони обидві, швидко крокуючи поряд у своїх довгих просторих сукнях і підібраних в тон хустках, що ними вони підв’язували довге, розпущене, ледь хвилясте волосся.

Вони щоночі сиділи у темних і порожніх шкільних коридорах і, втомившись від власної творчості, починали хором співати пісні групи, створеної та розваленої колись Маркіяном. Він спершу мляво протестував, але потім змирився.

На фольклорну практику приїхала ціла їхня група, тобто двадцять п’ять чоловік, статеву однорідність яких порушували окрім Маркіяна (для якого це була вже друга спроба здобути вищу освіту, з четвертого курсу фізичного факультету його вигнали кілька років тому) ще староста групи Тарас і викладач Петрик, якого так називали через молодий вік і якусь трохи півнячу зовнішність. Петрик щойно закінчив аспірантуру і здобути викладацький авторитет ще не встиг. Протягом кількох перших днів він несміливо намагався мотивувати МАМЛЮ піти разом із рештою групи на пошуки фольклорних здобутків, і одного дня йому це навіть вдалося. Але це був перший день після свята, і всі селяни із самого ранку подалися в поле, тож розмовляти не було з ким. Тільки Маркіяні вдалося знайти якусь дев’яностолітню бабусю, що, мабуть, була вже не надто при пам’яті, бо розповідала щось невиразне про Івана-шахтаря, який збожеволів на Купала і тепер щороку викидає когось із вікна. Після двогодинної бесіди із беззубою старенькою, яка не вимовляла половини букв, Маркіяна повернулася до школи розлючена і сказала Петрикові, що вона більше нікуди не піде. І відтоді вони справді жодного разу не вийшли виконувати свої студентські обов’язки.

Зате вже на початку другого тижня у них був практично готовий текст п’єси, точніше, поетично-музичної композиції. Сцена мала би виглядати аскетично просто, на задньому плані – дві маски з античного театру – трагічна і комічна. Акторки – вбрані у хітони блідо-рожевого і ніжно-голубого кольору, у вінках із живих квітів. Яніна запропонувала ромашки, бо їх білий колір асоціюється із невинністю. Маркіяна погодилася із кольором, але сказала, що ромашкам бракує вишуканості, тому зупинилися на ліліях. Дівчата, які по черзі виходитимуть на сцену, щоб співати або декламувати власні вірші, одягатимуть трагічну або комічну маску відповідно до змісту вірша (згодом виявилося, що комічні були зайвими). Маркіян акомпануватиме, його також вберуть у туніку і лавровий вінок. Сам Маркіян запропонував одягнути на нього костюм козла, себто сатира, щоб символізувати комічний елемент їхньої вистави. Але дівчата вирішили, що це буде надто вульгарно.

Вони перечитали текст п’єси в особах і були дуже задоволені результатом, адже музичний супровід, на їхню думку, дуже вдало доповнював тексти віршів, а все разом плавно переводило плотську проблематику кохання на вищий, метафізичний, рівень. Аби додатково підкреслити це для глядача, вони вирішили, що Ляна, як єдина акторка, яка не співає, замість читати свої вірші, виступатиме в ролі міма. А мім проголошуватиме філософські сентенції у паузах між двома піснями. Сентенцій було кілька:

– Кохання – це вічність, яку неможливо оминути.

– Світ – жорстокий, мистецтво – жертва цього світу.

– Не кохати – означає не жити.

Їм здавалося, що зайва патетичність, яку важко було не помітити у цих фразах, сприйматиметься як іронія, адже всім відомо ще з курсу античної літератури, що мім – персонаж комічний.

Аби доповнити класичне обрамлення п’єси, вони написали парод – першу пісню хору, яка виконується на початку трагедії.

Тепер потрібно було провести першу репетицію – читку тексту, щоб вирішити, як працювати далі, тобто хто візьме на себе роль режисера.

Зробити це запланували наприкінці першого тижня їхньої практики, що припадав на свято Купала. Маркіяна переконала Петрика провести святкування в лісі, біля багаття, поряд з річкою, з ворожіннями та стрибанням через багаття. Відтворити відомі і малознані купальські обряди і все старанно занести у звіт про практику. А під ранок МАМЛЯ обіцяла прочитати однокурсникам щойно завершену п’єсу і послухати критичні зауваження.

Петрикові ідея сподобалася, хоча він, як фаховий теоретик драми, сумнівався, що можна писати хороші п’єси, не знаючи теорії драми, а на другому курсі, який закінчила МАМЛЯ, цієї теорії ще не вивчають. Але він тримав ці сумніви при собі і не наважувався висловлювати у присутності доньок завідувачів кафедр, на одній із яких збирався восени почати працювати.

Увечері п’ятниці, напередодні купальської ночі, у тимчасово перетвореній на гуртожиток для практикантів сільській школі панувало пожвавлення. Студентки вбирали найкращі із привезених речей, підфарбовувалися, плели вінки. МАМЛЯ зібралася на фінальну нараду. Всі хвилювалися. Одні – за долю ворожінь, інші – з відомих усім аматорам причин. Вирушати вирішили близько дев’ятої, щоб до темряви встигнути знайти затишну галявину і назбирати дров для вогнища. Перед дев’ятою мальовнича дівоча група вишикувалася на подвір’ї школи, на неї задивлялися селяни, які проходили повз у своїх передсвяткових клопотах.

Усе так добре починалося, – як сказав би зі своєю характерною схильністю до шаблонних висловлювань мім, перенесений із класичного грецького театру до їхньої п’єси.

Місце вони знайшли майже відразу – це була оточена деревами і квітами простора галявина. Натягали і поскидали на велику купу гілок, довкола вогнища поклали грубіші колоди, на яких посідали. Практикантки весело перешіптувалися, чекаючи, поки хлопці розпалять багаття. Досить швидко стало зрозуміло, що крім Маркіяна ніхто із чоловічої частини їхньої компанії цього не вміє. Маркіяна мовчки кивнула Анні, але та й сама з повагою дивилася, як вміло Маркіян розкладає гілочки, роздуває спершу невеличке полум’я, далі докидає все грубіші дровеняки. Він же виявився єдиним, хто здогадався взяти із собою до лісу сірники. Почало сутеніти, і незабаром біля вогнища стало зовсім затишно. Пустили по колу прихоплену із собою трилітрову банку з кавовим лікером. Анна затягнула:

Ой на Йвана зілля рвала в городі садила…

Яніна підхопила, долучилися всі решта. Маркіян побренькував на гітарі.

Гілки жваво спалахували, потріскували і вистрілювали вгору вогниками, більшість із яких зникали в темряві, але деякі влучали в ноги практиканток, вкраплюючи до злагодженого хору поодинокі верески. Але поволі романтичний настрій, викликаний першими сутінками і кількома ковтками напою з трилітрової банки, почав випаровуватися. Спів потроху перейшов у суперечку про те, які саме ворожіння слід застосовувати на Купала, а які – лише на Андрія і чи існують щодо цього взагалі якісь обмеження. Усім було зрозуміло, що сама по собі ідея відтворення купальського обряду, яка так усім сподобалася, не була підготована належним чином. І тепер ніхто не знав, що робити далі – стрибати через вогонь, спускатися до річки, щоб пускати вінки, чи шукати в темряві квітку папороті. Сидіти довкола вогнища до ранку нікому не хотілося. Хтось мав би прийняти рішення і покерувати групою, але Маркіяна, Яніна, Анна і Ляна були занадто перейняті майбутньою презентацією п’єси, Маркіян захопився підбиранням мелодії до нового вірша Анни, а Петрик замріяно втупився у вогонь. Поміж практиканток почастішали незадоволені перешіптування.

І раптом здалеку почувся тріскотливий звук мотора. Всі затихли, а за якийсь час на галявину в’їхав мотоцикл з двома кремезними хлопцями. Той, що сидів ззаду, ковтнув із майже порожньої пляшки «Пшеничної», яку тримав у руці, і радісно вигукнув:

– Ого, а тут нармальна тусня!

Потім не стримався, відгикнув і автоматично додав:

– Бля.

Але тут же виправився:

– Ой, звиніть.

Мотоцикл зупинився, і хлопці зійшли, уважно роздивляючись довкола. Студентки на колодах мовчки знерухоміли і сиділи, застиглі як пам’ятники, із поскладаними на колінах руками. У декого віночки посповзали на очі, але поправити їх вони не наважувалися. Вони поводилися як загіпнотизовані крілики під пильним оком полоза, коли кожен порух жертви може наблизити момент вирішального кидка. І хоча нерухомість може наблизити цей момент із тим же успіхом, жертва чомусь обирає заціпеніння.

– Хелоу, тьолкі, – п’яно посміхнувся водій мотоцикла, дебелий і коротко пострижений, у шкірянці й обвислих на колінах спортивних штанях. – Шо у вас тут, тіпа, діскатєка?

Тьолкі мовчали. Ляна пошукала очима Петрика і побачила, як вони з Тарасом дружно відступають назад, крок за кроком, ніби збираються заховатися за нерухомий хор практиканток. Маркіян продовжував побренькувати на гітарі.

– Я фігєю, у віночках, тіпа, – продовжував водій і представився: – Я Андрюха, тіпа. А це Вєталь, – він показав на супутника, що вже допив горілку і тепер витирав руки об свої засмальцьовані спортивні штани.

– І музон є, ніштяк, – сказав Вєталь і знову відгикнув, але цього разу без «бля».

– Ну шо мовчите всі? Бачу, випить пора, а то замерзли у своїх віночках. Щас ісправим ситуацію. По бистрячку, тіпа, з’їздим, привезем ще пацанів, водкі, посидим. Ніштяк? Правда, Вєталь?

Вєталь енергійно закивав.

Маркіяна енергійно струснула головою і зробила рішучий крок уперед.

– Андрію, – сказала вона театральним голосом. Надто театральним, ясна річ, але тут було не до тонкощів.

Усі дружно повернули голови в її бік, і тільки хор, чи, якщо вам так більше подобається, масовка із практиканток у віночках, продовжувала сидіти нерухомо.

– Андрію, – повторила Маркіяна і театрально провела рукою по волоссю. – Це доля привела тебе сюди, до нас. – Андрій ступив крок до неї, Ляна здригнулася, але Маркіяна не зрушилася з місця. Тільки в голосі її з’явилася додаткова металева нотка, яка могла бути наслідком тамованого хвилювання. Хоча могла бути і додатковим акторським ефектом.

– Тебе привела доля і вона, – Маркіяна показала пальцем угору. – Твоя Іванка, вона стежить за тобою звідти, з неба. Іди до мене, покажи свою руку, ти ж бачиш, я все про тебе знаю.

Андрій раптом змінився в лиці і якось обм’як, здавалося, він зараз сяде поряд із нашими практикантками, одягне віночок і застигло втупиться у вогонь.

– З-звідки ти з-знаєш про… – запитав він затинаючись.

– Не став зайвих питань, Андрію, доля не має звички відповідати. Як ти думаєш, хто ми такі?

– З міста, тіпа, – невпевнено відповів Андрій, на не дуже свіжій майці якого було написано BOSS.

– Насправді ми – звідти, – тим же глибоким театральним голосом сказала Маркіяна і невизначено показала вгору, кудись між Чумацьким Шляхом і сузір’ям Лебедя. – І сьогодні, на Купала, – єдиний день, коли ви, смертні, можете зустрітися з нами. Ти знаєш, що цей день для тебе особливий. І тому твоя Іванка послала тобі зустріч із нами, щоб застерегти від небезпеки.

Андрій мовчав, на його верхній губі виступили краплинки поту.

Ляна подивилася на Маркіяну і побачила, що коліна у тої тремтять. Потрібна була термінова допомога, бо одне зайве слово, один неправильний рух, і хлопці отямляться та зрозуміють, що їх розводять.

– Ходи сюди, Андрію, – підхопила Ляна надто театральні інтонації Маркіяни. – Дивися, ця дівчина має очі різного кольору, невже ти не віриш, що вона бачить майбутнє?

Обоє хлопців, як заворожені, підійшли до Маркіяни, у якої справді одне око було синім, а друге – карим, і цей контраст можна було розгледіти навіть при мерехтливому світлі вогнища.

– Дай твою руку, я подивлюся, що кажуть лінії, – продовжувала Ляна і намагалася пригадати хоча б щось із прочитаного у дитинстві про хіромантію, ворожіння на картах, сонники, гадальники, побажальники і всю цю фігню з містичними блядями включно. Про блядів вона тоді ще не знала і про Подерв’янського ще не чула. А якби і чула, то напевно не замислюючись визнала б його творчість цілковитим несмаком і знущанням над справжньою високою поезією.

Але і з відомого їй на тему езотерики нічого корисного в голову не приходило, тільки якісь сумнівної точності прогнози з газети: «Ваші почуття суперечать логіці», «Стережіться блондина з карими очима», «Приховуйте ваші почуття, за вами стежать». Трохи повагавшись, Ляна вирішила, що неконкретність формулювань у даному випадку може виявитися перевагою, і впевнено взяла в руки долоню Андрія.

– Ого! – багатозначно сказала вона і відчула, як хлопець здригнувся. – Лінія серця розходиться з лінією душі. Це небезпечно, – сказала Ляна.

– Ти хочеш піти за нею, але Бог не бере тебе? – включилася в розмову Маркіяна. Рука Андрія дрібно затремтіла.

– Дай мені другу руку, – вимогливо наказала Маркіяна. Але Андрій відсмикнув обидві руки, сховав їх за спину і запитав, обводячи поглядом галявину:

– Ви шо, вєдьми?

Маркіяна зареготала, намагаючись, щоб цей сміх лунав загрозливо, але не знущально. Ляна розуміла, що вони сильно переграють, і якщо хлопці ще хоча б трохи протверезіють, то просто розмажуть їх по найближчих деревах. Мимоволі вона навіть озирнулася, щоб подивитися, чи далеко до цих дерев. Відчула, як блузка прилипає до спини, а між лопатками стікає зрадлива цівка поту.

– Можеш називати нас і так. Вам, смертним, багатьох речей не зрозуміти. Я ж казала тобі: сьогодні – єдина ніч, коли ти можеш побачити нас і почути звістку від своєї Іванки з того, іншого світу. Насправді ми не маємо тілесних оболонок. Тому не дивуйся, якщо завтра у селі ти побачиш когось, схожого обличчям на когось із них, – Маркіяна показала рукою на нерухомих дівчат, застиглі обличчя яких і справді виглядали трохи потойбічно. – Твоя Іванка чекає на тебе, але не поспішай, ти мусиш заслужити цю зустріч. Пам’ятай, що вона на небі, а потрапити туди не так просто. Бережи свою душу! Contra spem sperum!

Останню фразу Маркіяна викрикнула якимось надто високим, майже фальшивим тембром, це різонуло вухо навіть Ляні, і вона здригнулася. Не кажучи вже про те, що вона мало пасувала до ситуації за змістом. Але, мабуть, Маркіяна хотіла, аби латина прозвучала для нетренованих хлопців чимось на зразок мантри. І підтвердила версію про зв’язок із космосом.

Розрахунок виявився правильним, і попри сильну непереконливість текстів та інтонацій, у хлопців не витримали нерви, вони похапцем вилізли на свій мотоцикл і газонули поміж темні силуети дерев.

На галявині ще деякий час було зовсім тихо. Маркіян перестав побренькувати на гітарі і підкинув хмизу в багаття. Потім озвалася Ляна.

– Що це за історія про Іванку? Ти все це вигадала?

– Ні, бабця розповіла, до якої я ходила збирати фольклор. Казала, що у них у селі є хлопець, на шахті працює. Називається Андрій. Він був заручений з дівчиною, Іванкою, у якої на Купала був день народження. Два роки тому він пішов у цей день свататися до її батьків, а вона – з подругами на річку. Поки обмивали заручини, дівчина втопилася. А цей Андрій зійшов з розуму, тепер п’є, і всі його бояться. Вже двох дівчат викинув з вікна на якійсь забаві. Якщо вони повернуться, нам кінець.

Маркіяна раптом сіла на землю і заплакала. Руки її тремтіли, давалося взнаки перенапруження.

– Ну що ти, Маркіяно, ти ж врятувала нас усіх. Перестань, що б ми робили, якби не ти, – втішала її Яніна.

Потім усі мовчки поскидали віночки і почали збиратися. Шлях додому у цілковитій темряві, ледь підсвіченій зорями, був значно важчим і довшим, ніж прогулянка сюди. Виявилося, що ніхто не прихопив із собою ліхтарика, та і дорогу особливо не запам’ятовували, здавалося, що вони зовсім близько від села і нескладно буде дійти назад.

Потроху приходило усвідомлення, якою небезпечною була їхня нічна пригода, всі намагалися не думати, що буде, якщо біля школи їх чекають Андрій із Вєталєм або й більша п’яна компанія. Петрик, якого трусило і в якого підкошувалися ноги, планував завтрашній від’їзд групи. Навіть сказав про це вголос:

– Завтра вирушаємо першою ж електричкою. Я не можу взяти на себе таку відповідальність.

Потім повторив це ще кілька разів, наголошуючи слово «першою», так ніби цих електричок було кілька. Насправді ж їздила тільки одна, о сьомій тридцять вранці. Йому ніхто не відповів. Петрик уявляв собі, що скаже йому декан, дізнавшись, що він повів чотирнадцять практиканток до лісу серед ночі, коли в селі повно п’яних, і йому ставало ще гірше. Його ніколи не візьмуть на роботу, якщо вся ця історія випливе. Але випливе вона все одно, рано чи пізно. А якщо ці двоє прийдуть ще раз? Що буде тоді, Петрик намагався не думати.

Вони добрели до школи, коли надворі вже сіріло, і попадали на принесені зі спортзалу гімнастичні мати, які використовували замість ліжок.

Попрокидалися аж під вечір, здоровий молодий сон переміг страх. Петрик, який встав першим, стукав молотком десь унизу. Він вирішив, що коли вже не вдалося виїхати, то слід принаймні надійно позамикати двері школи. Тим більше що перед від’їздом потрібно було віддати ключа від школи директорові, а той повернеться лише за кілька днів. Кому можна віддати ключа у відсутність директора, Петрик не знав. Його взагалі охоплювали дедалі глибші сумніви щодо власної здатності бути організатором і брати на себе відповідальність. Не кажучи вже про те, що ні двері, ні вікна у школі толком не зачинялися.

Снідали чи то вечеряли мовчки. Але поволі апокаліптичний настрій розсіявся, і всі почали обговорювати деталі вчорашньої пригоди, дивуватися Маркіяниній винахідливості, обмінюватися враженнями. Похмурим залишався тільки Петрик, і його можна було зрозуміти.

Ляна вийшла в коридор набрати води в туалеті, але дуже швидко повернулася з блідим як крейда обличчям.

– Там, у коридорі, здається, хтось є, – сказала вона, і Петрик миттю підхопився зі свого місця.

У кінці коридору він і справді побачив два червоні світлячки, які швидше за все були вогниками цигарок, звідти йшов запах тютюнового диму і чути було перешіптування.

– Ви там тойво, – сказав голос із темряви, це був голос Андрія. – Ми світло потім включим, якшо шо, не шугайтеся.

Тільки тепер Петрик збагнув, що коли півгодини тому раптом зникло світло, це не було пов’язане із звичайними, майже щоденними тут відключеннями електроенергії, і вкотре розізлився на себе за легковажність, виявляється, вчорашня пригода нічого його не навчила, він і далі наївно сподівався, що «пронесе», як двієчник на іспиті.

– Хай ця з разними очима підійде. Є базар, – сказав Вєталь і забичкував цигарку. У цілковитій тиші, яка запала після його слів, було виразно чути, як цигарка зашипіла, мабуть, потрапила на місце, куди хтось із них перед тим сплюнув.

Маркіяна зробила крок вперед, але Петрик рішуче взяв її за лікоть. Щоправда, на цьому його рішучість вичерпалася, і він не знав, що робити далі. Було ясно, що пускати дівчину саму до цих двох потвор, які з невідомими намірами вимкнули світло, не можна ні в якому разі. Але і самому йому іти до них було страшнувато. І тут йому на допомогу несподівано прийшов Тарас.

– Я замість неї, що вам потрібно, хлопці, – сказав він і попрямував до протилежного кінця коридору.

– А ти хто, тіпа, – здивувався Андрій. – Шось я тебе не помню вчора. Тільки один, кажись, був, з гітарою.

– А ми з вами не бачилися раніше, хлопці, – збрехав Тарас, сподіваючись, що Вєталь теж його не пам’ятає. – Хто ви такі і що вам потрібно?

– Вєдьма ця мені нужна з разними очима. Жениться хочу, – рішуче сказав Андрій і забичкував свою цигарку поряд з окурком друга. Знову зашипіло.

– Ніяка вона не відьма. Вона – моя дівчина. Тож усі питання прошу скеровувати до мене, – сказав Тарас, і дві пари очей уважно подивилися на його сутулу постать гуманітарія. Особливої поваги вона у них не викликала, але несподівані ускладнення в особистому житті нареченої змусили їх замислитися і придумати корективи до попереднього плану.

– А тойво, вчора вночі нам шо, привиділося? – уже з меншою впевненістю в голосі запитав Вєталь.

– Я не знаю, що привиділося вам учора вночі. Але у нас тут університетська практика, і якщо ви збираєтеся нам заважати, то матимете справу із самим деканом.

Незнайоме слово змусило хлопців пошепки порадитися. Тарас побачив, що вони старанно підготувалися до зустрічі з відьмами, одягнувши майки навиворіт і поперев’язувавши зап’ястя нитками. Невідомо, чи вплинув на них авторитет таємничого декана, чи просто вони не були аж такими грізними, як виглядали, але подальший діалог відбувався уже значно менш агресивно.

– Ми вчора тойво, – почав Андрій. – Ми єлє додому попали. Перед селом шина лопнула, якась хуйня, бо новенький мотоцикл, само не могло лопнути. Ви не думайте, шо ми тойво, просто я подумав, якшо її Іванка послала, значить, судьба, треба жениться. Але якшо то твоя тьолка, то я, канєшно, не протів. Ви вибачайте, якшо шо не так, ми не хотіли. І, цей, не обіжайтесь, я просто, бляха, по-доброму хотів.

І вони так само несподівано, як і вчора, зникли у темряві.

Ексод, тобто пісня, яку виконує хор, залишаючи сцену

Фольклорна практика щасливо добігла свого кінця, але п’єсу однокурсникам вони так і не показали. Вони взагалі так нікому і не показали цієї п’єси, попри те, що неодноразово її вдосконалювали, провели багато репетицій і навіть пошили костюми. Кілька разів призначали прем’єру, повідомляли про неї знайомих, розвішували афіші, одного разу навіть зібрали глядачів у невеличкому залі камерної сцени одного з міських театрів. Але попри їхні енергійні організаторські зусилля (чого вартувало лише домовитися про те, щоб їм дозволили скористатися залом), прем’єра так і не відбулася. Мабуть, над цією п’єсою тяжів якийсь fatum, як назвала б це їхня викладачка античної літератури. Спершу несподівано одружився Тарас, і дружина заборонила йому грати на сцені. Тарас послухався і відмовився зіграти. Термінові пошуки актора змусили перенести прем’єру, а коли все вже було готове, одружився Маркіян, причому з Анною, і це загалом не мало би зашкодити справі, але одружилися вони таємно, не повідомивши про це матері Анни, яка в день прем’єри приїхала відвідати доньку і про все довідалася. Після бурхливого з’ясування стосунків було вже не до прем’єри.

І ось вони підготували все втретє, раптом з’ясувалося, що Анна вагітна, а Маркіян покинув її і пішов до Маркіяни. Потім усе, ясна річ, налагодилося, але прем’єру відмінили, а готувати все ще раз ні в кого вже не було бажання.

Ляна згодом щасливо вийшла заміж за Петрика, захистила кандидатську, і тепер вони обоє викладають на тій самій кафедрі, завідувачем якої досі є батько Маркіяни, який все ще живе з матір’ю Яніни. Яніна викладає на сусідній кафедрі, де завідує її батько, який і далі живе з матір’ю Маркіяни. Маркіяна живе сама, має кота, якого називає Семен. Яніна виїхала за кордон і працює в університеті, живе сама, має пса, якого називає Білий.

Анна і Маркіян живуть разом із матір’ю Анни у селі. Анна викладає у місцевій школі і грає у районній самодіяльності, а також готує до друку п’яту збірку віршів під назвою «Осінь душі», вона трохи постаріла, сильно поправилася і продовжує носити тугу русу косу до пояса. Тільки через кілька років після того, як вони одружилися, Маркіян дізнався, що як Анна, так і її мати фарбували волосся. Це усвідомлення стало дуже важливим для Маркіяна, відтоді в їхніх стосунках назавжди запанувала гармонія, і його більше не хвилювало те, що русяве волосся Анни виглядає дуже неприродньо, навіть чомусь загрозливо. Адже у людей із таким кольором шкіри не буває русявого волосся, навіть темно-русявого не буває, і те, що в Анни таке волосся, завжди тривожило його, як усе незрозуміле, як надто рання сивина. А тепер усе стало на свої місця. Анна трохи розстроїлася, коли Маркіян розповів їй про своє відкриття, їй хотілося і далі приховувати від нього свою маленьку таємницю, та і природній колір волосся завжди викликає більше поваги, ніж фарбований. Але згодом вона звикла і тепер часто міняє колір волосся.

Несподівано для себе Маркіян також почав писати. Його фантастичні романи та казки для дітей виходять під псевдонімом в одному з найбільших українських видавництв і перекладені понад тридцятьма мовами світу.

В Анни з Маркіяном четверо дітей, сучасний котедж на березі лісового озера, два автомобілі і мікроавтобус для сімейних виїздів за місто. Зароблені на книгах гроші Маркіян вкладає у нерухомість і збирається у майбутньому заснувати стипендійний фонд для молодих літераторів, які пишуть українською мовою.

P.S.

Через п’ятнадцять років, коли Маркіяна після тривалої перерви переглядатиме світлини з перших університетських років, їй доведеться з подивом усвідомити, що спогади її про той період життя доволі фрагментарні. Досі вона була переконана, що ці кілька років збереглися у неї в пам’яті з фотографічною точністю, ніби розкладені у хронологічному порядку на сторінках альбому світлини, які вона будь-якої миті може витягти на поверхню, обтрусити від пилу, і відразу ж в уяві оживуть деталі, інтонації, розмови, думки і настрої. Тепер з’ясувалося, що все це справді так, за винятком одного – спогади з’являлися і зникали некеровано і процес пригадування скидався не на гортання ретельно впорядкованого каталогу, як хотілося б Маркіяні, а на випадкове витягування з капелюха папірців із порядковими номерами. Спершу це відкриття приголомшило її. Власні спогади видалися їй зимовими черевиками, хутро яких за зиму непомітно виїла міль, і тепер їй було одночасно шкода втраченого і прикро за власну легковажність і самовпевненість. Але поволі вона звикла до нового характеру своїх спогадів, які стали менш впорядкованими, але зовсім не втратили яскравості, а ефект непередбачуваності навіть додавав їм певної новизни.

Значно важче було Маркіяні змиритися з усвідомленням хибності іншого свого твердого переконання. Їй завжди здавалося, що пам’ять за самою своєю природою зберігає лише найважливіше, тож те, що забувається, автоматично слід вважати менш вагомим. Але тепер, коли яскравими залишилися у її пам’яті переважно ті епізоди, які вона звикла вважати другорядними і випадковими, цю теорію слід було переглянути. Як і її власні уявлення про головні та несуттєві речі.

Пісочниця у подвір’ї їхнього будинку, яка завжди порожніла протягом лічених днів після того, як хтось із дбайливих батьків привозив туди самоскид піску. Бабусі, які хором розпачали над спорожнілою пісочницею, обурено розводячи руками, хоча саме вони першими починали набирати пісок у відра і носити додому, аби насипати в котячі туалети. Запахи котячих екскрементів зі спорожнілої вже пісочниці. Тверде дитяче переконання, що пісочницю було поставлено на подвір’ї саме для котів і ще трохи для бабусь, які мали завдяки їй тему для розмов. Бузок під вікном, фіолетовий під вікном Яніни і білий під вікном Маркіяни. Вазонки у маминих міні-оранжереях – улітку розташованих на балконі, а взимку евакуйованих до помешкань. Затишні літні засинання під пронизливі запахи невидимої у хащах сусідських грядок матіоли. Безсистемні кружляння порошинок над ліжком у м’якому світлі призахідного сонця. Важкі поліровані дверцята сервантів у вітальні, на яких було заборонено залишати відбитки пальців. Сліди від побілки в коридорі на темному пальті. Блискучі і тверді, ніби вирізані з полакованого ватману, листки традесканцій. Батьківський дипломат із кодованим замком. Авторучки із золотими перами. Та інші дрібниці, хаотичність пригадування яких і додавала у спогади меланхолії та мрійливості. Кожна із цих картинок викликала у її пам’яті особливий настрій, перебувати в якому було приємно, ніби у теплій ванні, і кожне таке занурення у цей настрій додавало до спогаду все нових деталей, які тепер, із перспективи років, сприймалися зовсім інакше, ніж у дитинстві.

Але коли Маркіяна намагалася пригадати обличчя котроїсь із однокурсниць, які тоді були з ними у сільській школі, їй це вдавалося далеко не завжди. Такими ж уривчастими були і її спогади про тодішні нічні розмови. Навіть тексти п’єси і своїх власних віршів, які, здавалося, вона знатиме напам’ять до кінця своїх днів, тепер перетворилися лише на розпливчасте враження. Про ці тексти вона могла сказати лише те, що були вони недосконалими, надміру сентиментальними, типовими юнацькими віршами. Але всі ці слова насправді нічого конкретного не означали, це були загальники, вимовляючи які вона нічого не відчувала, емоції, такі важливі колись для неї і виражені у цих недосконалих, але дуже щирих віршах, зникли з її пам’яті. І, мабуть, саме цих бурхливих емоцій їй було шкода найбільше.

Відчинено двері до Малої Європи

Частина перша, львівська

Я не пам’ятаю, якого кольору були її очі. Можливо, не звернула на це уваги, або ж тутешні клерки зумисне ховають очі. Так їм легше виконувати свої обов’язки, до яких зокрема входить і необхідність змусити прохача нахилитися і під час розмови стояти у незручній і навіть принизливій позі. Крихітні розміри віконечка, прорізаного приблизно на висоті ваших грудей у гіпсокартонній стіні, яка розділяє «уповноважених» і прохачів, не залишає вам вибору, як не дозволяє і прочитати імені на бейджику клерка. Хоча я сумніваюся, що ці тітоньки носять бейджики з іменами. Дипломатична служба не визнає індивідуальної відповідальності, а лише колективну, майже ритуалізовану діяльність, яка служить інтересам недосяжно вищої інстанції, настільки вищої і настільки недосяжної, що це дозволяє іти на певні перебільшення, навіть на явні зловживання чужим терпінням. А ритуальна етика примушує відвідувачів упокорено згинати спину під незручним кутом і робити вигляд, що саме так і потрібно, що інтереси цієї вищої і недосяжної сили вимагали заборони прорізання зручніших віконечок, крізь які було б видно колір очей і вираз обличчя людини, з якою розмовляєш. І в цьому є своя рація, адже коли ти можеш подивитися в очі іншій людині, їй значно складніше робити вигляд, що тебе насправді не існує, а є лише викладена в анкеті інформація та фотографія, «як на закордонний паспорт», що можна хамити тобі й не соромитися цього, можна взагалі не дивитися у твій бік, ніби у гіпсокартонній стіні взагалі немає і не може бути жодного віконечка, бо будь-яке спілкування з прохачами суттєво ускладнює працівникам якісне виконання своїх обов’язків і служіння недосяжно вищим інтересам.

Я пам’ятаю лише, що колір її помади не пасував до кольору блузки, а манікюр на нігтях лущився і облітав. Можливо, саме це роздратувало її настільки, що вона обурено шпурнула мені назад заповнену анкету і бланки запрошень.

– Не можемо, прошу пані, видати вам такої візи, – це, мабуть, мало звучати по-польськи, але прозвучало якось по-прикордонному, спольщеною українською чи зукраїнізованою польською, зведеною до мінімального лексикону, необхідного для паспортно-контрабандного з’ясування стосунків. Таким чином митники зі свого боку, а контрабандисти зі свого намагаються встановити певну захисну дистанцію, обгородити себе хоча би умовним кордоном психологічного комфорту в непростому вирі морально-фінансових, а точніше, фінансово-моральних дилем, пов’язаних із діяльністю, що її тутешньою лаконічною мовою прийнято окреслювати кодовою назвою «закупи».

– Але чому не можете, адже у мене є запрошення з польського боку, я журналістка, делегована на конференцію «Мала Європа: Польща чекає на Україну», що вам заважає видати мені візу?

– На яку, ви кажете, конференцію?

– «Мала Європа: Польща чекає на Україну», – повторила я.

– У вас є віза, їдьте, – пані знервовано подивилася на свій зіпсований манікюр і перейшла на українську, мабуть, вирішила не напружуватися. А можливо, їй не сподобалася назва конференції.

– Але ж моя віза закінчується раніше, ніж конференція. Тому мені необхідна інша.

– Поки не закінчиться стара віза, не можемо видати нової.

– А чому не можна анулювати стару візу і видати нову на підставі запрошення?

– А дійсно можна, – моя пропозиція зацікавила даму з облущеними нігтями, вона знову притягнула до себе мою анкету і пішла кудись, на територію, заховану за гіпсокартонною перегородкою та віконечком на незручній висоті. Напевно, десь там і зберігаються дипломатичні таємниці.

– Ми можемо анулювати вам візу, – тут вона зробила паузу, в ході якої звичним швидким рухом поставила у моєму паспорті штамп «Анульовано». Відчувалося, що нарешті її робочий день увійшов у звичне русло, коли не потрібно відповідати на якісь дурнуваті запитання, щось з’ясовувати у начальства, яке, можливо, теж не в гуморі, зайвий раз думати про зіпсований манікюр і кран на кухні, який зараз, можливо, протікає і затоплює сусідів знизу. Коли цілий день невтомно ставиш штампи і складаєш папери до папочок із відповідними написами, про все це думати ніколи, і так воно якось веселіше. На питання: «Куди їдете?» чується стандартна відповідь: «На закупи». І все зрозуміло. Немає депортації – є віза, є депортація – теж є віза, тільки не відразу або за невеличку неофіційну винагороду (інформація неперевірена). Робота проста, і ніякого ризику. А тут якісь конференції, запрошення, одна віза, інша віза, абсолютно зайвий стрес. – Тоді ви зможете перебувати на території країни, – повторила пані за бюрком, – тринадцять днів.

– Але ж мені потрібно двадцять три, тринадцять у мене і так є. Точніше, було, – зітхнула я, – там у запрошенні все написано. Як я зможу написати статтю про конференцію, коли не буду там до завершення? А раптом у кінці хтось помре, а я не буду про це знати?

– Це ваші проблеми. А ми, до речі, не можемо поставити вам нової візи, – сказала вона, зазирнувши у мої папери, і віддала мені паспорт з анульованою візою, запрошення, анкету і дві фотографії три на чотири.

– Чому не можете?

– Бо у вас немає реєстраційного номера. Без нього ні анулювати, ні поставити візу ми не можемо.

– Але ж ви вже анулювали.

– Анулювала, але поставити не можу. Вийдіть на вулицю, зареєструйтеся і приходьте знову. Тоді буде вам нова віза. Така сама, як була (у словах «сама» і «була» вона ставила наголос на другому складі з кінця, мабуть, знову перейшла на свою піджин-польську).

– А чому анулювати візу поза чергою можна, а поставити – ні?

– Ви самі просили анулювати вашу візу, тепер ідіть на вулицю і ставайте в чергу. Якщо пощастить, за день зареєструєтеся. А можете ще сьогодні зайняти на завтра. До речі, – у голосі дами знову прозвучало щось віддалено схоже на співчуття, – у вас тут, я бачу, шенгенська віза відкрита. То, може, заїдьте в Берлін та й поставте собі там польську.

– А що, ближче ніяк не вдасться?

– Пробуйте, може, і вдасться, – в її голос повернулася попередня загрозлива інтонація.

Я спантеличено вийшла з приміщення консульства й оглянула величезний натовп на протилежному боці вулиці. У всіх, чи майже всіх, консульствах чергу чомусь вишиковують на протилежному боці вулиці, і люди перебігають між машинами, щоб встигнути зайти у проміжку поміж двома кивками голови суворого охоронця з автоматом – перший кивок у комбінації зі стриманою, але поблажливою посмішкою на обличчі означає дозвіл заходити, а другий, суворий, майже без посмішки – це знак, що заходити більше не можна, треба чекати. Ті, хто не зрозуміє цієї ледь помітної міміки, можуть напоротися на малоприємний, зате недвозначний стусан автомата поміж ребра.

«Протягом дня польське консульство видає 1100 віз», – згадала я заголовок газетної статті. З одного боку, нічого дивного, що при таких об’ємах будь-яка нестандартна ситуація дратує. Адже у них напевно бригадний підряд, і вони змагаються між собою, хто зареєструє за день більше відвідувачів. Такі, як я, сповільнюють процес, псують статистику, і це не може не обурювати. З іншого боку, мені як ніколи потрібна віза, адже під час першої частини конференції, на яку я їздила кілька тижнів тому, залишила в організаторів свій лептоп, щоб забрати наступного разу. Стояти в черзі, як порадила мені тітонька з облущеними нігтями, не можу з багатьох причин, а насамперед через сильну застуду і температуру, яка невблаганно підіймається. А надворі температура, навпаки, падає, уже мінус п’ятнадцять.

За браком інших ідей я пішла до туристичного агентства, яке вже кілька разів за помірковану суму ставило мені польські візи. В агентстві подивилися на мою незаконно анульовану візу, знизали плечима і сказали, що проблем виникнути не повинно, але про всяк випадок краще мені сходити разом із працівником фірми і здати документи. Це потриває лише кілька хвилин, стояти в черзі не потрібно, просто щоб пояснити ситуацію в разі необхідності. Я погодилася і пішла додому лікуватися.

Через два дні вранці я знову спостерігала за промерзлим до кісток уже о дев’ятій ранку натовпом із 1100 чоловік, який прагнув потрапити до Малої Європи.

– А що це у вас за паспорт? – злякано запитала представника турфірми працівниця консульства. – Тут стоїть відмова у візі.

– Ніякої відмови у візі там немає, – втрутилася я, не чекаючи відповіді працівника фірми. – Ваша колега із сусіднього віконечка помилково анулювала мені візу, а тепер я хочу, щоб мені видали нову на підставі ось цього запрошення.

Жіночка у светрі з люрексом і зовсім без манікюру покликала свою колегу, яка відразу ж мене впізнала, попри те що крихітні віконечка майже не дозволяли бачити обличчя.

– А, це ви, я так і знала, що ви ще раз прийдете. Я відразу зрозуміла, що у вас не все чисто з паперами. То у вас запрошення журналістське, то ви через туристичну фірму щось мутите, тут шось нечисто, – з ентузіазмом заговорила вона. – І в черзі ви не стояли, я спеціально виходила подивитися, чи ви стоїте, ні, не стояли. І попередні візи, навєрно, без черги брали. Знаєм ми таких хитрих. Не пройде, – в останньому слові вона знову зробила наголос на другому з кінця складі.

– Зачекайте, але до чого тут черга, ви анулювали мені візу без черги, а щоб виправити вашу помилку, я повинна стояти дві доби на морозі. Це несправедливо. І чому обов’язково потрібно стояти в черзі, чому не можна скористатися послугами турфірми?

Я відразу ж пошкодувала, що поставила їй стільки запитань відразу, але було пізно.

– Добре, добре, залишайте документи, а там подивимося, – обидві жіночки різко змінили тон, пошепталися і обмінялися хитрими посмішками. – Завтра приходьте за паспортом.

– А на скільки днів мені видадуть візу? – вирішила поцікавитися я.

– Якщо взагалі видадуть, то не знаю, – жіночка у светрі з люрексом загрозливо закрила папку з моїм паспортом.

Забирати документи виявилося значно простіше, ніж здавати. Ми з працівником турфірми знову оминули чергу і підійшли до знайомого віконечка. Там сиділа інша жіночка із бездоганним манікюром і стриманим макіяжем, вона відкрила мій паспорт і сказала:

– Ого! Такого я ще не бачила. У вас чомусь відразу дві відмови. Не знаю, що це повинно означати.

– А можна довідатися про це у консула? – запитала я.

– Можна, тільки невідомо, який консул прийняв таке рішення. Спробуйте по телефону, зараз уже все одно нікого немає.

У цей момент у мене задзвонив мобільний, який я забула вимкнути, і щоб не порушувати заборони користуватися ним на території консульства, я швидко вийшла. Та і навряд чи є сенс ще щось питати у жіночки з ідеальним манікюром. Вона ж просто видає щодня 1100 паспортів, з візами або без. Звідки їй знати, за яким принципом ці візи видають. Може, просто ставлять відмову у кожен тисячний паспорт, щоб якось відзначити цю подію. І щоб люди не думали, що так собі запросто кожен бажаючий може потрапити до Малої Європи. Це треба ще заслужити.

– Доброго дня, Польський інститут у Києві, – сказав голос із мого мобільного. – Ми хотіли б запросити вас на зустріч із міністром культури Польщі. Чи погодилися б ви приїхати на цю зустріч для висвітлення події у пресі? – ввічливо поцікавився голос.

– Дякую за запрошення, але не змогла б, – ні за що ні про що нахамила я ввічливому представнику Польського інституту і поклала слухавку.

Представник туристичної фірми чесно повернув мені гроші за свої послуги, вибачився, «що так вийшло», і дозволив дзвонити до консульства від імені фірми, можливо, це дасть якийсь кращий результат. Я подякувала і пішла дзвонити.

За цим заняттям непомітно минули кілька наступних днів, за які я довідалася, що досі переважно їздила на конференції всупереч закону, бо це заборонено з туристичними візами. Виявляється, мета поїздки повинна співпадати з метою видачі візи, і якщо у відповідному розділі анкети ви ставите риску біля означення «культура, спорт», то туризм (окрема графа анкети) вам при цьому заборонений. Хоча я і не знаю, як простежити за виконанням цієї заборони на практиці. Але якщо простежити вдасться, то вам загрожує як мінімум депортація. Від цієї новини я чомусь розізлилася ще більше і розіслала інформацію про свою пригоду колегам із польської преси. Посипалися солідарні зі мною та обурені діями консульства відгуки, колеги були готові надрукувати мій матеріал про те, що трапилося, або ж провести власне журналістське розслідування. Кілька громадських організацій Польщі виявили готовність надіслати до консульства зібрані під листами протесту підписи. Організатори конференції надіслали до львівського консульства понад двадцять запитів із проханням видати мені візу та ще десять із обуреним запитанням, чому у видачі візи мені відмовлено. Нарешті задзвонив місцевий колега-журналіст і повідомив, що радник консульства з питань євроінтеграційної співпраці згоден прийняти мене і вислухати мою проблему.

Пояснення ситуації виявилися значно складнішими, ніж могло би здаватися, адже я не знала відповіді майже на жодне із питань, що виникали у радника з питань євро-інтеграційної співпраці. Його обізнаність із діяльністю жіночок у віконечках також виглядала досить обмеженою. Він визнав, що наявне у мене запрошення дає мені право на візу, більше того, організатори конференції виявилися його знайомими, і йому стало зовсім незручно. Тож радник особисто поніс мій паспорт до будиночка на сусідній вулиці, але замість того, аби нахилятися під принизливим сімдесятиградусним кутом, зайшов до кулуарів, де, мабуть, сидів таємничий черговий консул, прізвище якого працівники, що підходили до телефону, відмовлялися називати навіть пресі. Чи особливо пресі, невідомо. І це було добре, що радникові не довелося схилятися до тітоньки у віконечку, адже моє бажання повернути свій лептоп і так уже створило надто багато незручностей оточуючим. Тільки це бажання мотивувало боротися далі, бо на конференцію мені перехотілося вже давно.

За кілька хвилин радник повернувся і повідомив, що після обіду я можу забрати свій паспорт із візою, яка дасть мені право перебувати на території Малої Європи дев’яносто днів протягом наступних півроку. Я розчулилася, подякувала і зі спокійним серцем пішла на каву.

Частина 1 1\5

Вона співала пронизливо. Не те щоб гарно чи надто вже професійно, але вкладала у цей спів усе, що могла, чи все, що мала, ніби співала востаннє, і таки примушувала звернути на себе увагу. Її супровід, джазова капела з якогось Слупська, напевно схожого на наші Броди, про які важко сказати ще щось цікаве окрім факту, що саме там народився Йозеф Рот. Не знаю, хто народився у Слупську окрім молодого польського прозаїка Даніеля Одії. Хоча я навіть у тому, що й він там народився, не переконана до кінця, можливо, там народилися лише двоє моїх сусідів із якогось безнадійно повільного польського потяга, до якого я сіла у Кракові і відразу ж ніби назавжди прилипла спітнілою майкою до розпеченого вагонного сидіння. Вони були молоді, але вже безнадійно розмірені і неквапливі. І навіть якби вони не сказали, що живуть у Слупську, це можна було б зрозуміти з надмірної ретельності, з якою були запаковані їхні канапки, які вони чемно з’їли о правильній годині, хоча я сумніваюся, що їм дуже цього хотілося у таку спеку, з тої уважності, з якою вони вираховували спершу хвилини, а потім десятки хвилин спізнення нашого поїзда, тої неймовірної, як на мене, обізнаності у подробицях правил залізничного руху, стривоженості тим, через який потяг ми знову стоїмо, чи так буває часто, а якщо буває, то з яких причин. Усі ці розмови, старанно випрасувані штани і навіть футболки з акуратним кантиком на короткому рукаві, ці кросівки і шкарпетки попри тридцятиградусну спеку, ці кросворди у кольорових журналах і якась передчасна приреченість у поглядах одне на одного. Хоча, можливо, останнє слід пояснювати спекою, а не місцем проживання. Все одно, було у всьому цьому щось слупське, чи, якщо хочете, бродівське (стрийське, сокальське, червоноградське, житомирське), принаймні, наскільки я можу собі це уявити.

Музиканти були вправні, але в їхній грі відчувалося щось на зразок хобі. Напевно, працюють бухгалтерами чи сисадімінами у своєму Слупську або в поближньому районному центрі і грають разом лише на вихідні, вільні від родинних обов’язків. Старанно слухають усі нові записи, мають непогані інструменти, але погляди їхні якісь згаслі, ситі і втомлені. Так ніби грають у ресторані, а не на джазовому фестивалі. І цей контраст поміж її невправною і неотесаною, але чесною і самовідданою манерою виконання, її шаленою енергією, яку вона береже спеціально для сцени, і їхнім відстороненим та холодним, хоч і грамотним виконанням не шкодив їм, а навпаки, викликав зацікавлення. Здавалося, що вони, як погано зчеплені вагони повільного поїзда, що мають шанси доїхати завдяки повільності свого руху, але можуть не витримати коливань і розпастися просто посеред дороги. Щось таке завжди заворожує і примушує спостерігати не відриваючи погляду.

– Maple Leaf Rag, – сказав хтось за моїм столиком, можливо, розсіяний кельнер, у якого годі було чогось допроситися, а якщо і вдавалося зловити його за полу, він відразу ж робив таку знуджену і водночас заклопотану міну, що ставало незручно. Мабуть, якийсь студент консерваторії чи молодий джазист влаштувався кельнером, щоб безкоштовно потрапити на концерти. А тут усі хочуть пива і коньяку, замість того щоб тихо сидіти і насолоджуватися музикою. Можна зрозуміти ідеалізм його роздратування.

Це справді був знаменитий «Кленовий листок», лакмусовий папірець справжнього джазового виконавця. Ті, хто наважується виконувати його зі сцени, роблять це не просто тому, що їм подобається твір, вони здають іспит на перехід до вищої ліги джазових виконавців, потрапити до якої можуть лише вибрані. Навіть сонні слупські музиканти раптом прокинулися і зіграли стандарт значно жвавіше і підтягнутіше, ніж усе, що звучало перед тим. А вона імпровізувала так, ніби це був останній виступ у її житті. Я подивилась уважніше, і її обличчя здалося мені знайомим, хоча до сцени було не дуже близько.

Після групи зі Слупська грали якісь українські хлопці з Дніпропетровська, трохи схожі на ресторанних музикантів. Уже на третій композиції я пробачила всі недоліки музикантам зі Слупська і пішла за куліси брати у них інтерв’ю.

– Скотт Джоплін – це справжній король реґтайму. Хоча багато хто і не вважає реґтайм джазом, але ми усією групою захоплюємося творчістю Джопліна та інших видатних американських джазистів 20-х років, – завчено і гладенько розповідали моєму диктофонові музиканти зі Слупська. Відчувалося, що кожне їхнє слово продумане, що інтерв’ю вони дають далеко не вперше, що у тому їхньому Слупську, мабуть, насичене джазове життя, чи принаймні у своєму середовищі вони вважаються королями. Рок-н-рольне світовідчуття у них уже залишилося позаду, кожному було під, а то і за сорок. Драйв зник, натомість з’явилися респектабельність та дорогі інструменти. І це, мабуть, добре. Зараз мені доведеться розмовляти із дніпропетровцями у завеликих або затісних засмальцьованих секондхендівських костюмах крою ранніх 80-х. У них рок-н-ролу буде більше ніж потрібно. Та і драматизму не менше, ніж у життєписі Скотта Джопліна. Бо ж Дніпропетровськ – колишня столиця джазу, принаймні одна з колишніх. Та і тепер там, мабуть, не все аж так погано з музикою, але чомусь звідти приїхали саме ці горе-музиканти. Така сумна еволюція. Хоча, можливо, це просто недолік організації фестивалю.

Вона мовчала протягом усього інтерв’ю, музиканти самі сказали, що дівчина співає з ними тільки у Львові, вони познайомилися вчора, але з першої репетиції відчули, що їм добре імпровізується разом. І я погодилася, що як на імпровіз усе це було справді на дуже високому рівні. Не знаю чому, але я так і не наважилася порозмовляти з нею.

Музиканти продовжували розповідати про життєві незлагоди Скотта Джопліна, який був їхнім кумиром, про першу американську оперу «Трімоніша», яку він написав і яку понад 60 років ніхто не хотів слухати, а потім вона стала світовою сенсацією, через півстоліття після того, як композитор помер у психіатричній клініці. Я слухала їх у піввуха, тішачись, що все так гладенько, і потрібно буде лише розшифрувати інтерв’ю, перекласти з польської, і матеріал готовий. Що ці музиканти не лише добре грають, а й добре говорять, а це з музикантами буває дуже рідко. Тим часом на сцені ведуча солодкавим голосом оголошувала наступних виконавців. І як завжди, забувала прізвища і все плутала, навіть читаючи з папірця. Зате була вбрана у свою традиційну декольтовану вечірню міні-сукню з люрексом.

Частина друга, закордонна

Організатори конференції зустрічали мене так, ніби я повернулася з довічного заслання, і можна було зрозуміти їхню радість, враховуючи трудозатрати і кошти телефонних розмов, присвячені спробам порозумітися із консульством власної країни. Я вирішила не засмучувати їх і не казати відразу про те, що, попри обіцянки радника з питань євро-інтеграційної співпраці, візу мені дали лише на десять днів. Сказала аж за вечерею, коли всі трохи розслабилися під дією алкоголю.

– Як на десять? А завершення конференції? – жахнулися організатори.

Я знизала плечима. Конференція «Мала Європа: Польща чекає на Україну», на яку було запрошено громадських діячів, політиків та журналістів з Польщі, Німеччини та України, мала на меті показати учасникам здобутки польської демократії, порівняти їх з демократією німецькою і показати українцям, до чого і якими методами слід прагнути. Перша і третя частини зустрічі відбувалися у Вроцлаві, друга в Берліні. І саме завершення конференції було найважливішим, адже наостанок були заплановані виступи українських учасників, зокрема і мій.

Аби порушити неприємну мовчанку, яка запанувала після повідомленого мною, я жартома додала, що пані за бюрком радила мені взяти візу в Берліні.

– Так це ж ідея! – вигукнув один із організаторів. – Радник із питань євроінтеграції польського консульства в Берліні – мій друг.

Частина 2 2\5

У вечірній програмі вроцлавської частини конференції я побачила знайому назву слупського джазового квартету і чомусь втішилася. Але цього разу вони грали самі, без неї. Перед початком виступу один із музикантів, той самий, що так добре орієнтувався у творчості Скотта Джопліна, розповів, що це другий їхній виступ у Вроцлаві, але цього разу вони почувають себе якось неповноцінно, бо перед тим були у Львові, де познайомилися із чудовою вокалісткою, яка після однієї репетиції імпровізувала з ними відразу на сцені, і їм це страшенно сподобалося. Вони дуже хотіли запросити її сюди, але її не відпустили з роботи, і тепер вони почувають себе неповноцінно.

І справді, попри набагато кращу визвучку й акустику, яка відрізняла вроцлавський концерт від львівського, музиці бракувало альтруїстичної енергетики солістки, яка додавала темпераменту бездоганно правильній і відлагодженій грі музикантів.

Частина третя, берлінсько-львівська

У Берліні візу мені видали без проблем. Щоправда, стару не анулювали, а просто додали ще одну. Тепер згідно з однією візою я мала право перебувати на території Польщі 33, а згідно з іншою – 10 днів. Як я довідалася в Берліні, дійсна шенгенська віза, давала мені ще по п’ять днів при в’їзді і при виїзді. Усе це виглядало трохи заплутано, тому я не здивувалася, коли митник на німецько-польському кордоні, побачивши мій проїзний документ, спітнів і знервовано витер чоло хустинкою. Потім стиснув зуби і викликав по рації підмогу, а всі пасажири поїзда зацікавлено спостерігали за перевіркою, яка тривала довше, ніж контроль усіх решти пасажирів потяга, разом узятих. Хоча, можливо, така реакція була у цих митників на всі українські паспорти, у яких потрібно ставити штампи і перевіряти дані через комп’ютер, а не просто контролювати у пасажирів саму лише наявність паспортів, максимум – те, чи паспорт ще дійсний.

– Я так вам заздрю, – зітхнула моя сусідка, німкеня. – Все життя мріяла отримати хоча б один штамп у паспорті, і так ніколи й не вдалося. А у вас усе так романтично, візи, консульства, перевірки.

Її нігті були в ідеальному стані, їх вкривав ніжно-рожевий манікюр. Обручки на її пальці не було, хоча це ні про що і не свідчить.

Розібратися у моєму паспорті тепер і справді було нелегко, у працівників польського консульства в Берліні це також зайняло чимало часу. Спочатку вони питали, чому візу мені було анульовано, далі не могли зрозуміти, на якій підставі відмовлено у видачі нової, потім довго думали над тим, чому відмов аж дві. Насамкінець попросили мене показати письмове підтвердження того, що польське консульство у Львові помилилося. Я мовчки подала їм стосик копій факсів від організаторів конференції до польського консульства у Львові (числом 43), на жоден із яких не було отримано відповіді. Далі працівники берлінського консульства спробували додзвонитися до львівського і порозмовляти із черговим консулом. Врешті зрозуміли, що справа ця надто складна, аби в неї вникати, і просто поставили мені ще одну візу.

Хепі-енд

Коли я поверталася додому після закінчення конференції, організатори дали мені запрошення на наступний захід.

Я, звичайно, подякувала і зробила вигляд, ніби зраділа, але в глибині душі дуже сумнівалася, що зможу примусити себе ще раз пройти через випробування наманікюреними тітоньками. Адже на той момент обидві мої візи знову закінчаться.

Але десь за тиждень перед початком наступної конференції мені наснився сон. Великий засніжений поїзд зразка початку минулого століття, з колесами, на яких під час руху коливалися туди-сюди за траєкторією еліпса товстенні дерев’яні палиці, з одним-єдиним, хоча і добротним вагоном. Мабуть, так виглядав поїзд, який привозив туберкульозників у Давос у романі «Чарівна гора» Томаса Манна. Потяг у моєму сні прикрашала відполірована табличка з написом «Дамъскій вагон». А нижче «Інтерсіті Львів – Європа». Цей поїзд мчав на мене з усією доступною йому швидкістю, і картинка настільки нагадувала знаменитий кадр із фільму Довженка, який примусив у паніці вибігти із залу перших глядачів фільму, що я аж прокинулася. Прокинулася з відчуттям обурення.

Не знаю, що саме викликало моє обурення: єр на табличці, що везе в Європу, відсутність у поїзді інших вагонів чи те, що єдиний вагон – дамський. Можливо, моє обурення мало більш інтелектуальні підстави, і я була незадоволена власною пасивністю, неготовністю боротися проти майбутнього, у якому зі Львова за кордон возитимуть тільки живий товар. Може, просто хотіла щось довести тітоньці за гіпсокартоном. Але наступного дня я зареєструвалася на веб-сторінці консульства і прийшла у тісячасотну чергу о вказаній порі.

Приємні сюрпризи почалися відразу ж. Протягом перших двох годин від початку робочого дня консульство уже прийняло документи від 600 осіб, тож мій порядковий номер 478 виявився запізненим, і охоронець ввічливим порухом автомата відправив мене у кінець черги. Я вирішила ризикнути і не стояти ще три години на холоді, а прийти за годину до закінчення прийому. Думка виявилася правильною, і через чверть години після приходу я вже стояла у невеличкій черзі до віконечка, де здають документи. І навіть відчула якусь специфічну радість, мабуть, азарт мисливця, який після довгих переслідувань таки бачить жертву, яку от-от підстрелить.

Я підійшла до віконечка і, нахилившись під кутом сімдесят градусів, спробувала надати своєму обличчю якомога привітнішого виразу, хоча й усвідомлювала, що цього не видно тітоньці у віконечку, а навіть якщо і видно, то вона все одно не підіймає очей на відвідувачів.

– Доброго дня, – сказала я і побачила ті самі нігті зі знайомо облупленим манікюром.

– Доброго дня, – відповіла жіночка і взяла мої папери. Я нахилилася ще нижче і почула наступне:

– Ваш реєстраційний номер недійсний, бо у написанні свого імені латинкою ви пропустили останню літеру, – вона підняла очі, і я на мить зустрілася з її абсолютно байдужим поглядом, який не виражав жодних емоцій, так ніби вона відповіла мені на питання, котра година. Це було так несподівано, що я навіть не встигла нічого відчути, окрім традиційної уже в цих стінах безнадії.

– А можна я допишу цю літеру? – про всяк випадок запитала я, хоча розуміла, що питання зайве.

– Ні, не можна, реєструйтеся ще раз і приходьте.

Я знову отримала назад свої папери уже добре знайомим різким рухом, від якого вони розлетілися в усі боки, і довелося визбирувати їх по брудній підлозі, анкета потрапила у болотяний слід чиєїсь ноги, її доведеться переписувати заново. Я не була певна, чи хочу сказати ще щось цій жіночці. Подивилася на знайомо облущені нігті і пішла геть. Цього разу в мене не було жодних сумнівів щодо подальших дій. Із якимось відчуттям якщо не приреченості, то майже усвідомленої перемоги я вчергове зареєструвалася на веб-сторінці польського консульства. Цього разу довелося витратити кілька днів, і тепер я вже мала шанси запізнитися на конференцію. Або отримати відмову на підставі протермінованого запрошення. Хоча, ясна річ, ніякого запрошення для отримання польської візи громадянам України не потрібно. Але у мене була своя, особиста гра із цими тітоньками, і ми з ними прекрасно усвідомлювали, що йдеться зовсім не про правила і їхнє порушення, ідеться про щось більше, про якийсь реслінг із візовими анкетами. І цього разу я не мала наміру здаватися.

Частина 3 3\5

Увечері я знову йшла на джаз. Останнім часом у моєму житті джаз із Польщі тісно переплітався з польською бюрократією. Це попахувало якоюсь не дуже, або навпаки, занадто реалістичною сумішшю у стилі Ґомбровіча або Селіна, хоча я і не змогла б пояснити, що між ними спільного, або що спільного у них з реалізмом. Просто у цьому випадку когось одного, Ґомбровіча чи Селіна, було би вже замало, та і реалізм усе це нагадувало все менше. Про асоціації з Кафкою говорити не варто, вони і без того занадто очевидні, навіть берлінський консул із питань євроінтеграції це зауважив. Хоча «навіть» тут, звичайно, ні до чого.

Концерт починався пізно, і я не поспішала, прогулюючись порожніми вуличками старого міста. Там, де колись у давнину був розгойданий міст, який з’єднував монастир кармелітів із Єзуїтським садом. Міст був старим і часто провалювався, про те, хто і коли падав із цього моста, ходили легенди, деякі навіть збереглися. Скажімо, про дружок із весільної процесії, які впали просто в болото на березі неіснуючої уже річки. Напевно взимку діти кидаються тут сніжками. Я пригадала відчуття безпомічності, майже розпачу, яке охоплює тебе, коли ззаду нападають відразу кілька однокласників і з азартом натирають холодним і колючим снігом. Боляче не так від снігу, який пече, і не від удару об землю, коли падаєш, як від цієї несправедливості, що ти одна, а їх багато і вони сміються над тобою.

По-сирітськи скромне ліхтарне світло окреслювало нечіткі кола на брудному снігу і слухняно переливалося в такт свіжим сніжинкам, що прагнули потрапити у зарис світла. Машини неохоче з’являлися взимку на цих вузеньких і завалених снігом вуличках. Це було приємно – чути порипування снігу під ногами, напружувати ноги, щоб не впасти на розковзаних дітьми місцях, а потім з подвійною насолодою сповільнювати крок, відчувати пісок або сіль на поверхні снігу, яка догідливо шорсткішала під ногами.

Після досить-таки пристойного концерту почався джем-сейшн. І тут знову на сцену вийшла вона. Як і тоді, у джинсах і затісній, як на її трохи підіпсуті целюлітом форми, майці, з розмазаним і надто інтенсивним макіяжем. Вона імпровізувала зі всіма і знову викладалася так, що мурашки бігли по спині. Здавалося, усе це відбувається востаннє і кожна композиція вирішує в її житті якісь неймовірно важливі питання. Я подивилася довкола і побачила, що не лише я відставила пиво на час її співу. Було якось незручно пити пиво, коли вона так пронизливо співає.

– Вона дуже хоче, щоб її взяли до якоїсь групи, але ніяк не може ні з ким домовитися, – розповідав мені сусід за столиком. – Чи то характер у неї якийсь надто стервозний. Чи то на роботі вона так зайнята, що ні на репетиції, ні на якісь виїзди часу не залишається. Ходить чутка, що у неї роман з якимось польським джазистом. Нібито вона навіть кинула роботу і хоче поїхати до нього назавжди і співати в їхній групі, але він одружений і невідомо, чи погодиться розлучитися. Так не щастить кобіті.

– Зі Слупська, – сказала я.

– Прошу? – не зрозумів сусід за столиком.

– Джазист зі Слупська, – сказала я вже впевненіше. У цей момент закінчилася чергова композиція, і вона піднесла до мікрофону свої руки. Світло впало на її нігті, і тут мене ніби щось обпекло. Я все зрозуміла.

Хепі-енд остаточний

За другим разом усе пішло гладенько. Як у черзі, так і з переглядом анкети та реєстраційного номера, аж до моменту, коли жіночка в люрексовому светрі (якась нова, я ще її тут не бачила) і зовсім без манікюру побачила мою другу польську візу, відкриту в Берліні.

– А це що таке? – обурилася вона. – Вам що, мало було тієї візи, яку ми вам відкрили?

– М-мало, – злякано сказала я, з жахом уявляючи наслідки такої сміливої відповіді, дратуючись на себе, що погодилася їхати на цю конференцію, треба було відмовитися і взагалі ніколи більше в це консульство не приходити. Але потім я згадала свій сон, згадала сусідку в черзі сюди, під номером 568, яка розповідала про те, що всього за один мінет їй не поставили депортації, хоча вона сильно протермінувала візу, про сусіда у черзі під номером 569, який збирався їхати «на клубніку», бо там платять більше, ніж «на цибулі», і планував цього разу провезти на три блоки цигарок більше, ніж завжди, про дещо старшу сусідку під номером 570, якій довелося ліпити вареники своєму «господареві», щоб він «зпоклєїв» їй виїзд без депортації. Ніхто з них навіть не припускав, що вони можуть не поїхати, що їм відмовлять у візі, і тільки мене весь час переслідував неприємний холодок за спиною і нервове збудження, як перед іспитом. Страх, трохи схожий на той напівзабутий дитячий, коли взимку виходиш із школи і щомиті сподіваєшся нападу однокласників з їхніми брутальними ніжностями. Страх перед несправедливістю, яку в тому віці ще не вмієш кваліфікувати за Фройдом. Я згадала це все, відчула адреналіновий поштовх злості і вже значно впевненіше, майже з викликом, повторила: – Мало!

Можливо, навіть з двома знаками оклику.

– Добре, – сказала жіночка в люрексі, і я не почула в її інтонації ні загрози, ні співчуття, а лише якусь байдужість. Мабуть, вона теж втомилася. – Здавайте документи, а там подивимося.

Щойно я вийшла з консульства, у мене задзвонив мобільний. Колеги із «Газети Виборчої» провели журналістське розслідування і без проблем отримали візу для третьої особи за сфальшованими даними анкети, заплативши хабара посереднику. Вони просили мене розповісти про свої візові пригоди, щоб згадати про це у матеріалі. Я хвильку повагалася між журналістською чесністю, громадянською мужністю, моральними принципами і жлобським страхом, що мені зіпсують паспорт черговою відмовою і потім через це не дадуть віз у якісь країни Великої Європи, а ще більше страхом чи навіть просто небажанням, щоб мені знову тріпали нерви всі ці тітоньки з обгризеними чи наманікюреними нігтями, в люрексі і без, яким глибоко байдужа уся ця чесна журналістика, відкрита Європа, дружба на кордоні, інша байда, яким важливо тільки не відстати від сусідки за кількістю проштампованих бланків і при нагоді відчути себе кимось важливим. Потім я ще трохи посоромилася за своє жлобство, але розповіла польським колегам свою історію у спрощеному варіанті з хепі-ендом. Мовляв, трапилося непорозуміння, з ким не буває. Мені було дуже соромно за своє боягузтво, але перед очима в мене стояла сцена із вчорашнього концерту. І раптом я уявила себе на місці тітоньки у віконечку і зрозуміла, що мене так само дратували б ці нахабні журналістки, які не знають, що це таке – штампувати щодня сотні паспортів, коли кожне лізе без черги, ще й намагається нахамити. А тобі хочеться послати це все подалі. Щоб якось домовитися з власним сумлінням, вирішила, що мені просто шкода її, адже невідомо, чи справді вона звільнилася і поїде тепер у свій Слупськ, щоб потім приїздити звідти із такими ж скляними, ситими і байдужими очима. Чи залишиться тут і буде потроху спиватися, вкладаючи у випадкові джемсейшни усю свою пронизливість. Чи може, все у неї складеться добре, і вона буде щаслива у тому своєму Слупську, і не втратить цієї енергетики. Хоча й навряд.

Мій компроміс із власним сумлінням завершився тим, що чергову польську візу мені видали. Цього разу я їхала на конференцію під назвою «Європа без кордонів», двері до Малої Європи мені було відчинено аж на дев’яносто днів протягом найближчих півроку. Але радості від перемоги я не відчула, напевно, не була це ніяка перемога.

Невловима лірика буднів

Минуло кілька днів, перш ніж я збагнула, що у спільному з сусідами коридорі відбулися якісь зміни. Упродовж кількох днів коридор залишався незвично чистим, з квартири навпроти не долинали запахи алкогольних, тваринних і людських випарів, не чулося собачого гавкоту, ввімкненого на повну потужність телевізора, навіть звуків традиційної ранкової подружньої сварки. Спершу це тішило, і я навіть подумала, наскільки щасливішими або принаймні життєрадіснішими могла б зробити багатьох із нас звичайнісінька відсутність сусідів, хоча б тимчасова. Або наявність товстіших стін у наших багатоквартирних будинках і можливість не вникати в інтимні деталі побуту людей за стіною.

Загалом я не маю нічого проти своїх сусідів. Навпаки, мене цілком влаштовує, коли вуйко Зеньо спить не біля стіни, бо тоді його хропіння мені менше чути, я давно звикла, що будильник за стіною спішить на десять хвилин, і мені навіть подобається прокидатися трохи раніше, тим більше що звук сусідського будильника, пом’якшений спільною стіною, не такий різкий і пронизливий, як дзеленчання під самим вухом. Я змирилася навіть із постійним, який ніколи не слабшає, запахом смаженої на салі бульби у нашому спільному коридорі. До таких речей із часом звикаєш, починаєш ставитися з розумінням, виявляти певну цікавість до того, як розвиватимуться події, і навіть усвідомлюєш, що тобі бракуватиме цього всього, якщо воно раптом кудись зникне. І ось тепер, коли звуки сусідської життєдіяльності більше не втручалися у моє власне життя, я раптом замість сподіваного полегшення відчула дивну спустошеність. Чомусь зовсім не тішила омріяна можливість побути на самоті, вслухатися у тишу і не виловлювати у телевізійному чи радіоефірі за стіною приглушені звуки концерту-вітання, а в «живому ефірі» зовсім не приглушені темпераментні суголосся, що виражають намагання погодити між собою непримиренні суперечності, які роздирають і водночас міцно тримають вкупі будь-яку сім’ю, не забезпечену достатньою житлоплощею.

Та повернімося до початку.

1. Відразу два новосілля

– На цьому місці ще зовсім недавно було озеро, – розповіла мені на дитячому майданчику першого ж дня після переїзду до нового помешкання дівчинка з будинку навпроти. Після цієї першої фрази вона зробила багатозначну паузу, правильно збагнувши, що справить на мене сильне враження, а далі почала вже звичне дитяче про те, хто з ким дружить, а з ким посварений, у кого який ровер і скільки ляльок, де продаються найкращі цукерки і які яблуні можна потрусити. Але я слухала не дуже уважно. Після її першої фрази я чомусь відразу уявила собі, що наш будинок, поставлений на місці колишнього озера, обов’язково повинен мати таємничу і нікому не відому історію. Наприклад, що разом із озером на цьому місці загинули русалки і водяники, і тепер їхні душі мстяться новим мешканцям, насилаючи на них дрібні побутові нещастя, тому в будинку часто ламаються крани, вода затоплює усі поверхи, дітям і дорослим постійно сняться страшні сни, всі казки, прочитані на ніч, закінчуються нещасливо, а куплені в магазині цукерки виявляються запліснявілими і зовсім несмачними. Я не була до кінця переконана в тому, чи є у русалок та водяників душі, не кажучи вже про те, чи ці казкові істоти взагалі можуть загинути, але факт існування таємничої історії у будинку, який виріс із справжнього озера, не викликав у мене жодного сумніву. Можливо, якби мені було більше, ніж п’ять років, я відразу збагнула б, що сусідська дівчинка має на увазі невеличкий ставок або й звичайнісінький котлован під фундамент, який багато років чекав на будівельників і був заповнений дощівкою, а тому ніякої романтики в тому, що його засипали, немає. Але з іншого боку, мати власну таємницю теж не так погано. Відтоді я була переконана, що рано чи пізно ця таємниця мені відкриється.

Нас було шестеро: бабця, дідусь, батьки, мій брат і я. Після тривалих спроб налагодити мирне співіснування у затишній двокімнатній квартирі у хорошому районі, з прохідними кімнатами і крихітною кухнею, мої батьки зрозуміли, що ні до чого доброго це не призведе, і почали шукати нову квартиру.

– Ми міняємо дві на чотири, але це відповідно, – сказала по телефону комусь моя мама, і значення цього загадкового «відповідно» не переставало мене мучити, аж поки ми не переїхали і я не побачила все на власні очі.

До нас тут жили кілька квартирантів студентського віку, які, напевно, вселилися відразу після здачі будинку будівельниками. Це наклало на дизайн помешкання помітний відбиток. Незвична прямокутна форма кімнат справляла враження, ніби знаходишся у помешканні, що складається із самих коридорів, довгих, вузьких і погано освітлених. На цементній підлозі лежав пошарпаний та брудний лінолеум, замість шпалер чи принаймні побілки стіни були вкриті сірим, подекуди майже чорним шаром плісняви, вітальню прикрашала вирвана «з м’ясом» батарея центрального опалення, «меблі» складалися з дірявого нічного горщика, який теж чомусь стояв у вітальні, й круглої табуретки на двох ніжках посеред кухні. Всюди впевнено порядкували великі таргани і павуки, які порозтягували свої сіті навіть над кльозетовою мушлею, а запах самої мушлі набув якоїсь особливої нотки за кількатижневий період нашого переїзду, поки туалетом ніхто не користувався. Мені ще ніколи раніше, як і ніколи згодом, не доводилося чути такого запаху. Бували інші, навіть гірші, але цей був особливим. Наша мушля пахла зовсім не так, як брудні туалети в інших помешканнях, і навіть не так, як безкоштовні громадські вбиральні, тобто схоже, але з додатком чогось пряного, так могли би пахнути кілька десятків замулених лісових озер, якби їхній запах вдалося зібрати у концентрат якомусь божевільному Жанові Батісту Ґренуєві. Не знаю, чому мені на думку постійно спадало таке недоречно романтичне порівняння. Можливо, так я проводила сама для себе якусь невидиму паралель із вигаданими мною ж русалками.

Після першої ночі у новій квартирі, проведеної на сяк-так порозкладаних матрацах, уранці у мене була висока температура, все тіло вкрилося великим червоними плямами, які дошкульно свербіли, голова боліла, у вухах шуміло і було важко пересувати ноги. Мама злякалася і повела мене до дільничного педіатра, попередньо змастивши про всяк випадок найбільш болючі місця зеленкою.

Коли я у такому вигляді з’явилася перед купкою знервованих мам і крикливих дітей, що нетерпляче вовтузилися у коридорі поліклініки, черга на мить затихла, а потім діти почали тихенько скімлити, а мами беззвучно пропустили нас без черги. Лікарка серйозно насупилася, оглядаючи поверхню мого тіла, схожу на зламаний світлофор для пішоходів, у якому червона і зелена лампи горять одночасно, попросила мене висунути язика, про всяк випадок зазирнула до правого вуха, послухала пульс, перевірила шуми в серці і багатозначно сказала: «Гм».

– Прошу? – не зрозуміла лаконічного діагнозу моя мама, але замість відповіді отримала скерування на рентген, аналізи і повторне обстеження.

Через кілька днів аналізи показали, що ні вірусний гепатит, ні туберкульозна паличка, ні вітрянка мені на разі не дошкуляють. Лікарка ще раз поміряла мені тиск, перевірила зір, зазирнула про всяк випадок до правого вуха, виписала мікстуру від кашлю та аскорбінову кислоту, пересвідчилася, що коклюшем, скарлатиною та краснухою я вже відхворіла, а потім відвела маму вбік і повідомила, що, мабуть, у квартирі доведеться виводити плюскв. Мама густо почервоніла, забубоніла щось про переїзд, квартирантів і «ці панельні будинки», але лікарка не реагувала на її знервовані виправдовування розуміючим підтакуванням, а лише мовчки дивилася у вікно і чекала, поки мама похапцем збере свої речі і ми вийдемо з кабінету. Відтоді почалася епопея маминої героїчної боротьби, яка була б неможливою без застосування марлевої пов’язки, зсунутих в одну кімнату меблів, тимчасового переселення до знайомих найвразливіших членів сім’ї і невтомного розбризкування по всіх підозрілих місцях високотоксичних сумішей. І ця боротьба завершилася першою тріумфальною перемогою над плюсквами вже через півроку. Мої найсильніші дитячі спогади не існують без гидкого і паморочливого запаху, який оточує маму у марлевій пов’язці, а мама вимітає із закутків мертвих комах.

Таргани мали стати наступними маминими жертвами, але вони виявилися живучішими, ніж плюскви, і не дали вивести себе ні «Дихлофосом», ні китайським олівцем, ні сумішшю варених яєць із борошном та борною кислотою у вигляді розкладених по всіх закутках кульок, ні навіть «Рейдом», який прийшов на зміну всім традиційним засобам боротьби. Кількість тарганів, які жили у нашій квартирі, часом зменшувалася, потім вони перестали заповзати у кімнати і зосередилися тільки на кухні, бували моменти, коли вони поводили себе майже непомітно, могла навіть створитися короткотривала ілюзія перемоги. Але ілюзія швидко зникала, і поступово ми змирилися з думкою, що таргани є органічним складником нашої квартири, як павуки чи мухи. Ми перестали звертати на них увагу і боротися з ними, тим більше що від «Дихлофосу» у мами з’явилося хронічне запалення слизової оболонки горла.

Наші сусіди вселилися майже одночасно з нами. Їх було четверо: пан Зеньо Качка, його дружина Стефа Качка, старший син Лесик Качка і молодший Пилипко. Кількість привезених ними речей, як на мене, не мала шансів поміститися у скромній однокімнатній квартирі, де всі вони збиралися жити. Але сусіди явно дотримувалися іншої думки і хвацько взялися розвантажувати привезене. Вони довго тягали меблі та клунки і шуміли при цьому так, що здавалося, ніби їх як мінімум тринадцятеро. Із нашого, тепер уже спільного, коридору долинали життєрадісні удари меблів об стіни і вхідних дверей об меблі, часом спересердя випускав із себе лайливе слово пан Зеньо, інколи зойкала пані Стефа. Ще до настання темряви їм якимось чином вдалося розміститися в однокімнатній квартирі навпроти, первісний стан якої був значно кращий за те, що довелося застати нам після переїзду, принаймні батареї не були повиривані, а на стінах не видно було грибка. Хоча, можливо, ці дрібниці просто пройшли повз їхню увагу, яку цілком поглинув непростий процес заселення.

Із сусідами треба жити в мирі, а найкраще взагалі дружити. Цим правилом користувалися мої батьки і були готові піти на жертви задля збереження дружніх стосунків. Тому робили вигляд, ніби нам не заважає, що телефон «на блокіраторі» годинами зайнятий, навіть якщо терміново потрібно кудись подзвонити. Зате вже коли ми доривалися до слухавки, теж не обмежували себе у тривалості телефонних розмов. Цьоця Стефа, вуйко Зеньо, а згодом і їхні нащадки часто позичали в нас пляшку оцту, буханець хліба, пачку солі чи десятку до «получки» і забували віддати. Ми не нагадували. З іншого боку, хто знає, що ми самі забували віддати, позичивши. Ми намагалися не зважати і на те, що пан Зеньо вночі часом вибиває головою скло в дверях спільного коридору. Навіть після того, як подібні випадки почастішали і стали повторюватися майже щоночі, а його дружина щоранку прибирала уламки скла та змивала сліди крові, вживаючи при цьому слова, які у нас вдома при дітях не казали. Часом пан Зеньо, вибивши скло, починав дзвонити у наші двері, очевидно сплутавши їх зі своїми. Сонний тато виходив до нього, мовчки клав спати під дверима сусідньої квартири, які йому відмовлялися відчиняти, а вранці так само мовчки проходив повз нього на роботу. Ми не посварилися із сусідами навіть після того, коли вони поїхали на місяць у село, залишивши телефонну слухавку поруч з апаратом.

Ми розуміли, що все це дрібниці у порівнянні з хорошими стосунками. Не заважала нам і постійна наявність у спільному коридорі одного або кількох знайомих пана Зеня, які спали, закушували або дрімали.

Зате цьоця Стефа допомагала татові дістати цемент, вапно, гіпс, фарбу для дверей, фарбу для стін, навіть натирачку для підлоги, яку тоді чомусь називали «мастикою», фанеру, поролон, пінопласт, шпаклівку, скловату, лінолеум, ацетон, змішувач, розчинник, скипідар і ще якусь таємничу речовину, яку тато у розмовах із сусідом називав «раствор» і про яку, крім надзвичайної її потрібності для нашої машини, мені більше нічого довідатися не вдалося.

Батьки навіть намагалися спонукати нас із братом дружити із сусідськими хлопцями. Старшого сина наших сусідів звали Лесик, він ходив до паралельного зі мною 6-го «Д», був худеньким, мовчазним і підтримував дружбу з нашим сусідом на поверсі Тарасиком. Я досі не знаю, яким було повне, себто паспортне ім’я Лесика, мені завжди кортіло у нього запитати, але він був таким сумним, мовчазним і нерішучим, що я не наважувалася. Раптом він соромиться свого майже дівчачого імені й образиться на мене?

А мама мені заборонила ображати сусідських хлопчиків ще після того, як ми з Лєною, Свєтою і Петриком, які жили у сусідньому будинку, бавилися в лікарню, хоча, як на мене, нічого образливого у нашій грі не було. Ми і раніше часто бавилися в лікарню, спочатку пацієнтами ставали улюблені ляльки, а потім кожна з нас по черзі. Петрик був єдиним пацієнтом чоловічої статі, і ми дуже поважали його за це. Тому досі випробували на ньому лише навики користування термометром та проведення штучного дихання за методом «рот в рот».

Але того дня перед нами виникло важливіше завдання. Ідея експерименту виникла у мене напередодні, коли я спостерігала, як ставили клізму моєму маленькому братові. Бабця сказала мені: «Дивись і запоминай хорошенько. Як виростеш, будеш імєть своїх дітей, пригодиться». Я вирішила не чекати аж так довго і відразу ж закріпити навики на практиці. Тому наступного дня принесла з дому клізму і запропонувала Лєні і Свєті навчитися ставити її на Петрикові.

Петрик був слухняним і тихим хлопчиком з довгими віями і завжди грав разом з нами у доньки-матері. Він був загальним улюбленцем серед дівчаток нашого двору та предметом жорстоких дотепів хлопчиків. Почувши про ідею експерименту з клізмою, він важко зітхнув, але погодився, він завжди на все погоджувався. Ми замотали його старими простирадлами, щоб не пручався, і напомпували через клізму водою, як вчила бабця: «Чим більше, тим лучче, шоб желудочок харашо промився». Не врахували ми тільки того, що для промивання шлунка не варто застосовувати воду із підвальної труби, принесену у дитячих відерцях з пісочниці. Після цього експерименту Петрик прохворів цілий тиждень і більше не погоджувався бути нашим пацієнтом. А його мама влаштувала скандал моїй мамі, а також мамі Лєни і Свєти. Моя мама спершу не повірила мамі Петрика, а коли я у всьому зізналася, була вкрай здивована. Мабуть, ця історія не до кінця вписувалася в її уявлення про спосіб розваг власної доньки. Мене завжди вважали дуже спокійною і тихою дитиною, яка весь вільний час проводить за читанням книжок та розведенням кактусів і не має жодних схильностей до катування сусідських хлопчиків. Про всяк випадок мама зі мною суворо порозмовляла, заборонила ображати Петрика і порадила дружити краще з Лесиком.

Лесик зовсім не цікавився вирощуванням кактусів, не мав уявлення, хто такі Шерлок Холмс, Еркюль Пуаро, Ніро Вульф, Мегре чи хоча б міс Марпл, уже не кажучи про якусь там дедукцію, вирощування орхідей чи собаку Баскервілів. Він не міг назвати жодної із найбільш вживаних злочинцями у кримінальних романах цикут, не мав уявлення, як відрізнити померлого від ціанистого калію від отруєного завеликою дозою снодійного, зовсім не орієнтувався у вогнепальній зброї, не кажучи про зброю холодну. Що там казати, цілими днями граючи із Пилипком у карти, він навіть не знав, який пасьянс був улюбленим у Наполеона на острові Святої Єлени. Більше того, він нічого не міг відповісти на запитання, як часто у нього бувають ерекції, чи була у нього вже хоч одна полюція і чи знає він, чому дівчаток час від часу звільняють від занять фізкультурою. І це при тому, що ще починаючи від 4-го класу початкової школи всі у нашому дворі тільки про це й говорили. Особливо коли стояли поруч із старшокласниками чи старшокласницями, які збиралися на перервах покурити у шкільних туалетах, чи коли бавилися у лікарню під час дитячих днів народжень. Важко було собі уявити, що хтось живе так близько, вчиться у паралельному класі й досі про це не знає. Із Лесиком можна було разом подивитися телевізор та пограти в карти, більше ніякі розваги його не цікавили. Це було нудно. Тому наша дружба тривала недовго.

2. Історія міцних напоїв, або Товариство шанувальників мистецтва

З усієї родини наших сусідів тільки вуйко Зеньо претендував на право називатися творчою особистістю.

– Я був колись, ти розумієш, як Шевченко був. Йому батько казали: «З тебе буде велике ледащо або велика людина». І мені батько так казали. Шевченко спився, і я спився. Тіко його посадили, і він прославився, а я через тую горівку зогнию в їдному з тихво підвалів, – пояснював він своїм товаришам у нашому спільному коридорі, потім брав свою пошарпану гітару і починав тужливо наспівувати: «Взєв би я бандуру…» Товариші уважно слухали, і у їхніх посоловілих поглядах на мить з’являлося щось просвітлене, мрійливе, майже нетутешнє. Часом вуйко Зеньо з класики переходив на твори власного авторства, більшість з яких була написана у складній модерністській манері, без чіткого ритму і мелодії, найчастіше на музику були покладені білі вірші, які у свою чергу характеризувалися відсутністю наскрізної теми, логічного зв’язку між окремими куплетами, не кажучи вже про якесь там римування. Ці твори важче сприймалися непідготованою публікою, могло трапитися, що той чи інший слухач починав дрімати і нечемно похропувати, але пильні сусіди тут же його розштовхували і примушували зосередитися на подальшому слуханні. Їхня терплячість викликала повагу, особливо зважаючи на те, що автор не робив пауз між окремими творами і зазвичай закінчував концерт кількагодинними імпровізаціями.

Крім музики, Зеньо проявив себе і в інших видах мистецтва. В першу чергу, у мистецтві образотворчому. Тут його творчість переважно зводилася до портретів, що додавало йому ще більше популярності серед незмінної аудиторії, бо кожен вважав за честь бути намальованим «паном художником». Самі портретовані та їхні друзі легко знаходили подібність між оригіналом та зображенням і зовсім не комплексували з того приводу, що впізнати зображеного не вдавалося окрім них більше нікому, напевно, вони вважали себе причетними до шанувальників справді високого мистецтва, яке не зрозуміти першому-ліпшому, тому жваво обговорювали та ретельно «обмивали» кожну нову роботу. Єдиним, що не викликало сумніву, була схожість усіх портретів пензля пана Зеня між собою, хоча з іншого боку, і в цьому не було нічого дивного, адже тривала дружба товариства шанувальників мистецтва у нашому з сусідами спільному коридорі і солідна кількість уже «обмитих» робіт неминуче призводила до уподібнення між собою і самих портретованих.

Ще одним талантом вуйка Зеня, який шанували всі його друзі, було вміння створювати недорогі алкогольні напої високої міцності в умовах відсутності необхідних складників. Відтоді, як товариство почало збиратися у нашому коридорі, я лише кілька разів чула там класичний запах «Пшеничної», не тої, ясна річ, фабричної, яка, на думку Зеня, «невідомо з чого зроблена», а «своєї, домашньої, з натурального продукту». Але часи натурального продукту закінчилися разом з періодом матеріального добробуту. Почалася епоха економічної кризи, яка негативно вплинула на настрій та оптимізм кого завгодно, але тільки не вуйка Зеня.

Він щодня ретельно готувався до вечірнього візиту своїх гостей. Це можна було визначити як за набором специфічних запахів, які я з часом навіть навчилася ідентифікувати, так і за відходами виробництва, які пан Зеньо спершу складав у спільному коридорі, мабуть плануючи ще попрацювати над можливостями подальшого ресайклинґу. У цьому йому переважно перешкоджала дружина, яка викидала сміття і вибачалася за незручності перед моїми батьками. Мені досі не зрозуміло, як саме у процесі виготовлення алкоголю можуть прислужитися китайський бальзам «Зірочка», яєчна шкаралупа, подерті шкарпетки чи панчохи, металеві замки від портфелів, алюмінієві ложки, рідина для пускання мильних бульбашок, шампунь «Лєсной» чи собачий нашийник проти бліх. Але пан Зеньо якимось чином використовував усі ці та багато інших складників. Найбільшою популярністю користувалися, ясна річ, духмяні одеколонні вироби вітчизняного виробництва від «Красної Москви» і «Ландиша» до «Шипру» і «Для мужчін». Я не здивуюся, якщо саме вуйкові Зеню належить першість саме такого їх використання, яка згодом отримала широку популярність і поза межами нашого спільного коридору. Протягом деякого часу в магазинах навіть спостерігався дефіцит таких товарів. Ясна річ, серед складників, використовуваних в «алхімії для підняття духу», як окреслював свою діяльність сам пан Зеньо, не обійшлося і без пального різного ступеня очищення: від високих октанових чисел 95 і 92 до нижчого і дешевшого А-76, а потім і далі, аж до солярки. Прогресування економічної кризи в державі ніяк не похитнуло винахідливості нашого сусіда та витривалості його друзів, навпаки, їхні зустрічі почастішали і почали відбуватися двічі на день. Щоразу перед цим на сусідській кухні щось готувалося і пахло, але я не ризикну перераховувати складників цього запаху, окрім класичного аромату смаженої на салі бульби, ясна річ, бо цей запах я вже ніколи ні з чим не переплутаю.

3. Сусіди і містика

Спочатку сусіди завели білого кудлатого пса і гордо назвали його Лордом, «жеби був порєдним», як пояснила мені сусідка. Але чи то народна мудрість про вплив імені на характер цього разу не справдилася, чи Лорд занадто гостро переживав невідповідність умов свого проживання до високого титулу, але цей пес став одним із найскандальніших у нашому дворі. Щодня о п’ятій ранку він починав голосно гавкати перед сусідськими дверима, що вели до спільного коридору, вимагаючи, аби його випустили на вулицю. Далі, вже на сходовій клітці, сповіщав усім, що його таки випустили, а потім, перед вікнами будинку, продовжував ранкову прогулянку видиранням вовни з хвостів сусідських котів.

Така вдача аж ніяк не могла зробити його загальним улюбленцем, тому не дивно, що з ним постійно траплялися якісь халепи. Одного разу він приповз додому закривавлений, із жалібним скавулінням і запискою, причепленою до хвоста: «Еще раз разбудіт, уб’ю суку». Невідомо, чому автор послання змінив стать Лорда, але добре принаймні те, що слова автор записки не дотримав.

Іншим разом Лорда мало не збила машина, за кермом якої хтось із сусідів розгледів власника пещеного сибірського кота Амура з третього поверху. Свого часу Лорд намагався перегризти Амурові горлянку, але в останній момент чомусь передумав. Господар автомобіля в останній момент загальмував, назавжди залишивши таємницею те, що саме було його справжнім наміром: загальмувати чи таки переїхати пса.

Часто Лорда били за викрадений із сумки неуважної господині шматок м’яса, якщо неуважна господиня, повертаючись із базару, ненадовго зупинялася поговорити із сусідкою і забувала при цьому про все на світі. Кілька разів йому пропонували отруєну їжу. Але Лорд, підтримуючи традиції всієї родини Качок, виявився напрочуд живучим і не дав звести себе зі світу.

Самим же господарям його непростий характер, очевидно, не дуже заважав. Тому вони завели ще хом’яка, за яким любив спостерігати меланхолійний Лесик, потім рибок, яких Лесик годував, а далі залишили в себе ще й приблудне кошеня, якому Лорд спершу відірвав половину вуха, а після того, як вухо загоїлося, заприязнився з ним, навіть дозволяв їсти зі своєї миски. Тваринна епопея завершилася тим, що хтось із родичів подарував сусідам крілика, мотивуючи це практичною користю і великою кількістю некошеної трави на газонах, що знімало проблему харчування. Сусіди залишили у себе ще й крілика.

Потім Лесик одружився. У це було важко повірити не лише тому, що подія трималася у великій таємниці аж до останнього моменту, коли приготування до весілля було завершено. Сама думка про одруження якось не в’язалася з тихим і сором’язливим Лесиком, який так рідко виходив з дому, що всі дивувалися, побачивши його на вулиці, і який, здавалося, крім своїх рибок і хом’яка, нікого більше не помічав. Тихішим за нього був хіба що молодший брат Пилипко, який боявся навіть задерикуватого кошеняти, яке вже встигло перетворитися на наглого кота. Пилипко рідко піднімав очі, коли розмовляв з кимось, а оскільки і на розмову він наважувався достатньо рідко, то після п’ятнадцяти років, прожитих по сусідству, я так і не можу з певністю сказати, якого кольору у Пилипка очі.

Зрештою, дивним в усій цій історії був не стільки сам факт одруження Лесика, скільки плани молодят жити разом з батьками. Всі, хто довідувався про це рішення, одноголосно зойкали: «Це неможливо!» Такої думки дотримувався весь наш будинок, усі сусідні будинки, а також родичі і знайомі родини Качок. Одностайно відреагували на цю звістку навіть шанувальники таланту пана Зеня, які одними з перших підняли чарки за здоров’я молодих у нашому спільному коридорі і ще протягом тривалого часу кожну свою зустріч починали саме з цього тосту.

Але всі ми помилялися і недооцінювали комбінаторні здібності наших сусідів. Протягом двох вечорів вони інтенсивно пересували меблі, гупали дверима, голосно дискутували і креслили на папері плани помешкання. А на третій вечір гордо покликали нас подивитися, який знайшли вихід із становища. Описати цю неймовірну конструкцію із меблів, штор, відчинених дверцят шафи і поставлених один на один стільців я не беруся. Важливим залишається результат: усі члени родини, яка відтепер складалася із цьоці Стефи, вуйка Зеня, Лесика, його дружини Свєти, Пилипка, пса Лорда, кота Гриця, крілика Ізабелли, хом’яка Лізи й акваріума з рибками, розмістилися в однокімнатній квартирі з кухнею, лазничкою, туалетом, коридором і телефоном загальною площею тридцять два квадратних метри. І протягом двох років родина мирно співіснувала, і цьому співіснуванню ніщо не заважало. Ні те, що незабаром після весілля у молодят народилося немовля. Ні те, що всі, крім цьоці Стефи, були безробітними і жили невідомо на що, точніше, на ту мінімально дозволену законодавством зарплату, яку цьоці Стефі не платили вже протягом двох років. Ні те, що вуйко Зеньо все частіше чаклував на кухні над варивом із незбагненних складників і все частіше розбивав скло в дверях спільного коридору, залишаючи сліди крові на сходовій клітці і підлозі в коридорі, яку тепер уже ніхто за ним не прибирав.

Існування сім’ї виглядало збоку доволі мирно і гармонійно, не збільшилася навіть кількість голосних сварок, переважна більшість їх, як і раніше, відбувалася між представниками старшого покоління. Молодята чи то не сварилися зовсім, чи то робили це тихо, побоюючись, аби руйнація складних меблевих конструкцій не спричинилася до нещасного випадку.

Проблеми почалися, коли вирішив одружитися Пилипко.

На той момент минуло вже три роки відтоді, як ми з Лесиком закінчили школу, і півтора відтоді, як у них з дружиною народилася дівчинка Оленка. Вперше я помітила наречену Пилипка вранці, вона виносила сміття, ще не зовсім прокинувшись, у нічній сорочці з накинутим на плечі шаликом, а потім випадково почула уривок розмови двох сусідок на сходах про те, що «молодший, видать, теж скоро жениться буде». Роки користування спільним коридором навчили мене нічому не дивуватися, коли мова йде про родину Качок, але певне зацікавлення щодо того, як їм цього разу вдасться вирішити проблему взаєморозміщення, у мене виникло.

Якщо вірити звукам, що долинали із сусідньої квартири, ситуація розвивалася не так мирно і конструктивно, як під час одруження старшого сина. Того ж вечора звуки сімейної сварки між представниками найстаршого покоління були дуже голосними, хтось часто заходив і виходив із квартири, голосно гримаючи дверима, чувся собачий гавкіт, котячий вереск, жіночий плач, потім усе різко змовкло, а вранці скло у вхідних дверях до нашого коридору було в черговий раз вибито, його уламки змітала докупи наймолодша з невісток, а ввечері, зустрівшись біля під’їзду відразу з трьома представниками чоловічого складу сімейства Качок, я помітила, що кожного з них прикрашає великий синець під оком.

Але незважаючи на тілесні пошкодження, ситуацію, очевидно, вдалося вирішити, бо того ж вечора за стіною почали пересувати меблі. Цей процес тривав приблизно тиждень, а потім з квартири сусідів зникла цьоця Стефа. Хоча в її остаточне зникнення мені не вірилося, я просто не уявляла собі, що вона зможе покинути своїх домашніх і змусити виживати самостійно. А крім того, мені здавалося, що її голос і далі час від часу долинає з-за сусідських дверей і супроводжується гострішим, ніж звичайно, запахом смаженої на салі бульби. Так ніби до страви додавали ще цибулі. Після цього на балконі квартири Качок, як правило, з’являлася свіжовипрана білизна. Цьоця Стефа і раніше брала на себе всі господарські обов’язки, тому не було б нічого дивного, якби вона продовжувала опікуватися родиною і після свого зникнення. Сусіди подейкували, що цьоця Стефа пішла до коханця, але невідомо було, наскільки можна цьому вірити, бо плітки є плітки. А крім того, її зникнення «в нікуди» набагато краще вписувалося у красиву історію про таємницю нашого будинку, що виріс із озера і тепер зберігає якусь таємницю, що проявляється час від часу. Чому б і не такими ось загадковими зникненнями мешканців.

Ще за якийсь час «вступився геть» і сам пан Зеньо, щоправда, його друзі продовжували збиратися у нашому спільному коридорі, і часом мені здавалося, що його голос теж чути з коридору, хоча вночі більше ніхто вже не вибивав шиби і не юшив кров’ю по підлозі. Можливо, пан Зеньо став менше пити, можливо, переніс свій ритуал до якогось іншого місця, а може, голос у коридорі належав не йому. Подейкували, що пан Зеньо переселився до підвального приміщення під назвою «елєватор», де раніше зберігав свої інструменти. Але тоді він обов’язково переніс би туди і зустрічі з товариством шанувальників своїх талантів, а оскільки цього не трапилося, то відсутність пана Зеня видавалася мені не менш таємничою, ніж зникнення його дружини.

Таким чином густота заселеності сусідської квартири суттєво знизилася, і тепер площу ділили між собою лише дві сім’ї. Необхідні для цього конструкції меблів уже було створено раніше, тож особливих зусиль від молодят їхнє облаштування не вимагало.

У фінансовій ситуації родини теж нічого не змінилося, принаймні офіційно. Працевлаштованою з усіх завжди була тільки цьоця Стефа, всі решта переважно проводили час вдома перед телевізором, кілька разів на тиждень зникаючи з дому на ніч, щоб повернутися вранці з якимись мішками, клунками і торбами. Сусіди називали це «вони роблять бізнес», і, можливо, саме цей таємничий бізнес спонукав наступні зникнення.

Третім щез Лорд. Уже протягом кількох тижнів перед цим пес поводився дивно. Наприклад, замість того, щоб гризтися з котами, він почав уникати зустрічі з ними, а одного разу я навіть бачила, як він люто вчепився у горло іншому сусідському псові, захищаючи Амура. Переляканий пес втік, а розгублений кіт про всяк випадок зашипів на захисника. Тоді Лорд, підібгавши хвоста, ганебно зник у кущах. Кіт розгубився ще більше.

Крім того, Лорд припинив голосно гавкати щоранку під дверима, цюняти на сходовій клітці, лякати дітей, красти ковбасу із сусідських сумок і навіть вивазюкувати свою білу шерсть по калюжах, тож тепер можна було розгледіти її природній колір. Він міг цілими днями непорушно пролежати на килимку у нашому спільному коридорі, апатично споглядаючи всіх, хто проходив повз. Траплялися дні, коли Лорд відмовлявся від їжі і не рухався зі свого килимка, навіть коли йому пропонували найбільші кістки або і шматки м’яса. У ці дні поруч із ним можна було часто знайти невеличку купку лайна, за яку пса спочатку карали, але зауваживши повну відсутність реакції на покарання, почали мовчки прибирати.

Лорд ставав трохи схожим на себе колишнього тільки в ті дні, коли мені здавалося, що з-за сусідських дверей долинає голос цьоці Стефи. Він голосно гавкав, майже як колись, і радісно метушився у спільному коридорі. Так само реагував він і на нічим не підтверджену тимчасову присутність у сусідській квартирі вуйка Зеня. Часом Лорд обнюхував сходи до підвалу, а одного разу я навіть застала його за тим, що пес переносив кісточки від свого сніданку до «елєватора» і складав під замкненими дверима. Але подібні пожвавлення траплялися дедалі рідше, пес схуд і обліз, а одного дня кудись зник. Відтоді під сусідськими дверима щоранку з’являлася невеличка купка сухого собачого лайна. Невідомо, яким чином вона потрапляла до нашого спільного коридору крізь зачинені двері.

Після зникнення пса Лесик і Пилипко почали частіше вирушати на загадкові нічні екскурсії. Часом поверталися ще тієї ж ночі і до ранку тягали через коридор важкі мішки та ящики. А часом їх могло не бути протягом кількох днів. І тоді мішків та ящиків було ще більше.

Одного разу з такої мандрівки повернувся лише Пилипко. Того вечора нічого не заносили і не виносили з квартири, натомість до самого ранку чувся голосний плач Лесикової дитини.

– Поїхав до Польщі на заробітки, – лаконічно відповідала на запитання сусідів дружина Лесика, чомусь відводячи убік очі. На питання, коли він збирається повернутися, відповідала невизначено:

– Там видно буде.

Але потім зникла і Лесикова дружина разом із дитиною.

– Поїхала в гості до мами, – не менш лаконічно відповідала на запитання дружина Пилипка.

Минув рік, але ні сам Лесик, ні його дружина так і не надумали повертатися. Тільки інколи вечорами з-за стіни, як колись, чути було приглушений дитячий плач, а під сусідськими дверима з’являлася купка собачого лайна. Зникнення решти домашніх тварин пройшло непоміченим.

Залишившись удвох у квартирі, Пилипко з дружиною деякий час продовжували існувати у виробленому попередньо ритмі, так ніби не наважувалися повірити, що на світі буває така розкіш, як однокімнатна квартира на двох. Вони продовжували розмовляти між собою пошепки, наче боялися, що їх почують, нечутно пересувалися вночі до туалету, навіть кохалися вони все ще за старою звичкою, шепочучи одне одному на вухо задихане «Тихше, тихше», яке ритмічним відлунням продиралося крізь тонку перегородку стіни між нашими помешканнями.

Але поступово усвідомлення власної свободи заволоділо ними. Вони почали все частіше вмикати музику і телевізор на повну потужність, спілкуватися, кохатися і сваритися між собою все голосніше, гримати дверима, виходячи вночі з туалету, і все частіше забували покласти слухавку на телефон, позбавляючи нас зв’язку. Більше в існуванні Пилипка і його дружини нічого не змінилося. Вдень вони і далі майже не виходили з дому, їли смажену на салі картоплю і дивилися телевізор, час від часу Пилипко зникав кудись вечорами, а вранці його разом із численними клунками привозила додому машина. Якби не голосна музика і сварки, що почастішали, про існування сусідів можна було б взагалі забути. Саме в цей момент я на кілька місяців виїхала з міста. А коли повернулася, довідалася, що одного дня приїхала міліція і почала обшук сусідської квартири. Пилипка вони забрали із собою. Пилипкова дружина теж «поїхала до мами». Квартира наразі порожня. Кажуть, туди час від часу навідується вуйко Зеньо зі свого «елєватора», але я ніколи його не бачила. Єдиним, що підтверджує цю чутку і нагадує про те, що тут жила родина Качок, є стійкий запах смаженої на салі бульби. Мабуть, він так ніколи і не вивітриться.

Конкурс Найбридкіших Смертників

Щорічний Конкурс вибору чотирьох найбридкіших хворих світу відбувався уже втринадцяте. У його бренді поєднувалися символіка Червоного Хреста і піратського прапора – на фоні білого полотнища із червоним хрестом рельєфно виділялися чорним перехрещені людські кістки і череп. Цього року Конкурс проходив в Україні. Ідея його створення належала відомому магнатові шоу-бізнесу Мао Сень-Піну із Нью-Йорка, він же забезпечував фінансування. Основних умов участі в Конкурсі було дві: невиліковне захворювання кожного з учасників та особлива потворність хвороби, яка мала викликати відразу замість співчуття. Фіналісти Конкурсу їхали у двотижневу подорож містами своїх мрій. Протягом цієї подорожі, яка ставала центральною темою світових газет, виконувалися всі забаганки хворих, які протягом туру мали брати участь у численних прес-конференціях і зустрічах з публікою, терпляче відповідати на питання і старанно оголювати перед теле– та фотооб’єктивами свої пухлини, гнійники та екземи.

Мао Сень-Пін називав цей Конкурс доброчинною акцією і тішився славою всесвітньо відомого мецената, але далеко не всі були згідні з таким визначенням. Прискіпливі недоброзичливці підрахували, що протягом цих тринадцяти років бізнесмен, користуючись статусом мецената, звів до мінімуму свої податки, а його прибутки, не в останню чергу і завдяки медіа-резонансу від Конкурсу, виросли настільки, що Конкурс можна сміливо вважати вигідною інвестицією, яка не має нічого спільного з харитативністю.

Бульварна преса відразу ж розтиражувала цифри цих прибутків, вартість нерухомості, якою володіє меценат, його щомісячні видатки, з’явилися навіть компроматні фото – Мао Сень-Пін в борделі, Мао Сень-Пін серед наркоманів, Мао Сень-Пін у дуже нетверезому стані.

Серйозна преса сумнівалася, чи можна будувати шоу-бізнес на стражданні смертельно хворих, чи морально примушувати їх виставляти напоказ свої болячки, чи добре витрачати на це кошти, звільнені від податку, бо якби ці податки пішли на лікарні, то, можливо, завдяки вчасному лікарському втручанню вдалося б зменшити кількість невиліковно хворих.

Ще більш поважні аналітичні видання друкували розлогі есеї про кризу індустрії розваг, інфляцію смаків та уподобань, притуплення людської вразливості і загальний занепад духовності та моралі. Фейлетоністи поважних аналітичних видань саркастично розмірковували про те, що шоу-бізнес ніколи не відзначався особливо тонкими естетичними смаками, але якщо раніше в центрі його уваги принаймні було вродливе людське тіло, навіть нехай у вигляді сумнівної краси силіконового стандарту, то тепер увага публіки скеровується на найпотворніше. Ще трохи, і повернеться середньовічна мода на публічні страти, тортури на дибі, спалення відьом, і тоді різко впадуть телерейтинги всіх популярних передач, навіть прямих трансляцій з боксу серед суперваговиків. Найбільші песимісти пророкували майбутній занепад й індустрії сексуальних розваг.

Мао Сень-Пін ображався на такі заяви, наводив цифри своїх щорічних пожертвувань на Конкурс, які визначалися шестизначними цифрами, не вказуючи при цьому, ясна річ, що 70% цих коштів витрачається на рекламу, і скаржився на чорну людську невдячність. Цю полеміку преса друкувала не менш активно, наводилися коментарі незацікавлених осіб і авторитетних експертів, а всі публікації, як прихильні, так і критичні, переважно передували черговому Конкурсу Найбридкіших Смертників, від чого популярність і прибутки Мао Сень-Піна неухильно зростали.

Цього року критичних голосів було особливо багато. Можливо, причиною став нещасливий порядковий номер Конкурсу і пов’язані з цим технічні недоліки. Наприклад, українських організаторів звинувачували у тому, що зникла частина виділених спонсором коштів. Ті, ясна річ, заперечували і вважали причиною таких звинувачень примітивну заздрість тих країн, які так і не стали місцем проведення Конкурсу, хоча дуже цього прагнули. Дехто вважав, що Конкурс спершу повинен пройти у всіх країнах Європейської Спільноти, а другий і третій світ можуть зачекати. Але місце кожної наступної імпрези призначав сам Мао Сень-Пін. Він обрав Україну, бо його остання, п’ята за порядком, дружина виявилася українкою і розповідала, що цей край неймовірно гарний, не кажучи вже про якість тутешніх чорноземів, останнім часом трохи підіпсуту екологічною кризою.

Четвірка невиліковно хворих українців та українок була бездоганною з точки зору журі. При всьому бажанні нікому б не вдалося дорікнути організаторам, що хвороби учасників надто поважні чи недостатньо потворні. Журі подбало і про відображення локального колориту, кожен із учасників мав найбільш розповсюджену у своїй місцевості хворобу, вияви якої були гіпертрофованими відповідно до вимог Конкурсу. Вражав і юний вік фіналістів, адже ніхто з них не мав шансів дожити до вісімнадцяти.

Тринадцятирічний Кєша з Донецька народився у сім’ї шахтарів і став першим відомим медицині випадком успадкування найстрашнішого професійного легеневого захворювання гірників. На стінках його дихальних шляхів відклалося стільки вугільного пилу, скільки збирається у дорослого шахтаря за тридцять років безперервного стажу. Вже понад три роки Кєша не може самостійно пересуватися і дихає тільки завдяки спеціальним кисневим пристроям. Хлопчик розповідав журналістам, що пісяє і какає він кров’ю, а на доказ спльовував червоною слиною у хустинку. Кєша – кількаразовий чемпіон Донецька з шахів, переможець міської олімпіади з фізики, пише вірші, причому українською мовою, що дуже дивує його родичів, адже в сім’ї ніхто, крім нього, цією мовою не володіє.

У п’ятнадцятирічного киянина Петрика місяць тому діагностували лейкемію, яка прогресує з незнаною досі лікарям швидкістю, і лікарі не гарантують, що він проживе ще хоча б півроку. Організм Петрика відмовився перетравлювати їжу, а м’язи кишківника – стримувати кал та сечу, тому коли хлопець не носив підгузника, то всюди залишав за собою брудні смуги та калюжі. М’язи Петрика поволі відмирають. Минулого місяця у нього віднялися руки і ноги, а волосся почало рости всередину, що супроводжується сильними головними болями. Петрик демонстрував журналістам рентгенівські світлини свого черепа і щокілька хвилин закочував очі, голосно стогнав і бився в конвульсіях, на губах у нього з’являлася піна з неприємним запахом.

Одинадцятирічна Леся і дванадцятирічна Орися зі Львова зрослися тілами, немов сіамські близнючки, хоча насправді були лише сусідками. Трапилося це кілька років тому. Вони мешкали недалеко від військового полігону, і необережно кинута звідти граната якимось чином долетіла до дитячого майданчика і розірвалася просто в пісочниці, повз яку саме проходили дівчатка. Діти чудом залишилися живі, але вибухова хвиля міцно притисла їх одну до одної і поплавила шкіру, а розпечене м’ясо годі було розірвати. Лікарі відмовилися оперувати, бо шанси на успіх були надто мізерні. Після пережитого внутрішні органи дівчаток були у такому ж зужитому стані, як у 80-річних бабусь. У Лесі та Орисі трусилися руки, підгиналися ноги, волосся було сивим, а зуби штучними. На їхньому спільному, туго перебинтованому передпліччі можна було роздивитися шматки поплавленої вибухом плоті, яка визирала з-поміж бинтів гнійними шматками. Молодими залишилися тільки пружні сідниці та тугенькі, щойно заокруглені груденята. Леся і Орися стали фаворитками чоловічої частини журі, а Кєша і Петрик – жіночої.

Перший серйозний скандал у пресі вибухнув після того, як з’ясувалося, що діти-смертники з невідомих причин різко змінили маршрут своєї подорожі і тепер замість Венеції, Парижа, Нью-Йорка і Праги оглядатимуть Познань, Ґданськ, Лодзь і Краків. Більше того, вони не подорожуватимуть у бізнес-класі найкомфортніших світових авіаперевізників, як їхні попередники минулих років, а їздитимуть по містах Польщі міні-автобусом, щоправда, німецького виробництва. Зате кожен із них отримає решту спонсорських коштів готівкою, що стане нововведенням у сценарії Конкурсу. Газетярі звинувачували українських розпорядників у відмиванні грошей, у жорстокості до дітей і навіть у намаганні «покласти гроші їм у могилу». Адже невідомо, чи витримають важко хворі діти таку виснажливу мандрівку. Декілька українських газет надрукували документи з підписаною дітьми та їхніми батьками згодою на таку зміну маршруту і гарантували справжність цих документів. Після цього скандал трохи вщух, але у пресі продовжували з’являтися незадоволені відгуки.

А тим часом завершилися останні приготування, і діти вилетіли з Києва спеціальним рейсом до Варшави, звідки їх відразу ж перевезли до Познані – місця офіційного початку подорожі. Там на них уже чекали місцеві журналісти, які з’їхалися сюди на автомобілях з модними патріотичними наклейками із зображенням польського герба, у якому замість білого орла був чорний німецький, підписаний: «Я гордий, бо я із Сілезії». Таким чином сучасна свідомість місцевого населення впоралася з історичною травмою багаторічного панування німців на тутешній території.

На летовищі дітям роздали туристичні буклетики англійською та французькою мовами, з яких можна було довідатися координати місцевих готелів, ресторанів, музеїв та повій, а також прочитати, що назва міста Познань походить від слова «пізнатися», бо саме тут багато століть тому зустрілися засновники міста, брати Лех, Чех і Рус.

Відразу ж після обіду в дорогому ресторані за дітьми прийшов екскурсовод, який вважався одним із найкращих місцевих істориків та краєзнавців.

– Познань – місто церков, – такими словами почав свою розповідь краєзнавець і протягом наступних дванадцяти з половиною хвилин перелічував міські церкви, архітектурні стилі, роки будівництва, руйнації та відбудови, прізвища архітекторів. Так-от, Познань – місто церков, – повторив екскурсовод на тринадцятій хвилині, й Орися з Лесею ввічливо знизали спільним плечем. Мабуть, їх важко було здивувати кількістю церков, а може, вони вважали, що у Львові церков усе одно більше.

На ринку екскурсовод повідомив дітям, що тут стоять майже самі відбудовані після війни кам’яниці, а старих збереглося відносно мало, потім знову довго перемішував прізвища з датами і назвами архітектурних стилів, а в кінці повідомив, що бажаючі можуть щодня опівдні побачити, як стукаються ріжками знамениті познанські козлики над фасадом міської ратуші. Леся і Орися наступного дня так і зробили, і якась бабця розповіла їм, що цих козликів наказав поставити над годинником познанський воєвода багато століть тому, коли над ратушею з’явився перший годинник. На святковий прийом з цієї нагоди кухар готував оленину, але йому не пощастило, і м’ясо пригоріло. Тоді кухар віддав наказ зловити двох козенят, з яких збирався нашвидкуруч приготувати печеню. Та козенята втекли аж на верхівку ратуші, де почали стукатися ріжками. Це побачили запрошені на учту гості і довго тішилися незвичним видовищем. Воєвода так зрадів вдалому перформансу, що віддав наказ зробити механічних козликів і розмістити їх на тому ж місці. Як склалася доля святкового обіду і самого кухара, бабуся не розповіла.

Рівно опівдні козенята і справді вискочили з-за своїх дверцят і дванадцять разів буцнулися ріжками під бій годинника. Вони видалися дівчаткам якимись надто іграшковими і непереконливими на тлі масивного золоченого циферблату годинника. Значно більше їм сподобався пам’ятник типовому познаняку в кашкеті та з велосипедом, а найцікавішим у цьому місті видався чудернацький замок зі сходами-лабіринтами та потаємними дверцятами, у роки Другої світової війни пристосований нацистами відповідно до химерних потреб фюрера. Дівчатка не вміли висловити відчуттів, які викликала у них ця імпровізована екскурсія містом, але поєднання практичного дядька у кашкеті з простацьким обличчям і таємничого замку справило на них найбільше враження, а від розповідей екскурсовода залишилося у пам’яті тільки те, що у дев’ятнадцятому, здається, столітті міська влада чомусь вирішила, що конче необхідно, аби всі будинки були однакової висоти, і навіть почала втілювати цей проект на практиці, але потім, на щастя, передумала. Леся і Орися намагалися уявити собі вирівняні під лінійку дахи будинків, їм здалося, що це виглядало б нудно. Ще дівчатам запам’яталося, що екскурсовод не вимовляв літери «р» і прикривав лисину шкіряною кепкою. Дивно, що йому не було в ній душно.

На обіди і вечері дітей возили до найдорожчого ресторану в Познані, де був великий вибір наїдків та напоїв, а бажаючим подавали навіть легкі наркотики. На прес-конференції журналісти насамперед поцікавилися, чи замовляє хтось ці наркотики, і були розчаровані негативною відповіддю. Тим не менше більшість газетних публікацій, які вийшли наступного дня, розпочиналася із розмірковувань, наскільки моральним є саме цей елемент програми. Жовта преса пішла ще далі і припустила, що під виглядом легких наркотиків дітям пропонують кокаїн або і героїн, та ще й примушують казати неправду на прес-конференціях. Власники ресторану навіть подали в суд за наклепи на одне із познанських видань.

Після кількох днів, проведених у Познані, фіналісти Конкурсу перемістилися до Ґданська, де їх приймали не менш урочисто, а для повноти вражень розмістили у найдорожчому готелі морського узбережжя в Сопоті, десь за годину автомобілем від центру міста. Прес-конференцію довелося перенести через погіршення стану Петрика, якого два дні не відпускав сильний спазм головного болю. Лікар, який супроводжував поїздку, навіть побоювався, що хлопчика доведеться терміново відправити додому. Але біль попустив, і рентген показав, що волосся Петрика виросло ще на кілька міліметрів, небезпечно наблизившись до найчутливіших ділянок кори головного мозку. Тепер він майже безперестанку блював, що зовсім не відлякувало журналістів, швидше навпаки, вони з готовністю підставляли свої мікрофони та відеокамери під бризки Петрикового блювотиння з кров’ю, а ефектні кадри друкувалися на перших полосах газет. Екскурсію історичною частиною Ґданська організатори відмінили, і дітей просто провезли вздовж центральної вулиці, а щоб вони не перевтомилися, всіх посадили в інвалідні візочки, навіть Орисю і Лесю, які ще здатні були пересуватися самостійно. Діти мовчки роздивлялися дощові ринви, які закінчувалися фігурними драконячими головами із литва. Із цих роззявлених пащ у дощові дні на бруківку напевно стікає вода.

У Ґданську їм роздали туристичні буклетики російською мовою, з яких можна було довідатися, що вулички у місті красиві, інтер’єри історичні, готелі комфортабельні, а кав’ярні затишні. «Познанський екскурсовод хоча б дати якісь називав, нехай вони і не запам’яталися, а все ж таки інформація», – подумали собі Орися і Леся. Буклет завершувався фразою: «Тихая, уютная улица Маряцка пленяет романтизмом». І звучало це чомусь майже загрозливо, можливо, через те, що маріїнська символіка в назві вулиці у цьому «моряцькому», ледь не «боцманському» варіанті перекладу відгонила якимось нічним портовим притоном.

Протягом трьох наступних днів діти багато сиділи на морському березі, вдихали вологе повітря і спостерігали за чайками, а останнього ранку перед від’їздом ще раз прогулялися центральною вулицею, куди з бічних провулків м’якими бруднуватими клаптями виповзав туман і прокладав поперечні борозни у заломлених поміж будинками променях сонця. Орися сказала, що її тато, який захоплюється фотографією, називає це «добрим світлом».

Потім довго їхали до Лодзі, дорогою довелося часто зупинятися, бо від постійного блювання Петрик почав втрачати свідомість і лікар боявся за його стан. Подорож тривала майже цілий день, і надвечір діти потрапили нарешті у свої заброньовані заздалегідь номери найбільшого в місті готелю, розташованого за кілька метрів від центральної міської променади під назвою Пйотрковська, яка о цій порі вже світилася всіма неоновими фарбами.

Від екскурсії містом вирішили відмовитися, аби зайвий раз не стресувати хворих, прес-конференцію організували в готелі. Журналісти Лодзі зацікавилися приїздом фіналістів Конкурсу не так численно, як їхні познанські та ґданські колеги. Невідомо, чи була у цьому регіональна специфіка, чи поступова втрата інтересу до події і втома публіки від цілодобових трансляцій ходу мандрівки центральними телеканалами. А можливо, у Лодзі просто було небагато журналістів.

На вечірньому банкеті третього дня після приїзду місцеві організатори розповіли, що з історичної та туристичної точки зору Лодзі не дуже є чим похвалитися, переважно люди гуляють тут уздовж Пйотрковської, а ще можна оглянути старі мануфактури, адже якщо Ґданськ – колиска польської незалежності кінця ХХ століття, то Лодзь – місто перших мануфактур і соціалістичного руху початку того самого століття. З таким визначенням не погодилися Леся і Орися, які самостійно блукали містом після того, як втекли від надокучливих опікунів з інвалідними візками, і були приємно вражені великою кількістю гарних старих кам’яниць та парків, подвір’ями, з яких тхнуло сечею, але всередині ховалися хоча й пошарпані, зате дуже гарні будиночки. Особливо їм сподобалося, що усі таблички з назвами вулиць містили короткі пояснення про те, чому вулицю названо саме так. Наприклад, Марія Склодовська-Кюрі – вчена, Стефан Жеромський – письменник, 3 травня – День польської конституції 1791 року. Тепер дітям нарешті стало ясно, чому у польських містах так багато вулиць 3 травня. Батько Орисі колись казав, що коли потрапляєш до чужої країни і бачиш дати на назвах вулиць, то почуваєшся ошуканим, бо ніколи немає певності, чи це якась невідома тобі історична дата, чи просто всі вулиці тут замість назв мають лише номери, – наприклад, із заходу на схід від 3 до 33, а з півночі на південь від 33 до 200.

Подорож до Кракова здійснили не у міні-бусику, а в машині «швидкої допомоги», винайнятій спеціально для цієї поїздки. Петрикові було зовсім погано, до нього долучився ще й Кєша, у того від частої зміни клімату почався дуже сильний кашель, який важко було зупинити. Газети шаленіли, друкуючи репортажі під заголовками «Діти помирають дорогою», «До Кракова доїдуть тільки двоє, додому не повернеться ніхто» і т. п. Від екскурсії містом традиційно відмовилися, прес-конференцію обмежили до чверті години і провели її просто в невеличкій приватній клініці за містом, куди поселили дітей замість передбаченого програмою готелю на ринку. На прес-конференцію пропускали тільки за спеціальними запрошеннями і суворо обмежили кількість журналістів. Після традиційного питання про наркотики і старанно сфільмованого приступу блювання Петрика раптом піднявся член Товариства за підтримку евтаназії, як було написано великими літерами на його футболці. Замість того щоб задавати питання, він підняв угору руку, замахнувся і щось кинув на сцену. Пролунав вибух.

Нікого з дітей врятувати не вдалося, постраждали також кілька журналістів, які стояли у перших рядах. Терориста затримали і почали резонансний судовий процес, у ході якого з’ясувалося, що українські організатори таки фальшували фінансові документи. І хоча заяви фіналістів Конкурсу та їхніх батьків про відмову від дорогих видів транспорту були справжніми, підробними виявилися самі хворі. Всі страхітливі симптоми були імітованими, а самі діти походили із сімей поважних урядових працівників. Провладна українська преса намагалася мляво виступити на підтримку організаторів, мовляв, пожаліли хворих, та й поплатилися за це життям власних дітей, але звинувачень у корупції все одно з’являлося більше. Світова преса була забезпечена резонансною темою на кілька місяців. Популярність і прибутки Мао Сень-Піна росли в геометричній прогресії.

Content

Наталка Сняданко
Комашина тарзанка (збірник)

Комашина тарзанка Повість

Це трапиться згодом

Як з’явився Сарон

Пітагорас

Систематичне пригадування

Потреба дистанції

Читання

Інтенсивність

Лист від Сарони

Лист від Сарона

Лист Сарони

Лист Сарона

Лист Сарона

Лист Сарони

Лист Сарони

Лист Сарони

Важлива функція конюшини

Лист Сарона

Лист Сарона

Лист Сарони

Лист Сарона

Оповідання

Уривки з ненаписаного сценарію до багатосерійного фільму про кохання

Надто ідеальна жінка

Надто вимогливий чоловік

Червона лінія U2

Габмурґ Альтона

Ріппербан. Рибний ринок

Наслідування невловимого

Ніч на Івана Купала

Ексод, тобто пісня, яку виконує хор, залишаючи сцену

Відчинено двері до Малої Європи

Частина перша, львівська

Частина 1 1\5

Частина друга, закордонна

Частина 2 2\5

Частина третя, берлінсько-львівська

Хепі-енд

Частина 3 3\5

Хепі-енд остаточний

Невловима лірика буднів

1. Відразу два новосілля

2. Історія міцних напоїв, або Товариство шанувальників мистецтва

3. Сусіди і містика

Конкурс Найбридкіших Смертників