Олесь Ульяненко

Серафима

Всяка людина омана, а істина Бог.

Свят. апостол Павло

Частина перша

1

Вона, чесно кажучи, не подумала, що ця штука, отрута ця, подіє так швидко. Принаймні їй обіцяли інше. Чоловік, за жовтим столом, на червоному до вульгарного дивані, відкрив рота, наче захотів проковтнути сонячний косяк з тисячами пилинок, чи здивувався; рот його зараз нагадував бліде обижло дитячого кухлика – обнятий білою молочною піною; потім – завалився на бік. Решту вона знала, і природна її цікавість вигасла швидше, ніж життя чоловіка. Жінка просто встала, осмикнула сукню і вийшла, замкнувши броньовані двері. За дверима вона ретельно протерла ключа рожевою, з голубим ґаптом хусточкою і дбайливо поклала під килимок, наче там і справді було йому місце.

Коли вона чекала на ліфт, біля неї зупинилися двоє чоловіків у синіх комбінезонах. Один, молодший, звично, холостяцьким оком, окинув її струнку, налиту соком фігуру. Ковзнув поглядом по грудях, обличчі вродливої жінки, з сивими якимись очима, з навічно застиглим виразом помсти й образи, що його такі-от несуть і несуть усе життя і від чого ще, напевне, робляться спокусливіші, і подумав: «Не про мене цяця». А вона насправді злякалася. Стоячи у промінні, що, пробиваючись крізь металеву сітку, висвічувало й хлопцеве кирпате, усе в ластовинні, зі смородинами чорних очей обличчя, вона зрозуміла, ловлячи чутливими ніздрями запах хлорованого лінолеуму, що цей фертик бачить жіночу «кицьку» хіба що раз на півроку, подумки не пропускає жодної спідниці, тож точно запам’ятає її, Серафиму. Проте вона лиш усміхнулася перед тим, як відчинилися двері ліфта, і вони разом, усі троє, плавно полетіли у чорне масло шахти. І їй чомусь відразу зробилося легко. Тут вона схибила, не інакше. Вона це зрозуміла відразу, коли її постать, затягнута у сукню, що окреслювала м’ячі її заду, залишаючи відкритою пряму, коричневу від засмаги спину, увійшла в паморочливу зелень червня. Але саме тоді, перед тим, як кинутися в цю зелену маячню, вона промовила:

– Хлопці, ви не слюсарі? Я ніяк не можу відімкнути двері! – і зрозуміла свою помилку.

Старший (вона тільки зараз помітила його металево важкий погляд, кругле обличчя з павутинням губ, і в неї до цього невиразного суб’єкта, з пластиковим ящиком, прокинувся, там, унизу, жіночий інтерес) відповів:

– Ні. Ми газівники.

– Вибачте.

І вона знову пішла, крок за кроком нанизуючи на невидиму нитку, під довгим слюдяним водоспадом вітрин. І справді, там, де стояв її червоний «вольво», вона несподівано зауважила, ні, її просто жахнуло гарячою терпкою хвилею, що мала смак, запах і ще щось: той, кругловидий, нижчий на зріст, у синьому вилинялому комбінезоні, ішов поряд з нею, по праву руку, майже плече в плече. І, напевне, тоді, нипаючи холодно-здивованим поглядом у купах зелені, у світло-срібних клубках червневого дня, вона зрозуміла, що і цей круглоголовий відчув її, наче й сам був жінкою, і в його тверезих очах всілася вся та жіноча каламутина; він відійшов якось у бік, даючи змогу жінці повернути в тиху, у жовтих відблисках будинків єлизаветинської епохи, вулицю, заставлену кольоровими краплинами-драже іномарок. Вона, мовби плечима, не повертаючи голови, пошукала своє авто, намагаючись пройти між щільними рядами, але чоловік зауважив здалеку, що щось тут таки не так, і жінка наче випала зі свого затишного і звичного футляра.

Вона краєм ока спостерігала за павутиною рота чоловіка у комбінезоні, за його нерухомим поглядом, за його очима, що дивилися без злості, без ошуканства, але так, як у людини, яка намацала необхідний їй предмет. Несподівано кругловидий зник, покинувши її стояти у червневому полудні, і жінці видалося, що її дійсно щось полишило чи вона те «щось» утратила. По-дитячому провела рукою по чолі і затримала її, мружачись від разючого сонячного проміння, що пробивалося крізь пальці; повільно прибрала руку і так стояла – струнка, дорого вбрана, з пір’ям мелірування у каштановім волоссі, доки хтось не рушив до неї назустріч, і аби вона направду вірила в Бога, то неодмінно сказала, що це вийшов на прогулянку гунявий дрібний біс: кирпатий, ще хлопчисько – саме ластовиння, наче кукурудзяні пластівці, надавало його обличчю дитячості. Він стояв за крок від неї, протягував руку і легенько брав за лікоть.

– Т-с-с-с, – сказали одні його губи.

Жінка повернула голову, наче в когось німо запитуючи, як вона в цій ситуації виглядає. Потім її тіло звилося красивою шоколадною змією, каблуки розпачливо креснули об асфальт, і чоловік із павутиною замість рота з віддалі пари кроків помітив, як її димчасті очі блиснули кудись далеко, він навіть розгубився – як розгублюється невиразний хлопчак, забачивши перед собою оголену жінку, що ступила до нього з холоду темряви мрій і почуттів, – та через якусь мить підскочив до неї, і вони з товаришем підхопили її, майже гумову, з закиненою головою, запахом парфумів і взагалі – усіма прекрасними земними запахами, від яких обидвоє були ще хуткіші й упевненіші. Двоє чоловіків у синіх потертих комбінезонах підвели її до машини. Старший грайнув павутиною рота і відкрив дверцята; а молодший, кирпатий, поплескав жінку по сідницях, потім різко підхопив під коліна і вкинув, як лантух, до «мерседеса». Машина антрацитно-чорною рибиною попливла у порцеляновому червневому полудні і влилася, і зникла в по-пекельному розпеченому металевому громі автомобілів.

2

Білі співучі піски текли з-під ніг, і з висоти пагорба смуга води, перламутрове намисто слідів від літаків у низькому небі викликали у дівчинки сумну хвилю, готову розбитися плачем об той синій шовк – води й неба. Їй було мало років, і вона була подібна до цікавої птахи, коли зачудовано дивилася на безкінечний білий пляж згори. Місто починалося з рівних квадратів кварталів: одноповерхові, чомусь сірі або темно-сірі панельні куби, розділені на стільники дванадцяти– і десятиметрових квартир. Звідси починалося життя її, видива якого дівчинка намагалася приховати від себе і від інших, наче подумки засипаючи золотистими і співучими пісками пляжів, що простягнулися під косою оксамитових пляжів і багатоповерхових особняків. Саме там було життя справжнє, і дівчинка це знала років, може, з шести. Бо те, що відбувалося в сірих бетонних клітках дванадцяти– і дев’ятиметрових квартир, розуміла з неприпустимою, навіть для дорослого, ясністю.

Частина району, де вона мешкала (віддалік від білої коси і синього шовку моря), місцини, подібної на черепашачий панцир, що його тільки-но витягнули з вогню, була наскрізь прокурена антрацитом. Дівчинка знала, звідки привозять вугілля: відразу за містом були занедбані копальні. Звідти пізно ввечері, а то і вночі, повертався батько. Часто, сівши навпроти вікна, перед облузаним дзеркалом, сірим і запітнілим, з тріщиною у кутку – навіть видно було грудочки горобців, що шили повітря, – намагалася розгледіти подібність між нею і тим пласкогрудим, з широкими гострими плечима, з рудою шевелюрою, плескатим носом і потухлими сірими очима створінням, якийсь бодай натяк на подібність.

Дівчинка підтягнула коліна й відсторонено уткнулась у них підборіддям, – так вона відчуватиме себе першого разу, тобто нічого не відчуватиме, лише мозок напружено видавлюватиме завчені формули щастя; її відділяє, зараз відділяє тонка ситцева, з голубими і жовтими левами загородка, що нічого не приховує. Вона сидить на кривоногому дзиґлику, і в її велетенські очі вливається цікавість. Очі непорушно дивляться на дряблий батьківський зад між материними ногами. Так завжди відбувалося; він приходив, змивав над дюралевим тазиком руки, випивав склянку горілки, а потім порухом голови показував дружині на ліжко. Дівчинка сидить і спостерігає, як вони мовчки, навіть не стримуючи дихання, вовтузяться одне з одним. Не більше п’ятнадцяти хвилин. Для неї це було майже те саме, що дивитися телевізор чи слухати, як кричить братик (хоча останнє набридало найбільше). Вона шкодувала, що не можна втекти до пагорба, щоби подивитися на нічний желатин вогнів ожилого курорту. Саме так. Терпкий і нудотний запах горілки, приторний дух дешевого мила, кислий запах поту, крик матері – коли відліплювалися одне від одного. Хропіння батька, який відразу засинав. Стишена лайка матері…

Дівчинка здогадувалася про те, що мати свариться, аби щось приховати, а не тому, що просто зла на неї. Малій це не було цікавим. Їй сухо було в роті, а внизу живота починало боліти, і хотілося плакати, але якось не пов’язувалося все з тим, що відбувалося між матір’ю і батьком, хоча пізніше, через багато років, доведеться визнати: вона знала все від початку, що і для чого відбувалося там у широкому, з розхитаними ніжками ліжку. А ще – підвал. Саме про підвал думалося, коли батько злягався з матір’ю. Тільки-но батько відвалювався на бік – мати й далі лежала з широко розставленими ногами, мокра, з отуманілим поглядом, тільки синя жила тіпалася на скроні, – дівчинка зіскакувала з дзиґлика і якнайтихіше намагалася пробратися до важких брунатних дверей, трохи скошених із лівого боку.

Саме підвал зігнутим кавалком вологого апендикса закарбувався в її підсвідомості. Можна уявити, що саме там народилося чи просто спалахнуло щось, від чого їй робилося спокійно. Можна сказати, що вона здобула свою мету саме того дня, у якому змішалися зморщений батьківський зад між материними ногами, антрацитова кіптява, комбіжир, сеча братика; саме так – вона мала мету, мало уявляючи, що на неї чекає, як жити, як діяти і тому подібне. Лимонові гірлянди вогнів повисали над зеленими проваллями курортного містечка, золоті пляжі, засмаглі красиві тіла – звідси не більше як зменшена картинка.

Дівчинці виповнилося шість. Їй уже дозволяли дивитися телевізор. Кольорові картинки нагадували їй щось, щó – потім вона здогадалася, кмітливо, як для свого віку, пришивши до своєї уяви. Саме це була її мета. Мріяти вона не могла та й не вміла. Мріяти вчаться, як і ходити, а вона вчилася ходити сама, не інакше. Її, як після, так і до, цікавила реклама: дивний світ її життя почав вибудовуватися з кольорових кубиків. Але навіть у свої шість років вона розуміла, що те, що на екрані, гранично відрізняється від того, що брудними патьоками протікає перед вікнами її помешкання. Просто честолюбство у неї народилося раніше, ніж статевий потяг. Але сама нереальність, як картинкове курортне містечко, збуджувала, скошувала уяву, жолобила мрію. Її прямо-таки підкидало – сягнути саме такого життя. Це надто просто і надто складно, як вирішить вона пізніше. У шість в неї з’явилося саме це ім’я, а не те, що дали їй від народження, вона сама вигадала собі ім’я, і хто б не запитував, навіть батьки, вона уперто відповідала: «Серафима».

3

Він з’явився у місті з великим шкіряним на коліщатках саквояжем, у шовкових штанях і зеленому піджаку, і ніхто цього не помітив. Він пройшовся саме тим кварталом, де вода в озері була акварельно-зелена. Пройшовся бруківкою під вікнами з роззяпленими віконницями, вишуканими вазончиками, чарівненькими під’їздами із запахами дорогої кави і добротно усталеного життя, але й цього разу ніхто його не помітив. Але йому напевне було байдуже, або навпаки – йому все це дуже подобалося. Він не розпитував дороги, а просто сів у трамвайчик – червону коробочку, обмальовану жовтими галунами, наче штани швейцара. Він вийшов на зупинці Троянд – великому насадженні квітів – і спустився просто на пляж. Нікому до нього не було діла. Але того дня Серафима сама рушила сірим з пожухлою і цупкою, як дріт, травою шляхом туди, донизу. Серафима ще не побачила води, а наштовхнулася на нього – незнайомця в чорних шовкових штанях і зеленому піджаку. Одяг тріпотів і мінився під легеньким вітерцем. Серафима спинилася і стала дивитися на це тріпотливе чудо, що сиділо на велетенській валізі і курило, втупившись очима у безмеж синьої води. Очі у незнайомця були світлі, з жовтими обідками, і таких очей дівчинка не бачила, принаймні у тих людей, які ночі й дні оточували її. Очі були печальними й добрими.

– Привіт! – сказала вона.

– Привіт, – відповів він і загасив сигарету об пісок.

І тому що від нього приємно пахло, сигаретами, ще чимось, дівчинка зніяковіла. Потім її увагу привернула штука, що її вона побачила через дірку в саквояжі, несподівано так; ця штука ворушилася, зникала в чорній дірці, потім знову з’являлась, ворушилась теплим клубком. Вона відразу зрозуміла, що це око. Серафима простягла руку і ткнула пальцем. Різкий біль змусив дівчинку руку відсмикнути.

– Це Коломбо Білі Гетри, – сказав чоловік і повернув взагалі до неї обличчя, ніжно бликнувши на Серафиму світлими очима.

– Коломбо Білі Гетри, – повторила дівчинка.

– Папуга. Зараз я тобі покажу. А тебе як звати? Мене Сергієм.

– Серафима, – сказала вона.

І аби вона уміла читати здивування, то неодмінно б прочитала солодкий переляк, подив і захоплення, а можливо ще щось на цьому чистому рожевому, майже жіночому обличчі.

4

Але його зрештою таки помітили: Коломбо Білі Гетри лежав на готельній підлозі зі зламаною шиєю, і крило ще билося об підлогу. А Сергія вели через море троянд – червоних і зелених, чорних і білих, – і його голова з бездоганною зачіскою, навіть зараз, коли його голого штурляли в спину, підіймалася над усіма головами, і Серафима, тримаючи мокру руку батька, зачаровано спостерігала за ним. І у людей, що вели його, був такий урочистий вигляд, наче вони зібралися до церкви. Люди випадали з кремових будиночків з палісадниками, клумбами, фонтанчиками на двориках, і зараз саме вони, а не цей чоловік, саме ці комахи-люди видавалися їй неймовірним дивом, як і її нове ім’я, що взялося невідомо звідки. Що ж пам’ятала вона? А дівчинка, нині доросла жінка з розкішним тілом, заманливим, як і порок, пам’ятала таке: весь світ перевернувся, вона сиділа, спустивши трусики на колінка, щоб не замочити, – просто робила пі-пі на унітазі, підмостивши під ноги один із саквояжів Сергія, а двері туалету прочинилися самі собою, і ніхто нічого не знав. Тільки коли в кімнату ввалився дядько Михайло (вона відразу винюхала його запах), то він першим ділом вдарив рукою навідліг балакливого Коломбо Білі Гетри. Затим упала плетена китайська етажерка з білосніжною порцеляновою баришнею. У баришні відвалилася голова.

Серафима все це бачила, але ніби не своїми очима. Далі вони стягнули Сергія, саме вони, кілька здоровенних колишніх шахтарів, усі в запахах мазуту і диму, і горілки, і ще чогось; і від ударів він загудів – чисто як неживий предмет. Батько стояв у проймищі, нервово курив, а мати істерично клекотала у нього за спиною, а він відводив її одним порухом плеча, а вона сорокою визирала то з-за одного, то з-за іншого. Серафима дивилася, як дрібні краплі крові злітають у повітря, розпилюються й сідають на подушки. І тут вона чітко зрозуміла: їй це подобається. А головне – Серафима знає, за що його б’ють. І їй не було страшно, навіть не було цікаво, їй справді подобалося. Через багато років вона вирішить, що таки аби взнала, аби зустріла такого пізніше, років десь через шість, то обов’язково б дала.

Далі його волочили за ноги, за патли куцим готельним коридором, де стіни в проточинах і грибку, а мати била Сергія по голові сумочкою і верещала. Батько взяв дівчинку на руки, відвернув обличчя і поніс. Вона з цікавістю висунулася з-за плеча, щоб глянути, що там з папугою. Коломбо Білі Гетри бив крилом об паркет. І він їй зробився огидним, як і того першого разу, коли вона побачила його око крізь дірку в саквояжі.

Сойка ударилася об порцеляну неба. Дівчинці нагадалися піала з білим рисом, посипаним суницями, запашний чай, незрозуміле і нудне читання, прогулянки уздовж берега… І чи тоді, чи пізніше (напевне вже пізніше) вона знала, що він нічого не хотів; це перша й остання безкорисна допомога чи спроба в її житті. Але тієї хвилини у низу живота шпигонуло, жах водоростями розповзся по грудях, зелені мацаки розбили зіниці. Натовп все сповзався рідким потоком, що щохвилини гуснув. І вона все забула, лише з жахом спостерігала за сойкою, яка строкатим теплим камінцем пролітала раз у раз над головами людей. Серафима глянула на дівчинку, трохи старшу від неї, з побрудненими колінцями. Вона подивилася на дівчинку й усміхнулася. На цьому все і скінчилося. Що трапилося з Сергієм, старим клоуном, що приїхав відпочивати сюди до моря, гнаний відчаєм самотності і старості, і став просто опікуватися Серафимою, вона дізналася через багато років: його випустили, але через рік він помер. Йому повідбивали нирки чи ще щось. Яка різниця. Одне точно вона знала: аби вони зустрілися на шість років пізніше, то вона неодмінно б йому дала.

5

Вона знала, що в підлітковому віці проявляється найбільше те, що люди намагаються потім приховати, скоряючись немислимим і невидимим законам. У тринадцять хлопці агресивні й злі, вони дрочать і б’ються. У дівчаток проявляється вся їхня зміїна сутність. Вона зрозуміла це раніше, ніж їй виповнилося тринадцять. До тринадцяти її прихистком був підвал, завалений ящиками з написами «Манго», «Бонд» і казна-якою рухляддю. Сюди їх з Настею приводив далеко не запах. Дитячі вирізки, потім зняті трусики. Вони намагалися імітувати любов, навчалися цілуватися. Але вона часто, випивши коньяку, розповідала, що від цього кривляння їй робилося смішно. Обидві мріяли про дивні світи, що там, на тому боці. У Насті було піаніно, а ще листи, які вона писала сама собі, хоч казала, що вони нібито від заморського коханого. Іноді подруги приходили до Насті. Пили чай, Настя сідала за піаніно і, томно прикривши очі, грала любовні романси. Саме під котяче бренькання подруги у Серафими народжувалася думка, що все це їй не потрібне, а потрібне лише те, чого вона хоче. А потім прийшло кохання. Перше.

Територія їхнього міста поділена умовно. Всі умовності створені людською психікою й уподобаннями, соціальним статусом. Як водиться. Після випадку з Сергієм, Коломбо Білі Гетри і лікарнею, куди її помістили (після всього), вона жодного разу не бувала на тому боці. І весь час думала про це. Низка барів, що починалася від цього кварталу і тягнулася ріденьким потічком до центру і на другий кінець, кишіла життям. Туди-бо і спрямовувалися погляди Насті й Серафими.

6

Там відразу закінчувалися хмари, і саме цією дорогою можна було без перешкод потрапити в кипучий, наче розтоплена лава, район ресторанів, барів і просто дешевих гадючників. Їм виповнилося по тринадцять. Точніше, Насті було тринадцять з половиною, а Серафимі тільки восени мало виповнитися. Настя це, напевне, розуміла. У неї виросли раніше цицьки, вона ходила, погойдуючи стегнами, і усміхалася, зовсім не як підліток. Нічого в ній не видавало підлітка, хіба що прищики біля рота і на лобі. Тож там, де бавовною збивалися хмари і провалювалися кудись у червону пащу урвища, де смоктало піски море, на них чекало щастя. Вони чітко визначили день, коли вийдуть, спустяться і пройдуть повз кілька порожніх зупинок, присипаних антрацитовим пилом, візьмуть таксі і куритимуть довгі ментолові сигарети, скидаючи попіл у вікно. Так, саме так все має статися.

Настя вибивала з піаніно полонези і все говорила, говорила. Як погано запрограмована машина: шматки журнальних статей, кіношних сюжетів, вчинки героїв мильних опер. Піднята догори голова, кучері на плечі, шия з родимками. Серафима тямила, що Настя красива і приваблива. Хоча в її голові напевне не існувало такого поняття – краса. Треба сказати, що вона добре знала, що таке хтивість, хоча саме це слово й не було їй відоме. Але Настя, в її розумінні, спокусницею не була. Гарні цицьки і ноги – п-фе-е. Нічого це для Серафими не означало. Вона мала план, і з кожним роком і кожним днем він все чіткіше набирав контурів її власного маленького материка.

7

Рівно за тиждень роздовбаний буксир підвалив до запасного причалу. Начальник берегової охорони дивиться на підгнилі сваї, обплутані зеленими гадюками водоростей, позіхає, потім береться за бутерброда. Він їсть знехочу, як людина, давно пересичена сімейним життям, клопотами і таким іншим. Але саме цього дня його погляд зацікавлено зависає двома кулями – тупими і сірими, наповненими самогоном, вкритими тріщинами жилок від жіночої лайки й дитячих криків. Саме туди дивиться він – на вилизані хвилями, дощем і підошвами ніг дошки причалу, по яких він іде, хилитаючись на довгих ногах. Закурює на ходу. Хапає рацію, у той час як цигарка гуляє з одного кутка рота в інший. Хвиля набігла і вдарила, замочивши його спину, а він так стояв і пускав у себе над головою дим. Потім начальник витягнув з кобури пістолет.

І вони також сиділи під п’ятим причалом. Курили, і дивилися, і вже знали давно, здавалося, все життя дівчата знали, як звуть цього чоловіка в чорних джинсах в обтяжку і потертій шкіряній куртці, який щойно зійшов з буксира. Настя розправила плечі і виставила груди. Серафима хотіла зробити те саме, але одумалася, бо груди у неї були маленькими – так собі, два прищики. Зате у неї – велетенські сірі очі з зеленою радужкою. Ось. А чоловік зняв куртку, закурив, перекинув кілька разів папіросу в роті, підморгнув дівчатам, уміло схаркнув у бік міліціонера і подався до трамвайчика, який червоною коробочкою котився в зелених пагорбах міста. Дівчата порснули сміхом і перезирнулися. І пішли слідом. Серафима нагнулася, застебнути ремінця на туфлі, а коли підняла голову, то на зупинці Настя вже розмовляла з ним – Костею Перепаденком на прізвисько Атас. Саме це вона пам’ятатиме, змінюючи дні і ночі, роки і події, людей і міста: як вітром відносить руду пилюку, як кричить і кричить в рацію начальник, а море зеленими язиками ліниво налазить і налазить на берег. Вона підійшла до Кості і стала трохи осторонь, стуливши гострі коліна (одне подряпане), і так стояла, не зводячи своїх велетенських сірих очей з Кості. Він глянув раз, а може, і не раз, на неї, підморгнув і далі говорив з Настею. Потім він зупинив таксі, а не сів на трамвайчик, поцілував легко й невимушено в губи Настю і поїхав. Настя підійшла і показала картку – жовту, із засмальцьованими краями.

– Контрамарка, – хрипло сказала вона.

– Теж мені ще, – відповіла Серафима, і дівчата пирснули зі сміху.

Саме тоді, під обломистий гуркіт хвиль, скрипіння свай, шурхотіння піску вона увійшла в печаль. І відчула, як підкошуються ноги і розпечений цвях входить під серце. Вони йшли упродовж синього моря берегом, а дівчина все намагалася ненароком заглянути за плече, і тільки тремтіла автострада сизим димом, як і її думки. Вона увійшла в печаль свого дорослого життя, що, здавалося, завжди була поруч від самого народження, і тільки зараз якій треба було проявитися, і причина якась глупа: цибатий, подібний на підлітка, вурка-картяр з метушливими карими очима, кривим носом. Чомусь вона думала про людей, які порозсідалися на лавках з однаковими обличчями, в однаковім одязі; потім думки слідом за поглядом перейшли на цицьки Насті, далі проламалося небо: птаха випурхнула з кущів, ударила крилами, потім віддалений крик, гудок пароплава, і Серафима зрозуміла, чого хоче і що їй саме зараз треба. Вона усміхнулася і заглянула в очі Насті. І Настя перелякалася. Серафима солодко провела язиком по губах.

8

Він повів їх до бібліотеки. Дорогою дівчата хихотіли, смикали одна одну за спідниці, а він ішов, трохи сутулий, «на півзігнутих», з довгими, як у мавпуна, руками. Пряжило, а він не знімав своєї шкірянки. Він ішов, і весь час за ним тягнувся шлейф сигаретного диму. Липневі тіні ворушилися у них під ногами, і весь світ сходився для Серафими на його спині, на короткій зачісці з жорстким, як дріт, волоссям. Перед цим вони сиділи в барі. І ось що було, цього звісно не бачила Настя, яка спочатку дозволяла Атасові мацати цицьки, а потім вийшла з ним кудись. Серафима слухала з навіженим захопленням, як гудуть бджолами голоси, дзенькають стаканчики. Їй вже не потрібен був той Атас, не потрібна Настя. Вона мовби ступила вперед і почула холод провалля першопочатку. Перед її зором лягли квартали районів, і це був реальний відрізок шляху, котрий вона обов’язково пройде. Серафима пила портвейн – уперше в житті – і їй було прикро і щемко, радісно й сумно. Навіть хотілося заплакати, і вона знала, чому вона хоче заплакати. Але коли повернулися Атас і Настя, вона лише лизнула язиком губи. І Атас сказав:

– Як зміючка.

– Ага, – відповіла вона і лигнула портвейну.

Але запахи враз ударили, наче так от відкрилися усі пори, і саме місто здулося великою жабою. Саме так. І вона нічого вже не хотіла, а втупилася у матню Кості Атаса, з мокрими плямами і помадою Насті. Їй зробилося ані противно, ані приємно. Серафима вирішила: що почалося, те вже ніколи не зупинити. Сонце немилосердно било у вікно, горіло на столах і склянках. І вона засміялася – довго і протяжно. Так сміються шльондри – пізніше дізнається вона, – саме так рже життя, противне і неприємне, але його треба пережити, мов допірнути до дна помийні, щоб зрештою або знайти щось, або потонути.

– Пацанка, з тобою все гаразд? – запитав Костя.

– Ще портвейну! – сказала вона.

І він налив їй портвейну, перемішавши з горілкою. Вона випила, а потім поклала йому на коліно руку і подивилася прямо у вічі. Атас відкопилив губу, повернув шию, наче звільнюючись від чогось непотрібного, і підсунув руку ближче. І вона усміхнулася, відчуваючи, як Настя робиться зовсім непотрібною. Потрібніші склянки на столиках, інтер’єр, а її мовби й не було ніколи. Небо у вікнах відливало старим сріблом, хмари язиками чіплялися за дерева. Зараз Серафима розуміла, що світ існує виключно для неї; цей світ м’яким пластиліном піддається пучкам її пальців, а решта все відходить, відходить кудись у невідомість, про котру вона нічого не хотіла знати. Лише знала одне: цей чоловік з цупким волоссям, кривим носом, довгими мавпячими руками належить зараз і потім належатиме їй.

– Ходімо, дітки, – сказав він.

Вона усміхнулася – чисто тобі модель з обкладинки, – але нічого не сказала. Говорили її очі, що вона не піде ані потім, ані зараз туди, де туалетна кімната. Вона лише повернула голову: думала про інше. Вона думала про те, що окрім солодкого і мутного запаху портвейну, нудної алкогольної хвилі, нічого не відчуває. У низу живота холодно склалася змія – так здалося Серафимі. І тоді вона знала, наче хто прочитав їй історію про неї на вухо чи показав кольорові слайди її життя. Вона знала, чим все це закінчиться. Настя сиділа – руки на колінах, груди ходять під вузькою блузкою. Мовби ця корова зараз заплаче.

– Я покажу вам, де живу, – сказав Костя Атас.

– Кльово, – сказала Настя, а Серафима промовчала.

І так вони пішли. Заламалася у Насті нога прямо при дверях, але Костя не підтримав її, ба навіть просто шурхонув у дверну амбразуру, що тремтіла мельхіором. І вони вийшли, хилитаючись, важно тримаючи мовчанку. Він зупинив таксі. Все відбувалося так швидко, що навіть вона не встигла подумати про те, що так давно жило, існувало – як ці надокучливі липневі мухи, як ця спека і гуркіт моря, – нарешті відбулося: вони їхали, вони курили ментолові довгі сигарети і скидали попіл у прочинене вікно.

9

До моря густим свинцевим потоком сунув дощ. Чайки сіро-білим лушпинням. Дощ падав з того боку міста, про сто на золочені бані церков, гостроверхі доми, з соляріями і таким іншим. І попіл з ментолових сигарет, і вітер, що гудів у прочинені вікна, не займали вже так груди, думки. Машина зупинилася на дамбі. Настя вилізла з неї на чотирьох і блювала, відкриваючи широко рота, мов випотрошена рибина. Дамба піднімалася вище від поселення – там, де рудники, і там, де стояли ненависні дими. Серафима навіть звідси відчувала ті запахи, що нудотно смоктали під ложечкою. Але вона не хотіла блювати. Досить того з Насті. Костя Атас, підперши плечем ліхтарний стовп, курив і дивився кудись туди, де лушпиння чайок ламало у відчаї крила. Водій виставив ліктя у вікно, закурив і собі, вилупившись на загин дороги. Серафима чомусь думала було, що він відчуває, але облишила. Настя піднялася зі своїх чотирьох і підійшла до Кості. Потягнулася до нього, грайнувши вилицями, витягнувши дудкою губи. Костя відкинув недопалок і, ледь глянувши на неї, відважив ляпаса. Настя упала на спину і так лежала, ревучи, а він потягнувся за новою сигаретою, закурив і далі стояв, вирячившись на чайок і сіру воду. Нарешті сказав:

– Поїхали. А ти, мала, якщо хочеш, то лишайся.

Настя піднялася і сіла, спідниця задерлася, і було видно її червоні труси. Настя захникала і сказала:

– Хочеш, я в тебе пососу?!

– Суко, залазь у машину, – сказав він і ухопив її за патли.

Серафима повела головою, вітер рвонув зачіску, скинув пасмо на око, чітко окреслилась вилиця.

– Облиш її, – сказала дівчина.

Костя жбурнув Настю на бетонку і вилаявся, але нічого далі не робив, лише відвернув голову і дивився через плече на піну моря. Водій увімкнув «ефемку», де «гарював» якийсь блазень. І саме від цього занудило Серафиму. Вона підвелася, поправила свою шотландку і на довгих каблуках пройшлася майже до середини дамби. Увібрала важкого повітря в груди, не зблювала. Вона стояла і дивилася, як січуться і рвуться чайки. Небо тяглося мокрою ганчіркою, дощ одійшов, і їй хотілося зникнути, щоб нічого не бачити. Але вона лизнула губи і так само, впевненим кроком, повернулася. Взяла за патли Настю, підняла голову і сказала:

– Поїхали, подруго.

І жовте таксі рушило уздовж пінявої смуги моря, туди далі, де школа, і це нічого нового їй не говорило: яблуневий садок, хлопці, які лапошать на перервах. Світ, куди тягнулися її думки, зараз лягав ліворуч, великим крилом району, з кварцовим небом, яскравим світлом, бажаннями і щастям. Вона стиснула губи і тупо дивилася на прищаву потилицю водія.

– Хочу шампанського, – сказала вона, витягла сигарету і почекала, коли Атас підкурить.

– Добре, – сказав він і запхав руки в кишені своєї шкірянки.

Авто звернуло ліворуч, у зарості кущів і скупчення сірих коробок гаражів.

10

Вона вирішила відразу: вони їдуть робити це. І вона буде першою, упікаючись у це настирне життя, як кулька сонця, що зараз влипла у горизонт розпеченою шляпкою цвяха. Серафима виразно відчула солоний вітер на губах, смак навколишнього, від чого підкосилися ноги і звело спазмами живіт. Але потім – коли Серафима сиділа у кутку і дивилася на його довгі, зігнуті в колінах ноги, а Настя, виваливши великі груди із широкими сосками, твердими і коричневими, задерши спідницю (червоні труси вже були на підлозі), топталася на ньому, – зауважила, що її більше приваблювала чомусь обстановка. Два чи три стільці, телевізор, єдине, але досить широке вікно. Підвальна кімната бібліотеки – сюди принесено разом з кислим морським вітром і запах книжок.

Потім вона знову дивиться на нього і бачить лише вилицю, каре око, байдуже і хитре. Голі стегна Насті неуміло труться об його джинси. Серафима якусь хвилину спостерігає, тоді підходить до телевізора, вмикає і по-турецькому сідає. Яскраві велетенські тигри мандрують між стін будинків, красуні п’ють коктейлі, красені в дорогих костюмах – це про неї, саме так вона хоче жити. А тому не чує Насті, яка намагається імітувати любовні крики – точно тобі макака. Все це відходить під мерехтінням екрана. Вона знає, що ця підвальна убога комірчина зовсім як дві краплі води подібна до кімнати, у якій вона народилася й росла до цього часу. У неї був план, і він, цей план, малювався дедалі чіткіше, укарбовуючись у підкірку її мозку.

Коли вона повернула голову, Настя сосала у Атаса, досить вправно, рухаючи головою, наче паралітичка. Серафима пирснула, відвернулася і запрацювала швидше пультом. Тільки тоді до неї дійшло, що перший свій раунд вона програла. Нарешті вона почула звук, з яким щось падає на підлогу. Вона його знала, і навіть не обернулася, вивчаючи нетрища телебачення. І почула голос Атаса, від якого у неї похолола спина. Серафима розуміла, що кличуть її, саме її, але здавалося, що шматок неба у вікні її кличе, кличуть стіни, і все вологе повітря навалилося і спливає по ній холодним потом. Але несподівано голос пропав, як пропадають усі звуки, коли полудень зникає за великими сірими стінами дощу чи губиться під матіоловими мітлами вечора, коли не стає нічого – і можливого, і неможливого. Так було. Велика яскрава квітка – оператор так її і подав – велика квітка пробивалася крізь ґрунт, повзла догори, нарешті виструнчилася і захилиталася на вітрові. І більше Серафима нічого не чула й не бачила. Голос ведучого розповідав про квітку – красиву й отруйну. І дівчина жадібно облизнула губи, прикута до екрана, наче хто її притиснув за карк і отак тримав. Нарешті перед її обличчям, затуляючи екран, наповзло обличчя Атаса.

– Мала, ти що оглухла? Твоя черга, – сказав він.

Дівчина повільно поклала пульт на підлогу. Зовсім повільно, наче ламаючи невидимі перешкоди, глянула своїми очиськами у вічі Атасу. Інтуїтивно Атас подався назад, тримаючи її за плече.

– Атас, у вас з Настькою любов? – спитала вона.

– Ти чьо, мала? – Атас засміявся низьким голосом, з прихрипами у горлі.

– Да, любов! Любов! – заверещала з кутка Настя, натягаючи труси.

– Тоді я візьму оце, – Серафима нахилилася й витягнула дорогущого мобільника із задньої кишені Атаса. Він спробував її упіймати, але вона викрутилася.

– Змія, – прошипів крізь зуби Атас, а потім розсміявся своїм перепадистим сміхом. – Тоді роздягайся.

– Ні. Тільки в рот. Або в зад, – спокійно сказала Серафима, розглядаючи мобільник.

Атас витонченим і завченим жестом босяка показав, що згоден. Настя квакнула у кутку. Серафима стягла спідницю і стала на чотири. Атас реготнув, трохи здавлено, вжикнув зіпером, туди і назад, і сказав:

– Вставай, мала. Нічого не буде. Віддай мобло і чеши на своїх ходулях звідси.

Вона так і зробила. Коли вона йшла під білим нервом прибою на своїх худих високих ногах, її похитувало чи то від вітру, чи від утоми. У роті було сухо, язик вишукував слину, і їй до нестямного хотілося повернутися, ну, хоча б для того, щоб напитися води. І вона повторювала чарівне ім’я квітки, раз у раз ковтаючи закінчення, плутаючи, призупинялася, щоб пригадати назву, вона йшла ще теплою галькою, а над головою висіли світлячки. І зорі. Вона повторювала: «Аконіт».

11

Їй п’ятнадцять. Вона неймовірно приваблива й навіть по-справжньому красива. Але про це не знає. Дешевий бар, вифарбуваний у жовтий колір. Того ж кольору шкіра у бармена з обличчям старого мопса. Він притягнув якусь болячку з В’єтнаму, і у нього не було грошей її вилікувати. Бармен потроху – як зек з анекдоту, – частинами тікав до могили. Ніхто на це не зважав. Ряд високих стільців прямо перед широким склом, де колись красивими буквами було написано чи то «Русалочка», чи то «Уляночка». За склом – петля траси республіканського значення. Роздовбана, наче гріх старої проститутки. Саме на тій трасі промишляв Атас.

Атас – людина-передбачення. Він з паскудної родини. Відсидів два строки – один по малолітству за крадіжку, другий – за пограбування. У тюрязі, щоби згаяти час, виготовляв гральні карти, маючи «художню натуру». Після «відкиду» – програвся. Йому відрубали три пальці на руці, а тому він швидко перекваліфікувався на сутенера. Там і промишляв – на сірій порепаній трасі з колгоспними таратайками, підводами і дальнобійницькими фурами, що залітали сюди до СТО. Саме на СТО Костя і пригрівся. Саме туди вона зверталася подумки кожного дня, й аби могла молитися, то молилася б.

Крах повертає людину на її колишнє місце. Цим він і страшний: вдихнувши на повні груди фіміаму, людина очухується несподівано в смердючій клоаці, чорній дірі з мокрими щурами. Із Серафимою відбулося інше. Нею заволоділа ілюзія ймовірного.

І справді, Серафима просиділа цілу зиму, зігнувшись у три погибелі, розглядаючи газетні й журнальні вирізки, власні записи у кольоровому зошиті, слухаючи, як студеною безоднею провалюється невидиме море; але звідси, з маленької кімнатки, вона чула його ревіння. Чи то ревіла її душа? Принаймні їй так хотілося думати. Батько говорив, і вона чула: вона дорослішає. Але вона почала хворіти. А ще боліли груди – вони росли. Але, здавалося, Серафима цього не помічала. Несподівано для близьких її зацікавили предмети зовсім не такі, що водилися у її сім’ї: батько зараз чалив буксири, а мати працювала посудомийнею саме в тому барі, куди вона прийде навесні, і це докорінно змінить її життя. Але життя змінюється швидше у свідомості. Після школи, кинувши сумку, вона сідала за телевізор, тихцем перекуривши на кухні, виклацувала кримінальні історії і передачі на кшталт «У світі живої природи». Чи ще щось там. Ніхто на це не звертав уваги. Потім прийшла весна, і Серафима, перетнувши сіру стрічку траси, підійшла до бару й сіла біля входу навпочіпки.

Вона сиділа так, нікого не чекаючи: мужики, жінки виходили, і від них смерділо. Звідси було чути, як гримить море. Хтось покликав її – вона підняла голову, наче песик, і побачила Настю в новому прикиді. Вони не зустрічалися три місяці. Настя навчалася в сусідній школі, і про неї говорили погане. Але про кого говорять добре? Вони встали й пішли, пихкаючи сигаретами.

– Як Атас? – так просто вона запитала в подруги.

– Та нічого… Блін… Він зараз блядями тут, на трасі, торгує. Він мене покинув…

Вони зупинилися на причалі і дивилися на море, а потім одна на одну. І усміхалися. Стіна між ними впала. Так думала Настя. А потім…

12

Лізка – шикарна руда кобила, майже тобі двометрова. Вона курить міцний тютюн: звертає папіроску, сидячи на високому барному стільцеві. Лізка зі сви стом, поколихуючи подушками грудей, втягує синій тютюн і випускає під стелю. Мужики, які її знають багато років, навіть з її кутка, прицмокують і кажуть: «Оце д-а-а». Вона дивиться на Серафиму, яка перечитує якісь папірці. Вона сидить біля вікна, і сама забула, звідколи зажила такої звички. Але Лізка печена й бита, і їй навіть смішно, хоча більше – цікаво. Відставна проблядь нидіє в барі з жовтими стінами, рваними портьєрами, а глухий рик моря, який чується в барі за дріб, оббиває рештки її мозку, як штукатурку. Лізка замовила випивку, злізла, струснувши тілесами, зі стільця і елегантно, як для такої махини, вихляючи задом, підійшла до столика і з висоти зросту подивилася на білі клаптики паперу. Це інструкції до ліків. Лізка гойдається від німого сміху, потім позіхає і йде далі, затуливши якраз вікно. Серафима відразу піднімає голову: туга-печаль, зелена, як вода у серпні, стоїть у її очах. Лізка проходить коло і повертається. Їй не відомо, для чого папірці, але зрозуміло, чому Серафима сидить біля вікна, весь час біля вікна, і жовтий сум колишеться за її плечима – тонкими і ніжними. Лізка, дивлячись на Серафиму, задоволено цокає язиком.

13

Вона дивиться у ніч на густу мелясу вогнів, з балкона готелю. У самій сорочці чоловічого крою, крізь яку вгадується тіло – легке, напружене, повне запахів. Погляд у неї тягнеться до міста, і він зараз ніжний, готовий випроснути сльози. В одній чорній шкарпетці, вона стоїть, охоплювана південним бризом; синя чоловіча сорочка здимається, опадає, і Серафима думає, що не хоче, щоби ця ніч проминала.

На стільці в кімнаті спить грузький чоловік у джинсах, з трикутним обличчям і чорним волоссям, що росте майже на лобі; у кишені джинсів новий паспорт на нове прізвище, але на ім’я Серафими. У паспорті їй вісімнадцять. Чоловіка звати Василем Ісааковичем. Вона не знає, чи вірити йому, чи ні, їй просто байдуже, як людині певній щодо свого майбутнього на перших десять років. У колотилові нічного міста нічого цікавого. Для всього вистачило одного дня, коли цей пердун взяв за руку і сказав:

– Я тобі покажу казки світу.

– Ну да, – сказала вона і пішла.

Одкровення чистого ранку. Вона ще куняє в кріслі, як тварина, хижа гнучка тварина, що вирвалася на полювання, тварина, що вперше чигає на здобич. Вона потягається уві сні, а туман унизу чіпляється разом з перехожими п’яницями за стовпи. Втомлене місто випустило за ніч весь сморід, і він поволі, потроху, наче птахи, осідає на голови, руки, дахи, статеві органи і таке інше. Зараз вона думає болюче і напружено. Далі вона обіцяє собі, що такого ніколи більше не трапиться, якщо у неї все вийде. У неї ніщо не зболиться за цим ніколи.

І ось Атас вискочив, пішов юзом брудним асфальтом. Серафима стала навшпиньки, закусила губку – маленька дівчинка, з дорослою зачіскою. Атас підвівся, розправив груди і блювонув кров’ю прямо на вітрину. Серафима підняла руку, поправила пасмо, що наповзло на око і заважало. Пес, який склався ковбасою на каналізаційному люці, ліниво підняв голову. Атас ледь не наступив на нього, але той тільки відсунувся і запитально, майже людськими, з кислотинням очима, подивився на вурку, що розмахував руками, хапаючи пригорщами повітря, харкнув ще раз, ще потужніше. Він завалився на коліна. Пес завив. Чоловік, випускаючи темні шлейфи людської крові, повзав між лісу ліхтарів, намагаючись щось сказати. І напевне, – ні, точно – Серафимі хотілося щось сказати саме йому. Їй хотілося сказати, що задоволення не можна повторити, можна повторювати відчай і безкінечну втому – це пульсувало в її скронях, двома синіми м’ячиками.

Вона повернулася до кімнати. Чоловік спав на спині. Він спав голий, тому вона залізла на нього, товкла, доки він не прокинувся, і заскакала так, що в бідолахи заклацала щелепа. Серафима летіла кудись, як людина, котрій не треба щось наздоганяти, утікати, не треба нічого, окрім солодких спазмів оргазму. Вона зіскочила з товстуна і пішла у ванну. Повернулася в червоному халаті. Глянула вниз, підв’язуючи рушником голову. Атас лежав і вже не рухався, з білою піною біля рота. Під’їхала міліція, «швидка». Серафима закурила сигарету і довго дивилася в синій морський світанок. Не повертаючись вона сказала:

– Пакуйся, нам треба їхати.

– Як скажеш, красуне.

Серафима сердито лизнула губи і, ковзнувши поглядом по тарганячому виводку людей, повернулась до кімнати, із задоволенням вдихнувши запах мила від білої занавіски, що тернулася ніжним шовком об її обличчя. «Це було краще, ніж з ними, людьми», – подумала вона.

Частина друга

1

Зелена ріка, полудень ліниво заливає її оловом. Серафима дивиться на перекошений дорожній знак: чоловік тримає щось подібне до лопати. Річка пливе у її очах – вже рожева стрічка, а потім вона взагалі зникне. Птах мирно висить над річкою, і великий білий лайнер – теж. Якби у неї запитали, що таке щастя, то вона неодмінно б сказала, що це воно і є. Це коли нічого не давить і не болить. «Не пресує», – хихикнула і закурила довгу ментолову сигарету. Саме таким воно є – легке, як пух кульбаби бабиним літом.

Столиця – сіро-жовта піраміда. Так вона побачила: авто спочатку проскочило під мостом холод рідких тіней, сонце, знову холод, – потім вихопилось на міст. І тут вона побачила столицю. Такою, яку вона запам’ятала на все життя. Сіро-жовтою пірамідою у димах смогу. І їй зробилося страшно. Вона притиснулася до плеча свого супутника. Шкірянка в рудій пилюці. Серафима почулася пустою. Це той стан людини, коли повертатися нема куди, а теперішність їй чужа. Вона, напевне, тоді – як і зараз – була відчахнута від спогадів. «Спогади – це павутина розуму», – зараз і потім думатиме вона.

А нині місто піднімалося синіми, наче американські «лінкольни», стінами «панельок». І в її пустоту хлинуло настояне тисячоліттями повітря – наче горілка в розпечену горлянку на пустий шлунок і після втомливого морочливого дня побіля солоних хвиль моря. Серафима нічого не запитувала, а її супутник усе розповідав, хляпаючи слинявими губами. Щось у ньому було їй близьким. Та вона не мала досвіду. Для жінки досвід – небезпечна зброя. Здається, він у ній спав, наче старий чорний ящір. Десь глибоко в жіночій утробі, звідки на світ виходять ті, що за них кожна готова роздерти будь-кому горлянку. Серафима відкинулася від плеча свого попутника і зашипіла. Той лише поплескав її по плечі і попросив водія зупинитися біля он того під’їзду. Дітвора в яскравих куртках ганяла м’яча. М’яч весело стрибав калюжами. І Серафима усміхнулася. Але тільки зараз, а не на вокзалі, вона покривилася: тут сиро і холодно.

2

Серафима дивиться на шматок сала, що жваво рухається на куцих ніжках. Саме той шматок сала вона повинна називати мамою. Василь Ісаакович, він ще Шпуля, офіційно числився брокером. Треба сказати, його вважали досить розбитним. Він мав купу всіляких посвідчень і паспортів паскудного ґатунку – такий перепав і Серафимі. Мешкали вони за містом. В особняку з білої цегли, під червоним дахом. Анастасія Валеріївна, рухлива, як дитяча сеча, ніколи не лишала молодят наодинці. Хоча це було без потреби. За винятком відряджень, Шпуля був закоренілим гомосексуалістом. Він любив абсент, кокаїн і гіпсових поросят. Ці кавалки, нерухомі кавалки глини, нічим не нагадували свекруху, проте, як і вона, заповнювали собою будинок; свинки весь час траплялися комусь під руку і, що не день, одна-дві розбивалися. Отож, коли Шпуля затримувався по роботі, Валеріївна переставала гасати кімнатами, сідала біля телевізора з недогризком докторської і так чекала хтозна-кого чи чого, Серафима ж зачинялася у подружній кімнаті, годинами лежала й мастурбувала. Кожен шукає щастя по-своєму, хоч у Серафими не існувало такого поняття – щастя, так само, як і нещастя.

Від таких усамітнень очі у дівчини робилися сухими і ще більшими. І коли приходив Шпуля, він якось зачудовано, із захопленням дивився на неї і шепотів: «Ну чому, чому, чому ти така…»

Вона вважала його по-своєму милим, головне – він не чіплявся, ніколи не кричав, намагався догодити. Але питання різке, мов свист електрички, пронизувало голову Серафими: а на біса вона йому потрібна? Але це швидко прояснилося: не для мами і не для продажу. Шпуля готував її для своїх оборудок з квартирами.

Осінь пропливала важкими черепахами барж, і багряні ліси під водою чіпляли віттям водорості. Їй видавалося, що ріка повинна вийти з берегів. Але розуміла вона один запах – звіриний запах землі, який лоскотав їй ніздрі. І, напевне, дарма.

Далі дачі ані свекруха, ані Шпуля її не пускали. Але одного дня він прийшов з пакунками. Поклав і вийшов. У пакунках були сукня, косметика і нові туфлі. Серафима байдуже одяглася, наче їй завжди доводилося натягати подібні речі, сіла на ліжко, на самий краєчок, бачачи боковим зором у дзеркалі свої високі груди, вигнуту шию, волосся, зібране в зачіску ще по-дитячому. Але у всьому відчувалася вже жорстка жіноча упертість. Шпуля зайшов – цього разу в сірому мішкуватому костюмі, і від нього тхнуло по-чоловічому: тютюном, трохи потом і алкоголем. Вона повела бровою. Крізь щілину у шторах до напівтемної кімнати осінь вливалася багрянцем і невимовною синькою низького неба. Серафима встала, і вони вийшли.

Видиво розрубаного червоного горизонту вдарило в очі, відхитнуло, але чоловік підхопив її під руку, переймаючи від жіночого тепла хвилю дяки, аж висолопив язика від задоволення; вона усміхнулася, поправила зачіску, розуміючи, що так ще ніколи не робила, і плечі двома крилами-метеликами знову метнулися догори. Проминувши автостоянку, Серафима запитливо подивилася на Шпулю, а той тільки кахикнув, і відразу по його сухім кашлі осінь ударила в стіни домів, і вони попливли назустріч безликій смужці води. Серафима підвела голову й побачила над річкою місто, що піднімалося в горах туману. Вона спинилася і по-дитячому закусила палець.

– Що таке? – Шпуля заглянув у очі й відхитнувся.

Так вони всі дивитимуться в ту тисячолітню безодню: трохи злякано, захоплено і зніяковіло. Як майже всі підлітки. Серафима не замислювалась над тим, що відчувала… Через кілька хвилин вони вже їхали в маршрутці.

Чорні павуки тіней. Жовтий купол Бессарабки з биками при входах, метушлива публіка – це нагадувало курортну зону, але без моря. Стояв синій смог. Нічого не здивувало Серафиму. Їй підламувалися від утоми коліна, у горлянці дерло, хотілося води. Теплий вітер віяв у спину.

Шпуля наказав їй стояти біля тумби, а сам поперся на Круглоуніверситетську – вона прочитала назву. Серафима роззирнулася, шукаючи морозиво. Але не побачила жодної ятки. Пройшлася вниз по вулиці. Далі був Хрещатик, що збив її з пантелику. Вперше і востаннє вона розгубилась у центрі міста. Зупинившись під стереокінотеатром «Орбіта», Серафима стояла, притискаючи руки до грудей, а людський потік пропливав, і в когось вирвалося, а в неї влучило: «Дивись, путанка перелякана: Ич-ш-ш…» І вона повернула назад, пішла повз ятки з фруктами: синіми кульками винограду, гранатами, і вирвалася нарешті на той «п’ятачок», де її полишили. І тут вона повернула голову і побачила його: блискуча біла фікса у кутку рота, шкіряні штани, рубане обличчя, з тими ж хитрими лукавими вологими очима. І у неї там, унизу, все опустилося. Машина наїжджала на машину, гуркіт розносився по кутках, базарний гамір грибом піднімався догори. Запах м’яса, овочів, сечі, сперми й диму… Вірменин, який торгував фруктами, торкнувся її плеча. У голову вдарили запахи – різкі і знайомі ще з моря, і маленька, майже дитяча, рука простягнула їй гроно синього винограду.

– На, покушай…

Вона повернула голову – чорний оксамит на вікнах. Кіт лизав писка. У неї підвело живіт. Легке шурхотіння, виск гальм. Око вловило руку з масивним перснем, що стиснула кермо до білого на кісточках. Синій «порш» зупинився навпроти лотка. Рука махнула, і круглобокий вірменин перебіг, петляючи між машинами, на той бік і схилився над рукою. Він повернувся, а Серафима дзьобала виноград, і далі дивилася на спуск Круглоуніверситетської. Вірменин став біля неї, аж пашів – від його плечей піднімалася пара, а обличчя геть втратило людську подобу. Серафима підвела погляд, але блискучої фікси не побачила. Вірменин мовив:

– Детка, табой заінтєросовалісь такіє люді…

– Да-а? – сказала вона. – Переказуй їм мої вітання. – І так пішла догори, ледь не падаючи – наче хто спину їй всипав голками.

Серафима стоїть і дивиться на ринок, на нутро його, що копошиться, рипить мокрими від поту людськими тілами. І вперше розуміє, що час грає на неї. Вона знає це, як доросла жінка, як жінка з досвідом, яка несподівано побачила свій шлях. Невідомо кому вона у синю кушпелінь махає рукою. У відповідь їй сигналять. Вона розвертається і знову йде догори спуском. Цей стан повторюватиметься упродовж усього життя: ані тіла, ані рук – самі очі, чужі очі, а не її. Вона заворожена новим відчуттям. Це нагадує сексуальний голод, але є чимось гранично іншим. Морозиво стікає по пальцях. Серафима сідає на парканчика. Зараз їй є над чим подумати. Кожна людина колись та мусить побачити знак у цьому житті: дівчина це знала з кіно.

3

Світ набув для неї несподіваної прохолодної чіткості – заплутані комунальні коридори з виводками тарганів. Потім – широке двоспальне ліжко. Серафима відразу зрозуміла, що й для чого їй слід робити. І душачись на сирих простирадлах, під черевом запітнілого дідугана, вона пообіцяла собі, що більше такого не робитиме. Це вже було поза інстинктом. Це було на межі осмислення й помсти. Важкі червоні портьєри, запах прілі, запах спільного клозету – нічого не вражало. Дівчина, як і водиться, слухняно розставляла ноги, знаючи напевне, що й після нього вона все одно житиме. А Ісаакович тим часом нишпорив у кишенях голомозого добродія, клону власної тіні. Потім вони виходили – коридори вже не були такими довгими, тільки хотілося пити, і вона, не питаючись, повернула на кухню, заставлену дірявими горщиками, і довго пила хлоровану воду з-під іржавого крана. Потім двері прочинилися, впускаючи пилюку, тяжке синє повітря Бессарабки: ґвалт розламався під тім’яною кісткою, і все змовкло, бо Серафима побачила його, дві блискучі фікси біля кутика рота, розсічену губу. Так і з’явився він. Взяв гроші у Шпулі і вийшов, блиснувши вишневим оком наостанок.

Право вибору – це право смерті. Вчити благородства жінку – все одно, що свині чіпляти павиний хвіст. Шпуля, як естет-самоук, добре це знав на рівні свого заду. Тому він намагався привчити Серафиму до міста, як сільського кота привчають до сухого магазинного їдла. Він розповідав, яку каву п’ють городяни, яку їдять шпику, які версаче і підробки під них модні цього року, а на які – чекати наступного. Він наче відкривав цю вічність під порожнім небом, намагаючись дати зрозуміти їй, що життя – це зовсім не добра штука і таке інше. Але тупенький педик помилявся, не розуміючи, що там, у глибині, вже звився чорним драконом план, і життя не завдає їй аніяких душевних мук, крім тих моментів, коли хочеться прокусити собі губи від того, що взяли на кпини найголовніше для неї, наче у добре запрограмовану машину плюснули води чи увіпхали паскудний вірус.

Сни і пам’ять – це крила янголів: вона прокинулася в поту, з мокрою головою, у мокрій нічній сорочці, що прилипала до тіла. Вона сиділа під високою стелею, наче придавлена тягарем чітко окресленої думки, що навалився на неї, намагаючись влізти у пори, у її кишки, вивернути матку. Вона сиділа на купі синіх простирадл, вдихаючи густе, із запахом гнилизни від річки, повітря, витріщивши сухі очі на квадрат прочиненої кватирки. Уперше хтось, а може вона сама, витиснув з неї такої сили спонуку, думку, сліпу, як малі кошенята осіннім днем на дні річки. І світ врізався в неї, мов зламав кістки, і вона так пішла колом кімнатою, жбурляючи речі на підлогу, просто під розлите місячне сяйво. Вона жерла цей світ, хвицалася з ним, наче вибиваючи з нього останні породільні муки – він мусить їй віддатися. І вона ніколи не ляже під нього. Потім Серафима легко видихнула і тихо заснула прямо на підлозі. А на ранок, проводжаючи легкі вибухи хмарок, знала, що робити…

Вона сидить на пагорбі. Тут достобіса всілякої трави. Небо кришиться об каміння і зарості верболозу. Серафима ходитиме сюди день у день, тоді, коли у неї вистачатиме часу. Вона збиратиме зелений запашний болиголов, викопуватиме довгі, роздвоєні, як язик змії, корені аконіту, ламаючи рожеві, ще дитячі нігті, викопуватиме кореневища дурману. Потім сидітиме на пагорбі, склавши ноги по-турецькому, і печально проводжатиме сонце. Саме тут вона взнає, що таке печаль. Як відчуття відстані до сонця чи знання того, що треба кудись летіти чи йти. Це неймовірне приходило, коли всі отруйні трави лежали, дбайливо укутані в ганчірочки, на зеленому шовковому покривалі. І вона не запитувала, для чого це і звідки прийшла потреба в цьому. Тому, що їй не було у кого запитувати. Потім вона забуватиме все, хилитаючись, спочатку повільно, а потім тіло рухатиметься пружиною, розхитуватиметься маховиком, і велике мідне сонце непорушно заповзатиме за її тендітні плечі. Вона завмре, як жива стріла чи як змія, готова стрибнути у небо.

Тут її застануть Фікса, циган, вурка, та його безіменний приятель, і поведуть у інший світ. Вона ще за звичкою збиратиме оберемки трави, але Фікса скаже:

– Пішли, я тобі покажу світ.

Хоч їй усі так говорили, але вона пішла, наче підкоряючись дивному поклику. Вони пішли: попереду – його безіменний приятель у дорогому костюмі і модних черевиках. Фікса зупинився, притримавши за руку Серафиму. Його вишневі очі хитро зморгнули, а безіменний приятель, пройшовши сонячний сніп, вискочив на тінь і зайшов до будинку Шпулі. Скоро повернувся. Показав рот, повний білих зубів, і сказав:

– Звіздєц. Готові.

– Що з ними?

– А фіг його знає, – сказав той і залибився. – У обох піна на роті, а у Шпулі тесак в боці. Маман, видно, перед тим як здохнути, прикінчила його…

– М-д-а-а-а, пішли, мала. На нас чекають великі діла.

Тримаючи своєю шерхлою рукою пальці Серафими, звернувся до приятеля:

– Годину послідкуй за будинком. Забери все необхідне, і я тебе чекаю на нашому місці. Мілка не повинна знати.

4

І вона зараз дивитися у темноту вечора, вся обнята спокоєм, наче чиїсь дужі руки заспокоїли її перед порогом; Святвечір наливається фіолетовим. Гірлянди над Хрещатиком, люди видувають пару і тріщать подарунковими пакунками.

Ніздрі в неї червоні від морозу, а руки тільки почали відходити. Краї китайської занавіски ворушаться; відразу за голубизною тканини – сталева стіна холодильника. Вона сидить на стільці. З іншої кімнати повільно йде він: тонкі ноги, сам худий, хоч і з одвислим, мов у кенгуру, черевцем. Тільки очі його ворушаться якось дико, наче у зляканого коня. Але вона цього не помічає. Він одягнений у майку, і майка зараз в крові. Він дивиться відразу крізь простір двох кімнат, блискає очима і показує, провівши пальцем по горлянці, що все, кінець. Серафима добре розуміє, що це означає. Великий круглий ліхтар прилипає до шибки.

А було так чи, певне, інакше, вона навіть не може згадати за стільки років. Фікса завжди ходив – кімнатою, з кімнати до кімнати, довгими коридорами, тюремними камерами. Він просто не міг встояти на місці – сухоребрий, хоч і з черевцем, невротик. Лише обличчя у нього було приємним, але тільки тоді, коли він запускав венами дозу героїну чи нюхав кокс. Їй було байдуже. Він приходив серед ночі або здебільшого на світанні, завалювався на неї, потім лягав на спину і кілька хвилин хрипко відсапував. Від нього смерділо дорогими жіночими парфумами, тютюном. Потім він починав говорити, наче витягувати слова з темряви. І їй подобалося, коли він так говорив – упевнено і відчужено. Фікса говорив, де, коли, як і з ким вона має зустрітися чи просто познайомитися. І куди вести клієнта. Решта не її справа. І вона після всього засинала у нього на грудях, а він ще довго у пітьмі хрипів хворими бронхами.

Коли їй треба було йти до пана Нестеренка, Мілка, ще одна подружка Фікси, – завжди брудна циганка, що, здається, і народилась у бігуді, – несподівано занепокоїла ся. Серафима відклала книжку: лікувальні трави, симптоми отруєння й таке всяке. Вона подивилася у глиб коридору, прикликаючи звідти густу темряву, бо у темряві, і лише там, вона почувалася безпечно і спокійно, і мовила:

– Що трапилося?

З дахів крапало. Цілу ніч віяв вологий вітер і пахло морем. Серафима не спала. Фікса не приходив, і це її сьогодні влаштовувало. Вона встала, але відразу сіла на ліжко, відчуваючи, що ноги у неї слабі, і взагалі якесь нове паскудство навалюється і бере своїми теплими лапами. Потім вона упала на чотири. Її нудило, а світ ставав перед очі поплавленою лялькою. Ось так воно тоді було, і вона ні про що не здогадувалася. Мілка спала поруч на розкидному дивані. Повернулася на бік, пустила гази і засопла. І тоді Серафима виблювала.

5

Так, вона тоді ще носила дитину, коли вони увалилися у зелений півморок, несучи за собою гнилу листопадову погибель, і вона якраз думала про яскраве сонце – яким воно для неї не було ніколи, – і Фікса ударив тендітною рукою по бра, а його подільники з панчохами на головах розсипалися по кімнаті – голий Нестеренко тримав, наче цяцьку, перед собою мобілку, намагаючись набрати номера, а до нього, шаткуючи простір, на тонких ногах летів Фікса з монтировкою. Вона одягалася і тоді вже відчувала тепло дитини, чи тепло світу, чи ще щось – їй хотілося того позбутися. Вона одягалася неквапно: як учили. Потім вона сіла на кухні, не дослухаючись до вовтузні. Вона сиділа і дивилася на чорне небо. Потім пішов сніг, і у вухах у неї зашуміло.

Нестеренко закрив пройму дверей. Їхні погляди зустрілися: холодний – та здивований, зляканий, наче у людини, що її підчепили за ноги. Нестеренко підвів руки, але хукнуло – і він сповз, лишаючи на косяку червоні тонкі смуги. Вона навіть порахувала, що дві. Вона сиділа, як оце і зараз, і дивилася, що буде далі. Було, звісно, неприємно. Фікса нагнувся, вхопив за волосся Нестеренка і полоснув синім лезом по горлу. Серафима зойкнула і підібрала на стільчику ноги. Кров була зовсім не червона – чорна. За рік вона цього перебачила. Її знудило. Мілка у шкіряних штанях переступила через Нестеренка, чи через те, що від нього лишилося, ухопила її за руку і потягла в холодну ніч, з голими деревами і білим снігом.

6

У житті таланить покидькам. Це Микола Георгійович Реус знав напевне. Майор Реус із зовнішністю неандертальця, інтелектом Білла Гейтса. Реус носив штани, подібні до козацьких шароварів. Можливо, широкими зеленими вельветовими штанинами з золотавим відливом прикривав свої важкі слонячі ноги. Неодмінними для нього були свіжа добротна сорочка фірми «Левіс» і невидима, навіть бджолам, хмарка дорогого парфуму. Зараз він зачудовано повертав на мідний таз сонця широке лице з переламаним носом, підставляючи під косе проміння понівечене вухо. Останньою ознакою завдячував чи то тунгусам, чи то якутам. Але, перш ніж усвідомити целулоїдну прекрасність життя, відчув, що його крихітна коробочка, повна чужих проклять, зачеплених ним самим на далеких дорогах, гуде злими демонами. Вони бзділи, верещали і билися, а майор уперто вимітав їх кожного разу і доскіпливо збирав докупи, мов обривки розірваної записки, раз у раз починаючи все спочатку, занурюючись у безнастанність починань, яка навалюється чавунними хвилями разом з пізньою осінню.

І саме восени, повертаючись до своєї контори, він побачив чиюсь рожеву ручку, рожевий шкіряний плащ, а потім попливло перед очима, і від того його сон сповнився мовби торохкотінням зламаного будильника. Але це входило в плани підстаркуватого майора. Можливо, не так підстаркуватого, як утомленого. І він почав спостерігати за під’їздом будинку на Басейній, де була кав’ярня, будинку, що його нині вже немає. Дуже скоро Реус дізнався причини появи жінки у рожевому плащі, вичислив за три тижні те, що київська міліція вираховувала три роки.

Реус і далі мав би Фіксу за дрібного сутенера й злодюгу, аби не випадкова зустріч із Серафимою – коли яскравий клубок тепла вибухнув у голові і зуби заоскомило листопадом. Замкнувсь од усього в квартирі. Прокидався серед ночі і разом з міцним «Кемелом» сьорбав ніяке нічне повітря, зовсім по-дитячому, намагаючись дослухатися до якихось знаків чи просто так ворушачи очима пітьму. Так минуло три дні, досвід дорослої людини поборов почуття, і колишній майор вийшов на вулицю.

Справа в тім, що спершу він тримав, на Бастіонній, маленьку юридичну конторку, а коли та збанкрутувала, відкрив фірму, що надавала криміналістську допомогу державним службовцям і взагалі – кому завгодно. Вона проіснувала рік, Реус «піднявся» трохи й перебравсь під державне крило в район Бессарабки.

Реус нипав за Фіксою усюди: у кав’ярнях, борделях, дорогих ресторанах; простоював годинами біля під’їздів наркопушерів і дивувався, що його почуття громадянського обов’язку мовчить, як у покійника совість. Нипав день за днем, доки не знайшов те, чого і сам не сподівався. Саме тоді, коли вже був вирішив, що треба починати, хоч і виходило так, що вже не було з чого. Отож листопадовим днем, з жовчю на зубах від безперестанних дощів, він зайшов у прочинені двері і побачив довгий зелений коридор, із синіми шпалерами і драконами на них (дракони летіли, висолопивши рожеві роздвоєні язики), далі етажерку, перевернену, книги з нумізматики, що лежали, повідкривавши рябі роти, а ще далі – чоловіка з перерізаним горлом. Голова трималася на клапті шкіри. У липкій калюжі крові, вже з тонкою плівочкою, плавав вогник від нічника, наче маленький мініатюрний місяць, незаконний родич того великого, що котився чавунними нічними хмарами низько над містом.

– Зрозуміло, – сказав Реус, закурив і присів навпочіпки біля трупа. Холодний піт падав у захололу калюжу крові. Реус докурив, витяг мобілку, але дзвонити так і не став. Серафима, так, саме вона була цьому єдиною причиною. Наглою і довгою, як останні хвилини життя. Сигаретний дим пік ротову порожнину, і він знав, що треба тікати або вирушати назустріч своїм привидам.

7

Внизу гуділо місто, протягуючись дротами вулиць, уже спадав туман, і воно піднімало голову, мітлами двірників мело жовте листя, і печаль давила серце майору Реусу. Потім він пішов. Він ішов чорним мокрим асфальтом і думав, тупаючи важкими слоновими ногами по бруківці свого рідного міста, про Бога, про далекі тракти, про високовольтні лінії над степами, про креозотний сморід тамбурів і капезе, про криві ножі п’яних якутів, про низьке небо з віялами хмар, і печаль ще більше входила в його серце. Він не думав про справу, а чомусь – про печаль, множачи її у серці, наче хотів позбутися всього того, що було досі і що прийде натомість. Зажерливе ніщо відкривало пащу дешевих генделиків, де за столиками сиділи пропадюги зі скошеними лобами. І тут його приймали за свого. Він пив дешеве пиво. Для нього, колишнього опера, який погорів на своєму запальному характері, наливали «чистоган» – тут не було ані самогону, ані димедролу. Реус пив пиво, дивився, як віддувається велетенське поліетиленове вікно.

8

Саме у середині місяця листопада – з тріщинами безкінечного дощу в шоколадному просторі між будинками, верхівки котрих запалені згори, ліхтарями від місцевого Біґ-Бена – Серафима встала і сказала собі: «Це не моє!». Хоча насправді все, можливо, було зовсім по-іншому – набагато простіше й страшніше. Вона в якусь мить побачила себе зі спини. Її тінь пройшлася кімнатою, зупинилася біля журнального столика і пальцем показала на стосик паперів. І Серафима зрозуміла. Але вона й далі дивиться так, начебто це вона – і ні. Нарешті те, що ходило і вказувало пальцем, обернулося, і в неї потекло холодним потом по спині. Від свого крику чи просто, коли влетіла Мілка, Серафима отямилася, утягуючи чутливими ніздрями запахи, ловлячи у вушні раковини звуки. І Мілка щось зрозуміла і виматюкалася. Мілка блиснула маленькими очиськами – там пропала навіть злість, усе пропало давно. На журнальному столику лежали часописи: тут було зібрано все про отрути, наркотичні трави і таке інше. Серафима сиділа й дивилася, намагаючись згадати, коли і як вона витягнула ці журнали. Вона ховала їх із насолодою, що не дає жоден наркотик, жоден оргазм, читала і вивчала потайки.

– І не думай, – сказала Мілка, і скалки її очей зблиснули у напівтемряві.

Серафима кивнула головою. І сухий її погляд, висохлий, як два маленьких колодязі, порвав простір між Мілкою і тим неіснуючим, тим невидимим, у яке вона не вірила й ніколи не повірить. Вона в це не повірить з упертістю дитини, з віком перелитою в металеву затятість, але точно й напевне пам’ятатиме, що над нею це невідоме висить гранітними небоскидами великого міста, проритого каналами чужих життів. І все це залежатиме саме від неї. Мілка відсахнулася, мовби вчувши сухий тріск блиску в її очах. А Серафима дивилася, як за склом вилущуються жовтками вічка квартир.

– Ще подивимося.

9

І для Реуса, і для його помічника Нестеренка, і для Серафими усе вирішилося наприкінці листопада. Саме так… Фікса десь пропадав. Його вологі очі – сливові, добрі, як у старого коня, – лише глузливо дивилися на дівчат. Він блискав своєю коронкою, розчинявся у ночі, в’язкій і непривітній – Мілка саме так сприймала ніч. Вона лежала на тапчані, смолила міцний «Капітан Блек» і розмірковувала вголос про те, чи була у нього, у Фікси, велика любов. Серафима вдавала, що не слухає, та ловила себе на тому, що таки сама ця тема її цікавить, ну, принаймні як цікавить та чи інша тривіальна річ. Серафимі чистило мізки бажання – пересвідчитися в доцільності цього слова «любов» і користі від нього. Той, хто нічого не вміє, або вчиться, або ж, навпаки, сам навчає. Серафимі було не чуже й те, й інше. Але час так холодно відлічував у її голові найважливіші події. Маючи міцний, шпаркий до життя розум, знала: скоро щось таке станеться, і в її вухах і серці задзвонять дзвіночки. І ось він прийшов: в обіймах тримаючи молодого циганчука, з дорогим запахом, з жаским вітром спокуси. Вони курили план, потім випивали, а потім Фікса повів циганчука на диван і при дівках трахнув. Серафима пила коньяк, а Мілка шаркала з кутка в куток на кухні. Серафимі було цікаво.

Під Святвечір Мілка заманила на пустир циганчука, огріла кочергою, а коли дурень прийшов до тями, – облила бензином і підпалила. Обвуглений труп знайшов Нестеренко. І в Реуса з’явився шанс таки запопасти Фіксу. І напевне не так Фіксу, як Серафиму. Та в усякому разі ніхто точно не знав, що і як відбувалося на пустирищі під велетенськими купами будівельного сміття, день при дні перекладаючи важкі течки карної справи. Пізніше все це зникло в комп’ютерних файлах. Слідчий, дамочка з арійським гостроносим профілем і совиними синіми очима, сказала:

– У мене просто гівно кипіло, і я сцяла кип’ятком від кайфу!

10

Реус ніколи не вважав, що життя проминуло його й залишило десь на узбіччі: з кожним роком у нього зростала впевненість, що своє він таки в цьому світі надолужить. І тоді, коли пов’язали Фіксу, якраз на Святвечір (з блискучими подарунками в руках він ішов і дивився на комети ліхтарів – під коксом, п’яний), для нього нічого не змінилося. У трупарні лежав з розпанаханим горлом Нестеренко. А Фіксу за відсутності складу злочину випустили. І він повернувся з тими ж таки блискучими пакунками, тільки що тверезіший і наляканий. Фікса цикнув на Мілку і велів їй сидіти на кухні. Потім жестом, достойним циганського барона, тицьнув Серафимі на стільця біля себе і сказав:

– Сьогодні ти візьмеш свої блядські журнали і переберешся в інше місце. Зрозуміла, дєточка?

У нього переляканий собачий погляд, і Серафима читала у цьому погляді: я тебе не виганяю, ти піді мною живеш і дихаєш, але злодія і вбивцю важче піймати, ніж простого п’яницю на вулиці – фарт-бо не вічний.

І Реус від того дня став стриміти біля залитого бурштином світла і сонця вікна.

11

Двірник, який чомусь прибирав під сірими бетонними сваями мосту, бачив жінку у вишуканій сукні. Жінка завжди з’являлася, наче нізвідкіля. У малиновій сукні, не закороткій і не задовгій, із зібраним пучком волоссям. Вона йшла упродовж річки. Річка ж звідси, з-під мосту, видавалася зеленою, а під вечір грала малиновим кольором. Обличчя у неї задумливе і вродливе – очима долу, а тому двірник завмирав і спостерігав за жінкою так, начебто над водою пливе світло, клубок яскравого світла, готовий спалахнути кульовою блискавкою і спопелити його, все довкруж, навіть підірвати цей грьобаний міст, що єднав столичні береги.

Минало літо. Для Серафими кращої пори не було. У січні місяці, підкоряючись неясному пориву, що наростав дедалі більше, наче гудіння далекого поїзда, вона пішла у ванну, взяла металевого прута й загнала собі між ноги. Вона знепритомніла, а коли отямилася в калюжі липкої крові, то зрозуміла, що дитини вже нема і навряд чи колись у неї будуть іще діти. Фіксу на той час застрелили, тому Мілка лишалася на її совісті, і вона потім з насолодою згадувала той час. Серафима з вікна дачі дивилася на річку, коли ту мовби заливало оловом, на двірника, що, забачивши її, завжди роззявляв рота, на присадкуватого карнавухого чоловіка, котрий стовбичив біля вікон, і її розбирав сміх. Вона розуміла, що життя повернулося до неї обличчям. Її цікавили трави, але саму цікавість практичний розум Серафими не приймав.

Коли збирала зілля, готувала, заливала готову отруту в темні кольорові слоїки, весь час збуджувалася. Вона до кінця роботи не могла притлумити в собі відчуття – з іскристими флюїдами смерті. Серафима не знаходила чоловіка, на котрого б могла перенести все це, а тому довго після своєї праці мастурбувала. Але й це не задовольняло її. Тому вона ходила уздовж ріки, наче шукаючи відповіді своїм почуттям. І потрібне прийшло, вихід знайшовся: несподівано лють, яскрава, як вибух, розляглась від голови, ударила в живіт, підняла високо її груди. Серафима відчула, як тіло наповнюється силою, і подивилася на місто, скрипнула зубами. І цього разу зрозуміла, що йде саме тим, правильним, шляхом, що його вона обрала кілька років тому.

Реус від початку сприйняв це як пристрасть. Колишнього майора роз’їдала ревність. Він зараз ревнував її до двірника, до сусіда-професора, до навколишнього світу – болючого, красивого і недоторканого. І він зважився на крок, котрий коштував йому надто багато.

12

До цього дня, з осіннім гудроном річки, з густим повітрям, червоними вогнями, з дикою і солодкою самотністю, Серафима була наживкою. Вона це зрозуміла відразу. Думала про це, проходячи повз святкові кортежі, стоянки авто, вітрини супермаркетів і бутиків. За великим рахунком, навіть отримавши свободу, Серафима ледь зводила кінці з кінцями, і кислий голод часто стояв уночі у неї над головою. Але як вона могла всидіти серед самотності, підфарбованої люттю, пропускаючи дні, сухим поглядом ловлячи життя, дивитися на яскравий килим вогнів. Там кипіло життя, чуже життя, котре вона вже свідомо хотіла знищити – от так воно було й того дня, коли вона загнала металевого прута собі між ноги…

Ішла в малиновій літній сукні. Проминула двірника – він, як завжди, утупивсь у неї, відкривши рота, – і зупинилася перед зніченим Реусом. Майор, підкоряючись вічному закону, зняв курточку і накинув їй на плечі. Відтоді в них життя зробилося одне на двох. Не можна сказати, що вони зрозуміли одне одного. Серафимі, яка потрапила до іншого зовсім світу: з потертими меблями, кремовими шпалерами з плямами жиру, немитим посудом, з трухлявим холостяцьким запахом, але з прекрасним краєвидом за вікном (Дніпро, квартали найбагатшого району), могло видатися, що це кінець, усе застигло, захололо, і вона лишиться тут гибіти назавжди. Але аби вона шукала те, що людина називає коханням, як і кожна жінка, аби вона уміла розтирати в собі цю печаль і не лишати близькому чоловіку, то зізналася б собі та іншим, щó шукала й чого їй було треба. Проте вона розуміла, що лише просунулася на крок уперед. Її цікавив цей вайлуватий чоловік з надірваним вухом. З ним Серафима почувалася спокійно, і люта затятість тікала кудись, лишаючи по собі випалену пустку, відсунулася кудись у линялий осінній горизонт.

А ще у Реуса було багато книг з криміналістики. І якраз на бабине літо, коли стояла біля вікна, їй видалося, що хтось торкнувся легенько її плеча, і вона враз зрозуміла: це її кличуть. І як півроку тому, ще у Фікси, вона побачила власну себе, свою тінь. Тільки зараз голубувату, з червоними іскрами навколо. Її тінь стояла обличчям і манила рукою. І Серафима без вагань пішла. І тінь зупинилася біля книжок із криміналістики. Вона відчула дике, тваринне збудження. Вона голосно засміялася. Вона вдаватиме із себе наживку, а справжнім шматком м’яса у пастці для двоногих тварюк буде саме Реус. Так у них почалося те, що люди називають пристрастю. З досвіду Серафима знала, що не може припуститися помилки. Вона припустилась багатьох помилок і ще не знала, що чекає її на шляху, який неясно окреслився в яскраві дні бабиного літа. З одного боку, вона не вміла прощати, і не хотіла прощати. З іншого – таке тарганяче життя її мало влаштовувало. Дим ментолових сигарет її юності сідав на голе плече її новоспеченого коханця. І це її дійсно збуджувало… А потім вони в одну ніч, уже холодну, з протягами, із запахом зими, зрозуміли одне одного. І в одну ніч Реус зламав і кинув у невідомість все, що збирав ціле життя.

13

А далі до неї повернеться виродливість, жахіття пам’яті – цього Серафима не чекала; людині, котра прожила якийсь проміжок часу, неминуче вдарить ця капосна річ, зовсім не матеріальна річ, у мізки, і що далі, то більше рана чи корозія роз’їдатиме спочатку сни, а потім тіло. І ніч, і день. Хто відчинив їй ворота, пройнявши її холодом? Це їй треба було побороти. Безликим березнем вона в’їхала на дешевенькому «форді» у квартал, заставлений тарою, діжками, що смерділи маринадами та оселедцями. Вона пройшлася, гидливо переступаючи калюжі, – звичка до світу, з якого вона вийшла, не повернулася. Але враз вона заклякла, наче хто покликав її нагло у спину. Білі, щойно випрані, ще мокрі простирадла глухо билися на вітрові. Повіяло морським бризом. Вона не відчула застереження. Біла, як ці простирадла, лють спалахнула спочатку у грудях, а потім вибухнула в голові снопом, салютом ненависті. Серафима видихнула і зайшла до під’їзду, сміливо піднялася східцями. Так вона знайшла Мілку. Та лежала на пропаленому цигарками дивані. Довкола – гори порожніх пляшок.

Циганка не пізнала Серафиму, та їй нагадала, і вони привіталися, як давні подруги. Мілка відразу попросила випити. Серафима поставила пляшку шампанського і пляшку вина. Мілка, дурнувато хихикаючи, вибачаючись, припала порепаними губами до пляшки. Через п’ять хвилин все скінчилося. Доза була надто великою, аконіт подіяв майже миттєво. Піна навколо рота, потім криваве блювотиння – це дія аконіту з хімічною добавкою. Серафимин винахід, майже з натхнення. Вона була обережною, тому не курила на місці злочину. Спокій, наче масло, розлився повітрям, і їй зробилося весело. Оцього і треба було найбільше остерігатися – спокій і радість у таких справах коштують життя. Потім вона вийшла на подвір’я. Закурила, і теплий вітер ударив їй в обличчя. І тут нараз прийшла пам’ять і спогади: батьківський зморщений зад між материнськими ногами, Надька зі спущеними трусами і ще той, з кого, як вона гадала, а може, і справді усе це почалося. Чорні квіти рвали мозок, знищуючи нейрон за нейроном, наче рак прокляття. І вона ледь стрималася, аби не побігти. Серафима гнала «форд» трасою, білою як сніг – від сонця і від неминучих і безликих березневих дощів. Далі вона бігала кімнатами, люто розкидаючи речі.

Реус сидить на куценькому стільчику, курить, лівою рукою чухає обрубок вуха і краєчками губ усміхається. Він підводиться, йде до Серафими, бере за тонку шию, розвертає, нагнувши, заходить ззаду. Хвилин п’ятнадцять – це двоє звірів, які гарчать від злості й похоті, від ненависті й безвиході, од відчаю – світ залито люмінофором. Здається, на вулиці від цього люмінофору тріщить кожен камінь, а вода кипить розтопленим оловом. Нарешті вони падають на підлогу. Лежать на спині, курять і дивляться, як роздувається на протязі брудне павутиння.

– Тепер розповідай, – говорить хриплим і байдужим голосом Реус.

– Про що?

– Як ти підставилася і підставиш мене, – Реус повертає до неї голову й цілує в розпашілу щоку.

14

Над морем хвостами туман. Скляна куля кав’ярні з білофрачними кельнерами і кельнерками в куценьких плісированих спідничках, що плавають голубими кахлями, і їхні викривлені відображення ледь встигають за ними. Реус і Серафима сидять під білою парасолею і п’ють мартіні. Реус, мабуть, не перестає собі дивуватися, але погляд у нього безпосередній – пустуна-чоловіка, який все ж таки радий, що потрапив у таку ось історію. З будівлі долинають нерівні приглушені турецькі наспіви. Це Реусу подобається, і він слухає їх, слухає прибій моря, слухає, як дихає рівно й легко Серафима… Він думає про кохання, вічні казки про те кохання – воно таки існує, і йому дійсно вдалося вирвати в часу свій шмат. Серафима в чорних окулярах «Валентино» спостерігає за трасою, позирає на осілу придорожню кав’ярню навпроти, на бармена, що колись побував у В’єтнамі, на руду офіціантку. Далі – на будинок, сірий, двоповерховий. Цей будинок стоїть над самою трасою, тому його стіни схожі на брудні боки зебри. Серафима не може позбутися того, що зринає в пам’яті. Вони приїхали на її батьківщину, і обом тут не подобається. Віддалено Реус знає, чому сюди приїхала Серафима, але, як і кожний закоханий, боїться собі в цьому зізнатися. Перед цим вони займалися коханням у дорогому готелі, де просадили майже всі заощадження. Але фантом кохання висить над ними – тихий і ніжний.

– Дивись, – різко звертається Реус до Серафими.

Трасою біжить чоловік. За ним слідом – двоє міліціонерів. Він біжить повз ряд зелених до неймовірного кипарисів, вибігає на прибійну смугу, послизається на мокрій ріні, але зводиться дуже швидко. Утікач пробігає кілька кроків і тут зупиняється як укопаний і починає вимахувати руками.

– Він щось знайшов, – говорить Реус. – Ходімо ближче, глянемо.

– Нащо воно нам здалося. Нам пора їхати, любий.

15

Серафима напевне б здивувалася, коли б могла бачити такий епізод: двоє медекспертів розглядають труп жінки. Труп розпухлий і вкритий виразками. Один розтинає живіт, дістає шлунка, розрізає його і бере проби. Виходить, закурює, не знявши гумових рукавичок. Інший – лишається краяти труп. За якусь годину чи дві, коли труп розібрано, наче свинячу тушу, повертається перший експерт з результатами аналізу і каже:

– Я знаю, що це отрута, але яка – я, спец у цьому, не знаю… Про неї не згадано в жодному каталозі…

– Передавай до столиці, – говорить другий.

– Кому там якась блядь потрібна?… І може, це і не отрута зовсім? – сказав перший, але другий за інтонацією голосу і за тим, як зарухався борлак, зрозумів, що той бреше.

– Так, можна помилитися. А для чого нам неприємності?

Вони сидять у коридорі на підвіконні, курять і дивляться на жовте намисто прибою. Двері прозекторської прочинені, видно жіночий труп – опухлий, з розвернутими жовтими пелюстками плоті, з невимовно гарним каштановим волоссям.

– Певно, красива була?

– Піди поспитай у неї…

– Так отож. Ходімо смикнемо спиртяги… Щось мені не того… – Але потому обидвоє сидять іще кілька хвилин майже без руху. Нарешті один, обтрушуючи сірий попіл, встає і причиняє двері. У коридорі б’ються відголоси прибою. Одного експерта – рябого, з перекошеними окулярами і вічно спітнілими руками – звали Север’яном.

16

Вони кохаються довго і тупо, наче зголоднілі. Потім відпочивають. І знову беруться за своє. Реус має смак і досвід. Серафима не має. Але їй подобається. Зміна поз і таке інше. Вона любить оральний секс, дозволяє анальний, хоч і гидує. Вона розуміє, що це їй необхідно. Поїзд зупиняється. І тоді до її чутливих ніздрів лоскотно долітає запах клозету. Це її також збуджує. Серафима думає про те, що починає боятися Реуса. Вона боїться фізичної привабливості колишнього майора. Вона боїться зараз усього. Але вона рада з того, що чорні квітки пам’яті в’януть, обсипаються десь на дно її душі. На зупинці вона встає, похитуючись на струнких довгих ногах, оголена і прекрасна під поглядом Реуса. Серафима наливає шампанського і тут чує за спиною голос колишнього майора:

– Більше так не роби!

Серафима обертається, усмішка висипає білі перли її зубів, сліпить Реуса.

– А що я маю робити? – Вона сміється голосно, дзвінко, і тільки очі у неї сухі. Просто сухі очі.

– А я тобі розповім, – тихо говорить Реус і відчуває, як холодні черви жаху повзуть його кишками.

– Тоді давай…

– По-перше – це було тільки тренування, а далі ми будемо діяти разом, і професійно.

Серафима лягає до нього, Реус відчуває гнучке, молоде тіло, її руку – ніжну, але цупку.

– Ти допоможеш, любий?

– Так… Іди до мене.

Серафима занюшила повітря, зовсім як звірятко: запах креозоту, туалетної хлорки і тютюнового диму.

Частина третя

1

Лабораторію Реус влаштував на горищі, а не в підвалі, як того хотіла Серафима. Він мотивував це так: випари від хімікатів та отрути підніматимуться, а тому не засмердять приміщення. Серафима погодилася. Власне, їй діватися не було куди. Страх і бажання зараз сплелися в ній так, що вона навіть не мріяла про іншого чоловіка, хоча, якщо і думала про чоловіків, то тільки як про мислячих тварин, що приносять фізичне задоволення. Серафима знала одне: Реус знає шлях до того, що випустить на свободу їхніх звірів, їхні бажання і почуття і змусить цей паскудний світ зникнути, підгнити у самому гадючому зародку. Але ця втіха, задоволення від зробленого скоро звітріла: просто Реус почав урізати гроші. Спочатку – на магазинні, потім – на інші витрати.

І однієї ночі, лежачи на його плечі, з відкритими сухими очима, вона побачила, як і раніше, свою примару. Вона стояла й указувала кудись пальцем. Серафима нічого не вигадала кращого, як перевернутися і вдихати запахи чоловіка. За цим прийшла суха лють, така суха, як і її очі, як її висохле в дитинстві серце, як степовий вітер на долонях. А головне, Реус не говорив, що робити далі, він лише наказував, кричав на неї. Спочатку вони випробували отруту на собаках, а потім – на бомжах. Але настав день… Хоча до цього – час і сенс для неї зникли. Вона ставала тією іграшкою, якою можна вбивати. Серафима якось глухої ночі – тільки мостом гуділи електрички метро – прокинулася в холодному поту, зацокотіла зубами. Реус, лежачи на спині з підігнутими колінами, вдихав її час, виводячи ніздрями тоскні мелодії. Вона встала, зараз схожа на саме ту тінь, котра приходила до неї, саме таким загнаним привидом шаснула на кухню. У дзеркальному відображенні її попелясте волосся зараз було темним, і Серафима навіть зачудувалася сама собою. На кухні, відкриваючи дверцята шафки, вона побачила світлину з ликом Христа.

– От, знайшов де і кого чіпляти…

Вона прийняла дві таблетки седуксену і запила двістіграмовою склянкою коньяку. Але їй не полегшало. Вона відчула погляд – свій як чужий, а потім несподівано чийсь палець тицьнув з ночі, і вона пропала в темряві. Але на ранок – сиплий, повільний ранок, – як завжди знала, що робити. Попила води, шаснула під ковдру й одразу заснула. Реус прокинувся, і в нього заворушилося волосся на голові. Його кохана лежала мертва. Він нахилився і почув рівне дихання – тихе, таке звичне. Серафима спала з відкритими очима, як сплять тварини, як сплять створіння, що прийшли на цю землю хтозна-звідки і не знають її законів.

2

Пізніше, через багато років, коли світ для неї проявиться у всій банальності і простоті, Серафима зрозуміє, що Реус не тягнув навіть на тих людей, які називаються сутенерами чи навіть жиголо; переступивши поріг, він полишив, напевне, самого себе десь за тією стіною. Реус намагався перескочити на той бік, але вороття не було. Саме Серафима його туди не пустила. Вона розчавить Реуса, як комаху, – пізніше. Але з тієї ночі до неї повернулася її звична лють. Лють, яка дрімала вічно, поки вона не вмикала це почуття, наче живлення на вібраторі – варто лишень було вийти в місто. Привабливість іншого життя, населеного нікчемними створіннями: той крав у рідного батька, той вбив дружину, але суд ви правдав його. І таким робом – далі, далі по вихідній аж до мармеладових нічних салютів з дванадцятилітніми мінєтницями на бутонах майданів.

Вона ходила містом у благенькій сукенці, ще Фіксою подарованій, і часто поверталася на те місце, де в паску дний листопад його зрізала чиясь куля, – вологий прохід на Бессарабці, трохи неподалік «Мандарин Плази». Вона була позбавлена почуттів, як позбавлені їх горгульї, і окрім жадного сексуального голоду ніколи нічого не відчувала. Але наділена небаченим артистизмом, тонким аналітичним розумом, вона мало вірила в ірреальне. З тими ж таки привидами вона вирішила: щось дійсно з головою негаразд. Проте її підтягувало завжди до того дворика, де куля розламала хребта Фіксі. А трохи ліворуч горів кришталевою стіною «Мандарин Плаза». І вона вирішувала, зважувала. Поверталася додому, де карнавухий її коханець, розвалившись у кріслі, вичитував газети, помічаючи окремі місця маркером. Реус не показував Серафимі ані поміток, ані вирізок. Все ховав до пузатого металевого сейфа. На запитання «Коли?» відповідав мовчанкою – тягучою і загадковою. Реус зробився тираном і охолов до неї. Так вирішила Серафима, але вона помилилася. Реус вагався, Реус боявся, але все ж таки уперто йшов проти вітру назустріч своїй коханій. Бо ж вони були вже пов’язані кров’ю і отрутою. Але він вже зробив крок… Свій крок зробила й Серафима. І це напевне дало шанс урятуватися колишньому майору Реусу.

3

Сипав травневий теплий дощ. Реус викурив пачку цигарок, потім узявся за другу, пиво теж закінчилося. Він чуттям старого розшуковця зрозумів, що його кохана вляпалася в якусь історію. Маячня травня віддавала в паху: вони не спали разом з місяць, і Серафима відбивала всі його нападки. Він би пішов, подався світ за очі, як це роблять закохані чоловіки, аби мав куди йти: термін оренди контори закінчився, і там поселився виводок джерґотливих гагаузів. Але потім він вирішив діяти. Просто натягнув потерту куртку і вийшов на вулицю. Він ішов повільно, тупаючи своїми важкими ногами, утягуючи з насолодою пекуче травневе повітря, радіючи дощу, і так минув кілька зупинок. Потім подзвонив по мобільному. Почув:

– Алло, Реус? Старий, де ти пропав? Заходь, заходь…

Серафима побачила Реуса ще десь за кілометр, швидше, вона внюхала його усіма фібрами – страх. Уперше відчула той дикий страх, мовби під нею западалася земля. Але вона не розуміла, що зараз від її одного необачного кроку залежить – жити їй чи померти? Місяць тому вона зустріла тут, у «Плазі», чоловіка в дорогому одязі, із упевненими рухами, запахом дорогого парфуму. Але, головне, вона згадала ріг Круглоуніверситетської, «шевроле», руку, висунуту з віконця, і перстень. Вона не могла помилитися. І потім, день у день, вона приходила сюди, щоби трапитися йому на очі. Бодай раз. Їй не треба весь час стовбичити, лізти і кланятися. Серафима розуміла, що з такими людьми робиться все за один лише раз. І так вона тинялася з поверху на поверх, поверталася до Реуса пізно, улаштовувала сцени, хоча нічого особливого не відчувала. Вона добре розуміла, що вбиває двох зайців: змушує ворушитися Реуса, а ще – наближає час, коли має влучити в десятку з тим чоловіком. Його імені, надто обережна, не знала й досі. І коли побачила Реуса – з обважнілим обличчям, отупілим від болю поглядом, то зрозуміла, що прийшов час. Серафима вийшла йому назустріч. Повільно, мовби нанизуючи крок на крок, так, що навіть колишній майор задивувався. Сипав м’який, теплий дощ, із якогось вікна лунала, лопала бельбахами дурнувата попсова музика. Дівчина минула ряд налитих життям і втіхою людей, котрі, видно, спостерігали за нею, але не давали знати. Вона йшла повз високу стіну «Мандарина», дивуючись мінливості світу, а ще більше страху, що кішкою роздирав нутрощі. Серафима йшла і розуміла, що ледь не дала маху, що те, що надумала зробити сама, у неї не вийде. Виходило так: вони вийшли з однієї точки, розійшлися, щоб зустрітися під «Мандарин Плаза».

– Що ти тут робиш? – запитав Реус.

– Те, що й ти. Я знайшла його, – сказала Серафима.

– Ти говориш про те, що я думаю? – запитав Реус.

– Думаю. Пішли чого-небудь вип’ємо: я втомилася. А потім я тобі його покажу. Він з’являється з да мочкою.

– Худа брюнетка, у діамантах, як і її кавалер? – Очі у Реуса, наче їх зараз невидима рука вирве і змусить з’їсти.

– Хм. Вона.

Вони пили каву, а Реус мовчав, наче палахкотіння травня густим зеленим клеєм протікає крізь його пальці. Він розумів, що це занадто, що ще рано, але Серафима вгадала його думки.

– Облиш, – сказала вона і креснула запальничкою. – Ти просто ревнуєш. Так, погодься, ти просто ревнуєш…

Серафима не розуміла, що Реус вибирає між страхом втратити її і своїм життям – їй це не було потрібно. Але тільки-но вона ледь не втратила все, що у неї було. Реус збирався до старого розшуковця, свого товариша, але так і не дійшов. І причиною була Серафима. Аби вона дізналася про це, то напевне б пишалася. Але біла лють пишно розквітала у її серці, і вона втішалася, топлячи очі в зеленці травня, і від того в неї знову запекло у низу живота. Реус повернув повільно голову, він навіть чує, як скриплять шийні хребці, у животі бурчить і його нудить – очі ловлять спочатку рвані тіні на асфальті, що шастають з-під авто: тим боком, під «Мандарин Плаза» він бачить худу, але красиву брюнетку з розумними теплими очима, а за нею – чоловіка.

– Господи, Серафимо, це ж Хруст. Це… Забудь і викинь з голови, – він говорить, але майже чує, як тріщить сухий її погляд на його вусі.

– Ти так і лишився лякливим ментом, – говорить вона.

– Добре, ми потроху до нього доберемося. Візьми таксі. Поїхали.

Над містом стояв грибок синьої води. Дощ наступав з Лівого берега, і вона дивилася на свинцеву опуклість води так, начебто вода кипіла. Серафима закрила очі. І Реус полегшено зітхнув. Зараз він вирішив, що життя піде, заплутається по-інакшому і якось направиться. Але й цього разу колишній майор обманувся. У житті йому лягла не та карта.

4

І ось червневим днем (вона його пам’ятатиме завжди) із золотою пилюкою в косяках сонця прийшло саме те, і вже не важливо для неї, хто першим втратив чуття реальності – справа темна, як темна і голова її. Серафима знайшла свою мету – вона гаразд намацала її, і в домі запанував спокій. І Реуса це насторожило. Вона рідко виходила в місто. До неї повернулося відчуття вологого підвалу, і Реус з кутка, зі свого стільця, спостерігав за її сухим, блискучим поглядом. Серафима йшла сходами: складки одягу, під халатом – нічого, і він дивився на її груди, що підіймалися й опускалися під тонким шовком. Реус вставав, тупав важкими ногами підлогою, виходив на вулицю і дихав так, наче йому в груди вдарили важкою кувалдою. І ось так упродовж червня він спостерігав, як вона щодня піднімається східцями в рудій пилюці сонця туди, нагору, із сухим срібним поглядом, з позолоченим промінням тілом, принадлива і далека, і, важко гупаючи ногами, як хлопчак, намагаючись привернути її увагу, спускався донизу, сідав у «форда», і слизький від зелені червень утягував його своїми пазухами, наче доісторичний монстр.

А що Серафима? Серафима нічого не робила нагорі: вона мирно дрімала у великому шкіряному кріслі і в уяві своїй грала на фортепіано, білий тюль (чому саме тюль?) розвівався від протягу на вітрові, і приходив закоханий красень, і вони проводили довгі години за розмовами. Потім – віддавалися плотському коханню. Слово «секс» у фантазіях Серафими не існувало. Проте вони займалися усім: анальним сексом, прибирали всіляких поз, іноді до них приходила дівчинка років тринадцяти, і вони займалися цим на очах умлілого коханця. І з кожним днем ця дівчинка робилася настирнішою, упертішою, було так, начебто Серафима бачила себе молодшу в дзеркалі. І дівчинка приходила дедалі частіше: вони милувалися в душі, на кухні, а переляканий коханець бігав, благав, заламував руки – коротше кажучи, все було як у кіно, трафарети якого напевне й замінили Серафимі справжню фантазію. Нарешті вони з дівчинкою змовилися, і Серафима покинула свого безталанного принца. І той отруїв її дівчинку, тож Серафима вирішила помститися.

Але тут потік фантазії закінчився. Сон і умиротворений спокій, її фантазії завжди зупинялися на білому тюлі, на коханцеві, а дівчинка наче й справді померла. Серафима стала скрупульозно витягувати з пам’яті її рожевий задок, маленьку і вузьку піхву, стиглі диньки грудей, але далі якогось сухого скрипу в голові не йшло. Серафима втратила спокій. І одного дня Реус піднявся на горище й побачив Серафиму, яка від чогось тремтіла уві сні, її красиву шию, її рожеве, з позолотою південної засмаги обличчя, її напіврозплющені очі. Він зупинився, наче вжалений: на скроні, трохи вище, з’явилася чорна цятка, котру він сприйняв спочатку за ранку чи то родимку. Але плямка почала рости, доки не з’явилася велетенська чорна діра убільшки з кулак. І тільки Реус захотів щось сказати, як з тієї діри вилетіла велетенська чорна муха з блискучими крилами і з шумом загасала під стелею. У Серафими блиснули очі – вона прокинулася.

І вона пройшла, прокраявши сонячний простір між горищем та ванною, наче ніж масло, не звертаючи уваги ані на те, як вона одягнена, як виглядає Реус з незмінною газетою в руках у просмальцьованій картатій сорочці, – взагалі вона перестала існувати, а не все перестало існувати для неї. Саме так вирішив колишній майор, у забобонному страху вирячивши очі. Світ потемнів, і він сам потемнів з лиця, як людина, що втратила щось важливе, щось таке, без чого буде тяжко жити і тягнути все далі на собі: кохання, успіх, гроші і ще щось більше. Він зрозумів, що втратив віру. Але це – що не диво – вселило божевільну надію. Як висіти довго над проваллям і не падати. Хтось прийде і простягне тобі руку. «Саме відчай породжує надію і змушує рухатися людину», – думав Реус. Таке життя, і він вже не шістнадцятирічний, і нічого не змінити.

Відтоді вона просиджувала дні в якійсь дешевенькій кав’ярні: пила каву, курила дуже багато ментолових сигарет, спостерігала за людьми. Вона зараз добре розуміла, що врода її не вічна – тим більше, у цьому місті, що росло з кожним днем, накопичуючи незліченні багатства, нікому до неї, до Серафими, немає діла. Реус не рахується. Вона сиділа під теплим вітром, перетравлюючи у собі світ. Її доймав сексуальний голод, але вона не наважувалася зробити якийсь крок, аби заволодіти тим чи іншим чоловіком. Їй подобалися дівчата – зовсім молоді, але й тут вона не вдавалась до якихось дій. Усе було просто: вона злидень, хоч і гарний і розумний злидень. І ще вона розуміла: щось, що рухало нею, пішло, і Серафима боялася, що воно ніколи не повернеться. Так, їй хотілося запопасти цілий світ, але тут, під теплим вітром, під сонцем, вона зрозуміла, що треба починати з малого.

5

Начальник УБОЗу Калениченко – недолуга копія Реуса. І зовні – масивніші надбрівні дуги, нездоровий блиск в очах, і за способом життя. Він одружений з учителькою англійської мови – огрядною щербатою бестією у ластовинні. Він брав хабарі, терпів істерики своєї дружини, він мав двох коханок, ростив трьох дітей, а тому легко прощав слабкості людям, якщо це, звісно, не заважало його інтересам. Він любив кокаїн, випивку і нерозважливе життя. Напевне тому, що одружився дуже рано і більшу частину життя поклав на кар’єру, і це геть зіпсувало його характер. Кого він терпів, так це єдино Реуса, хоч і вважав майора невдахою. Вони колись, можна сказати, товаришували, а тому всю необхідну інформацію про Хруста екс-майор брав саме в колеги. Він дізнався, що Хруст – колишній нувориш, колишній кримінальний авторитет і колишній народний депутат – доживає останні дні. Він або помре від раку печінки, або його ось-ось кинуть за ґрати жерти баланду.

Майор довго ходив вулицями: лив затяжний дощ, як то буває кінцем червня, і не знав, що сказати Серафимі. Реус боявся її втратити.

І цей страх у нього був більшим від страху за власне життя. Нічого ще особливого не трапилось у їхніх стосунках, але одна думка про те, що він не буде бачити її, вдихати її запах, паморочила голову, а в грудях давило, наче туди вселилося все пекло. Він з насолодою мазохіста приймав цей біль. Біль часто проймав його злістю, наче вся лють того сонячного дня, яка вийшла з Серафими, переселилася в нього. Реус тинявся пивницями, метикуючи, як переконати Серафиму, щоб покинути Хруста. Він повертався до Калениченка, і вони до пізньої ночі просиджували за склянкою, патякаючи про різне.

– Кинь цю сучку, – говорив п’яний Калениченко. – Вона зла. Їй-богу. Я в бабах розбираюся… А ти ж не собака, щоби злитися. Ти пройшов життя… Тяжке життя…

Реус клав важку голову на стола, і хміль крутив у нього кокони божевільних думок.

– Я її приб’ю… – хрипів він.

– Просто вижени, та й усе. Хіба мало бабів у Києві, – говорив Калениченко, але розумів прекрасно, що тут справа не зовсім чиста, проте мовчав: воно йому і справді не було потрібним.

– Не можу, – підняв і опустив голову Реус.

– Тоді давай я її посаджу, – Калениченко сьорбнув горілки.

– За який біс? – За вікнами широкими сірими стальними полотнищами лив дощ, і Реус подумав, що червень закінчився, починається тяжкий і душний липень.

– Знайдеться за що, – Калениченко взяв огірок і смачно хряснув. – Оце бачиш огірок. Ти скажеш: ну то й що. А от взимку так і хочеться похрумкати. А приходить пора, і ти жереш його як звичну річ. Так і з жінкою. Пошкодуй свою печінку, рідний!

– Печінка одна. Як і жінка. І її жаліти не треба, – пробелькотів Реус, налив повну склянку і випив.

6

Холодна злість змінилася у Серафими жорсткою суперечливістю. А оскільки вона оберталася у своєму самотньому світі й окрім Реуса нікого не знала, все переносила на нього. Вона суперечила йому у всьому, і чим більше уваги і грошей отримувала від нього, тим більше вона псувала кров колишньому майору. Нарешті вона таки визначилася, як дойняти майора найдошкульніше, щоби садити і цідити кров – так у неї склалося в голові. І Серафима повторювала весь час зранку: «Як садити і цідити з цього одновухого виблядка кров!» Реус гадав, що це було боротьбою її холодного розуму, і намагався заговорити, але вона тільки сміялася і обзивала його старезним дідом, ні на що не годним, і йшла собі до «Мандарин Плаза». Раз на місяць вона дозволяла собі таку розкіш. Гроші отримувала від нього, наче подяку за поцілунок, за перепих на скору руку, коли він знесилений відвалювався, а вона закидала високо голову, тріпонувши густими каштановими патлами, звитими природно у кільця, кучері, і пускала стрілою сталевий та дзвінкий сміх до стелі.

7

Її звали Лоркою. Вона себе називала Лєрою. Вона йшла гойданою ходою між стелажами з прикрасами. Висока, з гнучким натренованим тілом спортсменки, з високими грудьми, рудими патлами, горбоноса і дзвінкоголоса. Вона пронизливо красива, нагадує свіжий вітер, міцний свіжий вітер. Великі теплі карі очі з опущеними кутиками, великий червоний рот з вічною усмішкою і ямочками на щоках, білими клавішами зубів, з помітною щілинкою на передніх різцях. І від неї пахло снігом. Як сніг відбиває запахи, так Лєра відбивала почуття. Напевне, тоді Реусу приснився сон. Пізніше він, можливо, вигадав, що сон цей йому снився: спочатку світлий, де він стояв між дзеркал, одягнений в шати, так, між чотирьох дзеркал, і тут висока чорна постать підійшла і сказала: «Ану піди погуляй!». Можливо, це не його сон, а хтось йому розповів у світлі кольору сечі дешевих генделиків, де тільки там, наче на гнилому дні озера, звідки випустили воду, знаходив спокій. Але він знав, що трапилося: щось прийшло в його дім, і те, що прийшло, він боявся назвати. Як і кожен чоловік, він вирішив діяти. Реус натягнув просмерділу шинками сорочку, відімкнув сейф важким ключем, витягнув течку і, почухмаривши залишки вуха, уже зі спокійним обличчям сів на стільця, запхнувши зіжмакану сигарету до рота. Зрештою, людина до всього звикає, окрім хіба що смерті, та й то за браком часу.

Але з’явилася та, котра звалася Лєрою, повна запахів іншого життя дівчина, чий шалик за кілька тисяч маяв між стелажами «Мандарина», яка сміялася, збігаючи дрібними кроками на ескалатор, яка заскочила до кав’ярні і сіла просто до столика, де Серафима пила каву, і сказала, простягнувши руку:

– Я Лєра!

Серафима усміхнулася. А Лєра заглянула своїми карими очима у сталеві – її.

– Ти красива, – сказала Лєра.

Так у них почався роман. Серафима влучила в десятку. Лєра була найчистішої води мажоркою: багатою дитиною багатих батьків – розумною, розбещеною, цинічною і водночас наївною, швидше доброю, але зіпсованою, наскільки їй дозволяло виховання і ареал обертання серед тисяч їй подібних. І це знала Серафима. Хоча Лєрі було до цього байдуже. Так почалося казкове життя. Лєра – суміш інфантильності, розуму і дитячої жорстокості. Як і все їхнє покоління, вона грала в секс, а не в кохання, вибираючи чоловіків, наче речі в дорогих бутиках, і так само кидаючи їх. Потім, по диких депресняках, посилюваних убивчими дозами кокаїну, випивки і траху, Лєра з дитячою радістю, із захопленням поверталася до яскравого, ілюзорного жіночого світу. Екзальтована ідіотка – так визначила її Серафима, але вперше за стільки днів у неї в низу живота запекло.

Вони були однолітки – неоковирні, незграбні, доволі жорстокі, як і час за оболонками їхніх очей і сердець. Лєра віддалася на всю силу своїх почуттів, наскільки дозволяв її равликовий досвід. З жінками вона відпочивала, доки не «підвалював» черговий залицяльник. Але Серафима не була дурною дівчинкою, котра тільки лиже «кицьку», запихає ніздрі кокаїном, займається оргіями, що нагадують дорогу мальовану японську порнуху. Вона знала, що Лєра саме належить до світу, котрий маячів яскравим манаттям, світу, до якого – ось, рукою сягнути. І все почнеться. Біла квітка злості знову вибухнула. Серафима почула її запах і її повернення. І от, коли вони виходили з «Мандарин Плаза» під тупими поглядами, у яких не вичитувалося нічого, окрім тягучості, трапилося те, що темними стінами будинків пролетіла велетенська тінь. Екзальтована Лєра сказала: «Ах!», мило скрививши ротика, а Серафима витягнулася так, що груди під рожевою сукнею піднялися, затверділі соски окреслилися під тканиною. Погляд у неї сталевий, наче осіннє небо з калюжами відбилося там: під стінами, б’ючи крилами, кидаючи у відчаї яскравим тілом, летіла сойка. Серафима ухопила за руку Лєру – і вони обидві заспокоїлися. Холодна злість Серафими потекла правильним руслом. Хоча дівчина, так само як і її подруга, не знала, що таке «правильно»: правильним було те, що вони робили. Та звинувачувати їх у цьому – те ж саме, що тягнути всю країну на лаву підсудних.

8

У Север’яна передчуття були завжди погані. Коли на нього «находило», він дивився на свинцевий берег моря, пив дешевий портвейн і гортав підручники з криміналістики – ніколи не мав довіри до Інтернету. Цього дня, топлячи очі в портвейні, він відпочивав і, напевне, думав, що ніколи не позбудеться цього тягучого запаху формаліну, ніколи не побачить нормальної жінки, і взагалі, світ для нього лише повсякчасний кошмар, і нічого в тому змінити неможливо. Він сидів на мокрій ріні, під осіннім сонцем, що втомливо розливало убоге світло, і світ нікчемним створінням тулився до його ніг. Так здавалося судмедексперту. До його вчувань домішувався запах жінки, невитравний і страшний, і Север’ян знав, що його життя зупинилося: розтяті трупи, нездорова пристрасть до криміналістики… У кишені лежала пробірка з кавалками тіла Насті Ковальчук, і це йому не давало спокою. Невдаху-криміналіста шарпали погані передчуття. І це стискало його мошонку, його анус, його серце. Інакшого не могло бути. Він допив жадібними ковтками, як молодий лошак, портвейн, закрив книгу і, отрусивши штани, – невідомо від чого, можливо від сигаретного попелу, – пішов у бік СТО, де траса затягувала петлею місто.

9

За вітриною маркету висіли золоті бджоли. Калениченко помацав язиком червону м’якоть за яснами. Вилаявся: «От гівно, нагнало піднебіння!». Він пройшовся між довгими стелажами, відчуваючи, що від запаху прального порошку і помаранчів його трохи нудить. Нічого особливого. Але зараз начальник УБОЗу намагався думати. Він узяв пляшку червоного вина, покрутив його у своїх велетенських незграбних руках, із задоволенням відчув прохолоду, але знову повторив: «Отаке гівно…» Він подумав про Реуса і про його коханку. Настирна думка не полишала його з самого ранку, було відчуття, ніби прорізався зуб мудрості. Що більше Калениченко думав про цю дівчину, то більше його це дратувало. Його дратував Реус, дратувало багато чого іншого, і це не давало йому спокою.

10

Серафима погладила пушок на щоці Лєри, вітер вітрилом напинав занавіску, а за вікнами, з неймовірними запахами, з прогрітими на сонці тілами лизькало береги Червоне море. Великий рот Лєри, її високі груди. Що вона відчувала, окрім насолоди, котра била її блискавкою, а потім відходила, наче хвилі зливи, чи удари вітру, чи напади люті. Серафима лягала на спину і бачила перед собою пахучі, ще свіжі, вистругані з сосни стелажі з різноманітними слоїками. Вона бачила себе, бачила, як вона ходить між стелажами, а з нею, звісно, Лє, – пушок на щоці й на руці світиться білим снігом. Її мрії, її сни відповідали її вихованню, вірніше сказати, сутність самої Серафими ховалася у цих мріях. У фантазії вона була такою ж недалекою, як і в житті, і лише розум і дика, звірина інтуїція являли справжню Серафиму.

Про Реуса, про горище вона завжди згадувала із тим самим відчуттям, що й про віддалене батькове дихання, коли він заповзав на матір, а потім відклеювався, наче глист. Частиною мрій Серафими був і Він: ані імені, ані Його самого вона не пам’ятала, хоча знала, що упізнає з тисячі тисяч людей. Він виходив з тіні і сам був тінню чогось великого і захоплюючого, коли їхній з Лєрою секс перед пляшечками з отрутою доходив найвищої точки. Він схилявся над її вухом і говорив ці слова, о, ці слова. Вона так і не бачила Його обличчя, але відчувала, що скоро зустрінеться з Ним.

На пляжі, серед тисяч загорілих міцних і випещених тіл – жіночих і чоловічих – вони нахабно розглядали дамочок «сюнь-масюнь», що засмагали топлес, здоровенних бандюків із золотими ланцюгами, плюгавеньких і блідолицих бізнесменів і підхихикували, обговорювали, і все заливало жовтком сонця, і нічого, здавалося, не віщувало поганого. Можливо, аби їхній роман тривав трохи довше, Серафима зупинилася б на цьому, і її фантазії були б тільки фантазіями, а потім перетворилися б на чудернацьку химеру – дівчині ж було неповних сімнадцять років. Але колеса, невидимі прозорі і жорстокі колеса долі, почали накручуватися дедалі з більшою силою, набирати обороти, руйнуючи на горизонті повітряні замки Серафими. Причина й основа жорстокості – ілюзії. Ілюзії разом з прихованою злістю живили Серафиму, тільки не Лєру. По суті, остання була доброю дівчиною, тільки оточення виявилося надто злим до неї, а їй не доводилося вибирати, як і Серафимі.

Дівчата – два глибоких поставлених насупроти дзеркала. Вони дивилися одна на одну й чудувалися, і Серафима байдужно починала розуміти, що все те, що надумалося, боліло – відходить, відходить, відходить. І нічого не тисне груди, не болить, і можна з берега дивитися на білі лайнери, на прекрасне життя… О, воно дійсно прекрасне, ну, принаймні в уяві. Шезлонги, тіла топлес, ледь чутні дотики, ніжні й холодні, і відчужені, як нагромадження людського безглуздя, там, відразу за пальмами, де починалися слюдяні піраміди готелів, де все і розпочнеться: луснуло у голові Серафими, а мо’ в обох дівчат. Але не мине й десяти днів, майже років, і лусне їхній світ, як під окропом гладінь скла. Як гладінь двох дзеркал, до чорного і синього глибоких дзеркал, куди падало їхнє майбутнє, яке й розіб’є їх.

11

Вдихаючи повітря, хриплячи легенями у чистий жовтневий день з павутиною на кипарисах, з лущанням чайок і буркотінням моря, Север’ян приніс запах формаліну, запах смерті, притримуючи слоїка в лівій кишені, увігнав-таки в прокурену кав’ярню брудно-жовтого кольору біля траси, що поблизу СТО. Він не зграбно пройшовся між рядами стійок, і кілька чоловік кашлянули – запах трупарні в’ївся Север’яну в шкіру. Рудій Лізці причудилося, що до пивниці зайшла сама смерть. Десь воно так і було: з п’ятнадцяти років Север’яна цікавила смерть, точніше те, що викликає смерть. Він навіть не інтуїтивно, а доволі свідомо захопився токсикологією. Згодом вийшло захоплення медициною. Худий і високий, з вибіленою неприродно шкірою – безсонням, недоїданням, вічним нежитем, а пізніше – зіпсованим шлунком і нещасним коханням. Він завжди рухався так, наче йшов проти вітру. Згорблений знак питання, просмерділий формаліном, йодом, азотною кислотою. Север’ян закінчив фармацевтичне відділення Московського медичного університету. Він народився біля млосних берегів моря, де групками ракушнякових будиночків примостилося містечко, з кількома териконами на околиці.

Север’ян всівся на стільці, намагаючись сховати довгі ноги під шинквасом, – склянка полетіла на підлогу, він провів її байдужим поглядом. Склянка розлетілась на друзки. Север’ян підняв голову і подивився у світлі, як вода, очі рудої Лізки. Лізка усміхнулася – криво, але доброзичливо.

– Сева, ти де пропадав?

Север’ян дурнувато усміхнувся: цілий тиждень він відтинав шматочки плоті бідолашної Насті, але нічого так і не знаходив. Проте в тому, що там є сліди отрути, невідомої нікому отрути, він був переконаний, як і в тому, що людина, скільки б не знала про те, від чого може померти, однаково дасть дуба.

Кожного дня він повертався у свою дев’ятиметрову комірчину біля самого моря, витягував кювету з фрагментами тканин тіла убитої, відтинав шматок і розчиняв – за старою методою Стаса – у соляній кислоті, проціджував, випарював, але ніякого осаду, що б вказувало на отруту, не знаходив. Север’ян не довіряв нинішнім методам. Він перевірив досліди, аби виявити сліди миш’яку, отруйних металів – від ртуті до свинцю й марганцю. Потім перейшов до алкалоїдів: хініну, болиголова, красавки й аконіту. Але й це нічого не дало, але він певен – те, що він так уперто шукає, десь зовсім поруч. Север’ян, лежачи на дивані, перед портретами своїх кумирів Кона, Цандера, Зіммера, Шумахера і, звісно, – Стаса, родоначальника рослинної токсикології, навіть не думав, для чого це йому потрібно. Почалася осінь, море ревло і кипіло в голові Север’яна. Він ішов насипом, далі спускався на дорогу й неодмінно зупинявся в жовто-брудному барі, щоб перекинути чарчину-другу.

Руда Лізка підсіла до нього, і Север’ян боязко зіщулився, показавши у кривому оскалі те, що мало слугувати у нього посмішкою, – криві почорнілі зуби. Лізка поставила йому випивку. Напевне вона одна знала його таємницю. Вони ночами безперервно розмовляли про життя, якого Север’ян не знав, споглядаючи його через вікно моргу. І ці розмови Север’яну подобалися. Лізка нагадувала йому старе кохання, що роз’їдало його, наче кислота мертву плоть. Десь так він і думав. І от Лізка сіла і підсунула йому коробку.

– Може, це тебе зацікавить?

Север’ян ухопив коробку, підсунув до себе, розкрив, але окрім купи листівок-інструкцій до ліків і фотокартки якогось чоловіка і двох дівчат там нічого не було. Однак він таки запитав:

– Чиє це?

– Діваха одна тут ошивалася. Серафима. Он вона, худюща, скраю. Безвісно зникла. Настя – ти знаєш її. Вона померла. І он той помер, Атас його звали, котом на трасі був, – простодушно сказала руда Лізка, але очі лукаво блиснули, як у людини, що знає багато і не дає собі волю розбалакатися – більше з обережності, ніж від страху перед невідомим.

– Хм-м… Це швидше для детективів, а не для мене… – але тут він осікся, натрапивши короткозорим своїм поглядом на одну з листівок. Море ревонуло разом із його серцем. Лізка хмикнула й випила одним махом свої сто грамів дармової горілки, відмахнувши тоненьку лапку пелехатого залицяльника в підстрелених штанцях.

12

Високе сонце й висока зелена трава. Лєра лежить на животі. Вітер овіває шовковисту шкіру її спини з рівчаком і сідниці з ямочками. Серафима пестить їй плечі, потім цілує спину й ті ямочки на сідницях. Лєра повільно перевертається, обхоплює своїми сильними руками шию Серафими, вони цілуються. Нога за ногу, тіла рухаються повільно – пошерхлі губи торкаються, груди тремтять – простягаються одне біля одного. Серафима розставляє ноги і кладе голову на живіт Лєри. Дівчата солодко дрімають, і мідне сонце загруза в морі. Серафима фантазує: склянки, слоїки, свіжовистругані дошки у підвалі… Але Він, той незнайомець, не приходить – хто ти? Вона знає його прізвище, але вона не знає про нього нічого. Бажання, жарке бажання опалює низ її живота, і вона пливе у цих випалених жаром травах, чиї жагучі запахи змішуються із солодким запахом Лєри.

Щось холодне ковзнуло між ногами, потягнулося животом, лягло на груди. Серафима повільно підвела голову. Це була велетенська чорна змія. Серафима нічого не відчула. Вона провела головою в бік Лєри, і змія, наче керуючись її поглядом і порухом, переповзла на її груди і вже ковзнула між ніг, як дівчина прокинулася і спросоння махнула рукою.

– Не рухайся! – сказала Серафима.

– Боже! Боже! Боже! Мене щось укусило… Мені погано!

Сонце востаннє прокреслило цівкою міді горизонт. Темрява і вологий холод. Як у кіно, подумала вона, схиляючись над Лєрою.

13

Реус допив рештки горілки, зламав сигарету у попільниці. Останній аркуш досьє перегорнуто, у голові пусто, і пляшка горілки нічого не змінила в його настрої. Узагалі можна було накидатися по саму зав’язку, але він того не хотів. Реус сидів біля вікна, спостерігав за зграйкою дітлашні, що бовталася у сиропі свіжовипеченого серпня. Колишній майор навіть не думав про Серафиму. Точніше, він думав від самого початку, коли вона поїхала, і його навіть утішало те, що вона зараз спить з жінкою. Саме так – спить, а не трахається, лигається…

Він з ясністю, як видалося, думав про Серафиму і про те, що вона буде задоволена роботою. «Вона приїде, – казав собі він, – і все зрушиться, і тоді цей світ, який завмер, зарухається, зробиться живим». Він підвівся, підійшов до вікна, і дошки підлоги прогнулися, заскрипіли під його важкими ногами. Йому зробилося легше – юрба малюків відкотилася у тінь, і зараз перед ним лежав порожній простір із кількома будинками з забитими дверима й вікнами. Він подумав, що у нього таки життя склалося, певне, краще, ніж у тих людей: дверцята шафи зі скрипом прочинилися, і він подивився (спочатку так, знехотя, а потім роздратовано) на світлини ікон Діви Марії, Ісуса Христа, наклеєні з внутрішнього боку. Реус спересердя ляснув по дверцятах. Ті закрилися, а потім знову прочинилися, і Реус продовжував бити й бити їх, а дверцята протяжно скрипіли, зачинялися і прочинялися. Нарешті він зупинився, ошаліло розчепіривши пальці в крові перед своїм обличчям. Голова була тяжка й дико боліла. Він повернувся на свій табурет, що вже не один десяток років стояв на тому ж таки місці, сів, звісивши свою голову до підлоги. Реус переконував себе, що це від горілки – так далеко пішла його свідомість. Але він уже ні з чим не боровся.

Сонячні плями – як розлита олія. За пагорбами – сині дими. А її нема, і її не покличеш. А як і покличеш, то вона все одно не приїде. Телефонний дзвінок підкинув його плечі, його голову, всього його, наче десь ураз вдарило тисячі дзвонів там, на Косому Капонірі. «А чому Косий Капонір?» – подумав він крізь туман. Витягнув мобілку і сказав:

– Алло.

Авто тягнулося повз яскраві вітрини з безстатевими манекенами, його кидало в розпечену пащу безлюдного міста з тисячами іномарок, що повільно проповзали від одного боку життя до іншого. Реус глянув через опущене скло у трикутник свіжого повітря, побачив жінку в «мазератті» і вирішив, що жінка гарна, особливо її підборіддя, вишуканий рот і втомлені очі – все видавалося живим, так, мовби вона велика красива комаха, а він – колекціонер, до якого вона потрапила на голку. І він не переставав думати про Серафиму, й тому це було найстрашнішим – ніби хто з нього живого витягував кістки. Десь там, де сходиться в крапку перспектива цього міста, засів той вселенський колекціонер, що насадить на англійську булавку, і тому нема ради. Реус навіть від цих задоволених думок хмикнув. Але на цьому він зупинився, перестав думати, пішов до супермаркету. Він узяв пляшку горілки, кілька банок оливок і повернувся назад.

Додому Реус їхав зовсім в іншому настрої. Дорогою колишній майор повернув на Басейну, вийшов до підворітні, хоча вдавав, що заходить до одного офісу, і запхнув у тайника течку, запаяну у целофан. Потім він повернувся, важко тупаючи ногами у сирому колодязі прохідного двору. Його не покидала настирна думка про ту жінку – з красивим ротом і синіми втомленими очима. Він погнав «форда» швидше, і коли припаркувався, побачив зелений «хаммер» Калениченка й самого убозівця, що стояв у затінку – під ногами повзали тіні – і курив незмінний, без фільтра, «Кемел», і дивився на дівчат у коротких спідницях, котрі аж ніяк не хотіли звертати на нього уваги: їх приваблював здоровенний і блискучий «хаммер». Вони привіталися, і цього разу вперше, за стільки років, мовчки. Вони пішли – Реус попереду з двома банками оливок в одній і пляшкою чорного «Немирова» у другій руці. Пішли холодком, під липами. Але й там пряжило. Голоси людей тут розбивалися дзвінкими монетами, і Реус не переставав думати про Серафиму, про її тіло, про холодні її очі, і на мить йому видалося, що він таки дійсно втратив розум. Під двома парами важких ніг заскрипіли східці – двоє товаришів піднялися нагору, до мансарди.

Реус поставив пляшку на столика, розігнавши широкою долонею надокучливих ос, що обліпили груші та яблука у дерев’яному вазончику, а сам пішов на кухню, через перехід, по воду. Калениченко сів, закурив і подивився в порожнє серпневе небо. Реусу стало не по собі, наче він бачив убозівця вперше. Він нарешті легко зітхнув, бо вже не думав ані про жінку з красивим ротом, красивими очима, ані про Серафиму. Головним було дістатися тихо до горища, до слоїків, але коли він зайшов у прохолоду кімнат, то передумав. Взяв із холодильника воду і повернувся до свого товариша. І так вони сиділи кілька хвилин один проти одного, наче вивчаючи, чи ніби хочучи витягнути один з одного залишки життя, те, що нині стало називатися таємницею. І тут убозівець сказав, так, просто в тишу, прошиту металевим дзижчанням ос:

– Я знаю, хто вона і чим займалася. Але мене це не гребе. Мене цікавить одне: що ви надумали? Га?

Сказав, випив чарку й подивився на протилежну вулицю, на вікна, наче все сказане стосувалося котів і фікусів.

14

Серафима стоїть на колінах. Вона боїться, насправді боїться, що почнеться дощ або ще щось, і вона не встигне. Лєра хрипить і дряпає руками груди. Головне – запах, у цій кромішній темряві, головне – запах. Нарешті нюхом вона знаходить те, що їй потрібно. Вона зривала стеблину за стеблиною, клала до рота і жувала. Їй, звісно, пекло, але вона й далі нюшила нерухоме повітря і запихала зілля до рота. Час… Уперше вона відчула час фізично, і їй зробилося пусто, як ніколи. Нарешті вона повернулася. Стала над Лєрою. Розвела їй руки, притиснувши колінами плечі, і притиснулася ротом до її рота, впускаючи туди зелену теплу жижу. Лєра спочатку запручалася, але потім жадібно ковтнула. Серафима знову повернулася на те саме місце, шукаючи за запахом необхідне. Вона робила це разів із чотири, і так минає довга холодна ніч. Нарешті, хилитаючись, гола, вона безсило падає біля Лєри і слухає, чи б’ється у неї серце. Лєра тремтить уві сні, і Серафима накриває її пледом, обіймає. Вона знає, що все минулося, але не розуміє, як так вийшло. Вона спить у Лєри на грудях, відчуваючи, що холод прокрався у неї з живота, і розуміє, що вона пішла проти чогось, і те, проти чого вона мимоволі повстала, і є її суть. Серафима тужно чекала на помсту, як тварина на різника.

15

Раніше він на це не страждав. Пам’ять його була, як у швейцара. Рудий світанок за вікном стривожив його. Останніх два роки він прокидався рівно о п’ятій і думав. Нестерпний біль у грудях і печінці сприяв цьому. Він терпів рівно до шостої години, а потім дзвоником кликав коридорного, і той приносив пігулки. Рівно дві білих пігулки, кожна розділена. І от зараз він, прокинувшись, дивився на рудий дощ за вікном, на світанок, і йому було дивно затишно, але чогось не вистачало. А потім, наче прозріння, наче дитяча радість на нього зійшла – болю немає. Виходило так, що до шостої години йому не було чим зайнятися. Налив коньяку, справжнього вірменського коньяку, бо інакшого не пив. Зараз рудий дощ за вікнами його не доймав. Чоловік вийшов у коридор готелю. І відразу, у золотій темряві, він побачив дві блідих плями, що повільно рухалися від кінця коридору. Трохи пізніше він швидше здогадався, що це дві жінки, і одна підтримує другу. Він рушив назустріч дівчатам, і вона, Серафима, у цьому напівмороці, просякнутому дивними запахами чоловіків, жінок, дорогими запахами усталеного життя, навіть ще теж не розгледівши обличчя того, хто йшов назустріч, зрозуміла, що це саме Він і є.

Саме так, не змовляючись, вони обоє пригадували свою першу зустріч: Лєра з синім від утоми і зміїної отрути обличчям, Серафима, бліда, з побілілими губами, сухим поглядом, навдивовижу сильна й зібрана, втомлена, з кучерями, що безладно спадали на гарні плечі, і сивий чоловік, з келихом коньяку, з якимось чудним відстороненим поглядом, дивиться на них, а потім каже:

– Я можу вам чимось допомогти?

– Так, – спокійно відповіла Серафима. – Її вкусила гадюка. Викличте «швидку».

Зараз білий лайнер висів у мельхіоровому повітрі, над синіми водами, і палубою снували люди, але вона не бачила їх, мовби нічого не існувало. Вона намагалася не пустити ту срібну холодну лють і ненависть. Вона розуміла, напевне це воно і є – людське щастя, велике людське щастя, але це її зовсім не тішило. Вона повернула до Нього голову, а Він сидів, стиснувши губи, сильний чоловік: впалі очі, широкі вилиці, сиве волосся, і втома, що вже тінню налазила на його чоло. Аби він зізнався зараз Серафимі, цій тендітній дівчинці, з надто, аж з надто вишуканими манерами, що видавало у ній, ну, звісно, провінціалку, аби йому спало на думку не ховати тугі мозолі пам’яті, то все надалі склалося б інакше. Але вона взяла його за руку, стиснула вологу долоню тонкими холодними пальцями, і він, Хруст, звів догори обличчя. Смерть відступила. Спогади теж. І пам’ять. Але, несподівано для самої Серафими, він сказав, помахавши двома пальцями перед носом:

– Що це за запах? Чим це так пахне?

Серафима повторила жест зовсім свідомо і сказала:

– Мигдалем.

Вона вся зсутулилася, підняла плечики, зараз схожа на мокру птаху і на людину, котра за місяць пережила не одне життя. А він не бачив її обличчя в ртутному сяйві моря і дня, лише зачудувався тим, як вона прибрала пасмо волосся, не випускаючи його руки, і тому ніжно поцілував десь побіля губ. Серафима повернулася й усім тілом припала до нього, дивлячись широко відкритими очима на мельхіорове повітря, на білі яхти, на далекий берег, розтятий жовтогарячою лінією пірса. Сонце лизнуло її щоку, сховавши ліву половину у синю тінь. Так, їй удалося щось зробити, але попереду нічого особливого. Хоча її влаштовувало таке життя. І в повітрі хмарою висів запах мигдалю.

16

Реус дивиться з мансарди вниз. Вони мовчать. Тільки оси січуть мідь з нерухомого повітря. Реус розливає горілку. Він махає широкою долонею, відганяє осу, спостерігаючи за пацаном на скейті.

– Гарно ж у нього виходить, – каже він.

Калениченко перегинається, і Реус бачить його широку потилицю. Оса зависає над стриженою головою. Калениченко відгинається, випиває горілку, хрумтить яблуком і говорить:

– Ну, розказуй. Мені можна. Розумієш? Якщо ти вляпався у таке гівно, то…

Реус ще наливає. Дивиться в очі Калениченка, чухає обрубок вуха й усміхається.

– Не бери мене на понти. Зрозумів?

Калениченко дістає течку. Реус знає, що в тій папці. Нерухоме повітря, тиша, тільки вжикання скейта.

– Цього досить?

Реус знехотя гортає. Підводить брови, знову гортає, відганяє осу. Потім, усміхнувшись прямо в обличчя убозівцю, каже:

– Борю, всі мертві. Розумієш, старий, усі мертві, і це фуфла не варте.

Він говорить, але розуміє, що втратив шанс гепнути його преспокійно по потилиці пляшкою. Зараз він сидить і зважує всі «за» і «проти». – Калениченко міцний чоловік, з сильними руками, дебелим черепом, і до того ж – не дурень. Реус сидить і спостерігає за піруетами скейтбордиста. Він набирає механічно на мобільнику номер. Поза зоною, блядь, ми всі поза зоною. Мідне дзижчання ос нагадує далеке ревіння винищувачів, які пролітають над дахами міста. Реус проводить рукою в повітрі. Калениченко усміхається. Сміються його очі і тонкогубий рот. Чорт, треба його – відразу пляшкою по голові, а там відвезти до котельної. Тут поруч. Мозок Реуса механічно вирішує проблему. Але логіка ламається, і на душі лишається щось таке, з чим він аж ніяк не готовий зустрітися. Напевне, совість, мать її, напевне, совість.

У повітрі смердить осами. Простір їхнім гудінням покривається швидко, як вал, як стихійне лихо, навала. У потилицю, а потім у тім’я вдарило й гостро там заболіло. Попустило. Хтось витягнув-таки це мідне жало. Так, так, так. Срібними стовпами стоять дні. Він, колишній майор, вирячивши очі, тріумфує і бачить – мов картинки, маленькі кольорові картинки – недолугі, по-блазенськи прожиті свої дні. Йому пече в сонячному сплетінні, йому пече очі, йому хочеться за щось учепитися, одними очима. Він чомусь думає про вродливу дівчину у «мазератті», зовсім не про Серафиму. Але нарешті вона таки приходить. Він чує присмак мигдалю на піднебінні. Він спокійний і стриманий. Так, так, так. Як і вчили. І Реус натискає кнопку виклику на мобільнику.

Грудну діафрагму ламає. Скейтбордист злітає у повітря. Разом з осами і будинками. Скейтбордист котить у золотий полудень, розкинувши руки, і в його очах відбивається червоний гриб вогню, який виривається з даху, з вікон мансарди. Пацан летить сірою стрічкою асфальту, ближче до води. Зелений метелик димиться у нього на спині. Швидкість, зараз важлива швидкість. Вогонь шпурляє в спину хлопця, але він уміло перевертається і вже близько біля води, гаряча хвиля повітря мовби пхає його вперед. Тугі кола води змикаються у нього над головою. Хлопець випірнає і дивиться, як полум’я зжирає будинок: як просідає посередині дах, як вивалюються колоди, як гуде розпечена жерсть. І він говорить:

– Круто!

17

Увечері Север’ян приходить у цей район. Він приходить сюди з початку жовтня. Минувши кілька сірих будинків, він заходить в один, цегляний, і піднімається на другий поверх. Тут його зустрічають. Батько Серафими вітається, простягнувши широку долоню з круглими квасолинами мозолів, у вицвілій, колись квітчастій сорочці, з рудими повислими вусами. Він мовчки чинно ставить стільці, потім мати приносить закуску: солоні огірки, капусту, сало. І, тихо сплакнувши, іде. Север’ян, наче не наважуючись, ще якусь хвилину сидить мовчки, розминає сигарету з фільтром, і тютюн сиплеться на його непрані джинси. Потім він ставить пляшку горілки. Іноді – спирту. Чоловіки випивають по першій. Потім – по другій, все мовчки, тільки чути, як за ширмою квакає телевізор черговим російським серіалом. Далі вони виходять на крихітний балкончик, обвитий диким виноградом, покурити. Нарешті батько, випустивши дим, каже:

– Це вона посадила. Хороша дівчинка була.

На останньому слові нижня губа у нього смикається, він починає тягнути – затяжка за затяжкою – і повертається до столу. Коли пляшка наполовину порожня, до столу підсідає мати. Вона худа, з обвислими, колись красивими, грудьми. Очі великі. Майже тобі чорнильного кольору, а руки граційно подають чоловікам нехитру закуску.

– Розкажи, батя, отой випадок… Так, тоді її врятував сам Бог, не інакше… – говорить мати і плаче, але з усього видно, що їй приємно навіть плакати за Серафимою.

Обидвоє – чоловік і жінка – не називають її справжнім іменем. Ніяк не називають. Наша дівчинка, наша голубка, наша красуня. Север’ян за місяць так звикся, що здавалося, ніби знає Серафиму з дитинства. Старий «випадає», ореол зморщок біля очей матері розлітається; очі у неї дивно чисті, з краплями болю. Батько випиває чарку. Закурює прямо в кімнаті, і мати мовчить. І от він розповідає під осінній гуркіт моря, що падає у прочинену кватирку.

– Да-м… Ото ми поїхали, скільки там їй було – шість чи сім?

– Сім. Вона якраз у школу пішла.

Маленька дівчинка біжить над берегом. Тут круто, і пісок з глиною та камінцями летить у шумовиння моря. Голова у неї рухається разом із сонцем – круглим, маленьким і чорним – так бачать мати і батько. Вони сидять – біла церата, огірки, помідори, літрова пляшка червоного вина. Несподівано батько зривається і кричить. Дівчинка зникла. Земля і пісок ворушаться живо на тому місці, де вона стояла, а сонце зараз яскраве, як ніколи. Сиплий полудень. Батько схиляється над урвищем, вітер надуває сорочку, напевне ту ж саму, що нині на ньому. Дівчинка лежить на березі. Вона лежить, і вона мертва – це батько знає. Він оббігає урвище, схиляється над нею. Він прикладає вухо до грудей, але вона не дихає. Він піднімає обличчя вгору і бачить лише очі матері – злі, сухі і повні сліз. Минає півгодини, коли приїжджає «швидка». Лікарі констатують смерть. Мати стоїть на колінах і рве волосся на голові. Батько, стиснувши кулаки, тупо дивиться, як її вантажать на ноші у великому, на блискавці, чорному кульку, і думає, що цей мішок для неї завеликий. Мати затихає, вона ворушить ротом, плюється піною. Показує пальцем, тицяє перегнувшись реально вперед. Лікарі і санітари дивляться і бачать, що мішок починає рухатися. Хтось підбігає і кричить, що дівчинка жива. Дівчинка стоїть і дивиться на них сухим поглядом.

– Ось так було. Від того дня вона змінилася. Спала з відкритими очима, – говорить батько, закурюючи нову сигарету.

Север’яна це не цікавить. Він не намагається вловити зміст, взагалі йому потрібно щось інше: потрапити до її кімнати. Він упевнений, що Настя померла не просто так, але його цікавило – від чого. Людське життя для Север’яна – не більше від модної абстракції. Людям взагалі не треба було народжуватися – десь така у нього філософія. Він вийшов під тугий холодний вітер і плюнув спересердя у ніч. Місяць гострим рогом крає море. Йому остогиділо і це іграшкове містечко, і море, і нескінченні пляжі з крупами засмаглих ледацюг; його вивертає від власного запаху. А ще більше – він не знає, не бачить тієї отрути, якою вбито Настю. Але головна причина, що рухає Север’яном, – це марнославство. Його трусить, його кидає в піт і холод. Хміль вилітає з космічною швидкістю. Закусивши губу, він тоскно скімлить на море.

А в той час батько Серафими важко обітер піт, закурив сигарету, перед цим обламавши фільтр, і, дивлячись на водонапірну башту, з одного боку розбиту іржею, погладив дружину, як собаку, по голові. Вона пригорнулася до нього так, як пригортаються у перші дні після весілля, і сказала:

– Чому ти йому не розповів усього?

– А воно йому треба? І хто повірить тому, що ми бачили.

Жінка стала на носочки, потягнулася зовсім по-дівочому губами до сигарети, вдихнула пекучого диму.

– Ти така гарна, – сказав чоловік.

А Север’ян все плював і плював у море, та так, що аж у роті побабіло, зробилося сухо. Потім він сів. Рука, плутаючись, зашмигала кишенями, і нарешті він витягнув те, що шукав. Це пробірка з пробами з решток Насті. Він тепер знав, що робити. Інтуїція підказувала йому шукати її батьків. Саме так. Тоді, напевне, можна буде дізнатися, де Серафима: на дні моря чи десь-інде у цьому великому й жахливому світі. Север’ян струснув плечима й опустив голову. Холодна хвиля лизнула його черевики, вдаривши ніздрі запахом гнилих водоростей затоки.

Частина четверта

1

Хруст розчавив черевиками статеві органи коханцю своєї дружини. Упіймав його на гарячому в «Конкорді» і відговорюватися не дав. Він привітався з молодим дженджиком, метросексуалом з рожевими щічками, сливовими синіми очима, мокрою зачіскою. Серафима дивилася з того кінця зали: кучері доладно складені, випещені рожеві пальчики і такі ж нігті, біла шия, витончені рухи. Напевне, її брала заздрість, але вона нині не любила таких. Сонце било у вікна, і білі ганчірки світла повзли підлогою. Хруст міг би не вітатися, але він привітався. Чемно схилив голову, тільки газети в дужій селянській руці били по стегну. Серафима дивиться на його черевики, зшиті на замовлення з буйволячої шкіри, – кріпкі, стильні, з міцною грубою підошвою. Тоді ще нічого не відбулося, і вона не розуміла, що відбудеться далі. Головне – вона любила Хруста. Щиро, віддано і безповоротно. Інше не мало значення. Багато що поки крилося у снах. Вона намагалася зараз розгледіти Алісію – хтиву й гарну, але вже з червоними від кокаїну ніздрями, червоними очима.

Хруст уклонився, ввічливо, поправив сиве коротко стрижене волосся без залисин. Сиве волосся й засмагле обличчя. Такий він їй нагадував героїв її дитячих вестернів. Алісія щось пропищала, а Хруст сказав: «Я на вас чекаю, молодий чоловіче, у “Альбатросі”». Коханець його дружини поморщився – «Альбатрос» найбільша діра в місті. Хруст пішов, за ним Чакос, його незмінний охоронець, і Серафима підвелася. Вони йшли в інший зал, до свого столика. Вона розуміла: Алісія вела себе безпутно і нахабно. Хрусту – шістдесят п’ять, у нього хвора печінка, котру він успішно лікує в Швейцарії. Алісія ж вирішила – Хрусту кінець, а тому так поводилася у світі. Швидше, рухав її мізками кокаїн, шампанське й такі навпівголубі хлопчики, з рожевими гепками й запахами «Крістіан Діор».

– Ти гадаєш, він прийде? – спитав Чакос, відставляючи стільці.

– Так. Вони наглі й дурні. Вони думають, що світ створено лише для них. У них немає скромності. Тому вони такі злі, – Хруст сів, не дивлячись на Серафиму, розвернув газети. – Не те, що ця дівчинка – розумниця і скромниця. – Він позіхнув, поплескав по руці Серафиму, і дівчина підтиснула плечики, зовсім невимушено відсунулася. Чакос криво усміхнувся. Вона знала, що подобається Чакосу.

2

Кафе «Альбатрос». Молодик під навскісним світлом перебирає руками по синіх кахлях, волочачи за собою кривавий слід. Сині, трохи банькуваті очі сльозяться. Він без штанів. Хруст стоїть і намагається розгледіти підошву. Тільки-но він розчавив черевиками причандали молодого чоловіка. А було так: Хруст сидів на своєму місці, під бронзовою статуєю оголеної русалки. Якраз між двома вікнами. Він ні з ким не бажав ділити це місце. Ще відтоді, коли починав утілювати план нашестя на столицю зі своїм дріб’язковим бізнесом. «Альбатрос» став відправним пунктом у його біографії. Тут він уперше задушив власними руками свого конкурента. Тут він навчився не плакати і не сміятися; останніми роками, маючи вже рак у початковій стадії і слабкий зір, став сентиментальним, а тому повернув «Альбатросу» вигляд, який заклад мав тоді, коли Хруст був молодим, бідним і справедливим. Зустрівши її, Серафиму, він знову навчився плакати й сміятися. Перед цим вони замовили відомому художнику портрет Серафими. Потім у сквері пили шампанське і досить успішно зайнялися коханням.

Серафима поводила себе, як провінційна дівчинка: совісно, соромливо, а це Хрусту найбільше подобалося. Потім поїхали на Поділ в майстерню до двометрового художника з темними карими очима, балакучого і хитрого. Він весь час за коньяком не спускав ока з Серафими. Вона знала на собі чоловічі погляди. Але це був вивчальний, навіть убивчий. І вона злякалася. Серафима доклала сили, щоб не запанікувати. Але все обійшлося. Далі – майстерня: запахи фарби, оліфи, полотна, метушня двох оголених жіночих моделей; усе це почало дратувати дівчину, начебто і нічого такого не трапилося, але вона ніяк не знаходила місця. Захопленість, холодна розсудливість наповзли на її чоло. Пізніше, схиляючись над замальовками свого портрета, вона зрозуміла, що неймовірно збуджена. І збуджена зовсім по-іншому, не так, як збуджується жінка, забачивши чоловіка… Так, а далі був сквер, здивовані обличчя пенсіонерів, як ряд вибілених вітром, дощем, часом масок. Гули дерева, а вона, розставляючи ноги, думала про ментолову сигарету, напевне це й називається у когось щастям: радіти, що ще день і вечір не прийшов. Вони пішли до авто, залишивши на лавці трусики Серафими. І Хруст видавався безтурботним.

3

Але і в авто вона важко дихала. Хруст дрімав, тримаючи її за руку. І нарешті різка переміна – сірі металеві гаражі, далі яма, будинки з панельних блоків – трохи повернула її до тями. Вони зайшли до «Альбатроса» – напівпідвального приміщення, освітленого жовтавим світлом. Таких закладів у місті майже не лишилося. Хруст повернув колишній шарм цій забігайлівці, і тут подавали вишукані страви, вино і напої. Хруст сів на своєму звичному місці, а Серафима вмостилася під декоративною пальмою і замовила каву з молоком. І так вона сиділа – обличчям до входу, потилицею до вікна. Пила каву і думала, що противнішого вікна, аніж це, ніколи не бачила у житті. Відразу досередини ввалилася Алісія. Серафима глянула на неї: випнуті вени на кистях, одвислі груди, червоні очі й запалені ніздрі. Вона зблизька не була такою вродливою, як видавалося. Алісія нервово кинулась через залу – руки й ноги рухалися, наче на марші, – підскочила до Хруста, чмокнула в щоку.

– Любий, а чий то червоний «феррарі» біля входу? – красиві чорні брови скинуті догори у запитанні, милому кокетстві.

– Не твій, точно, – спокійно сказав Хруст, відкладаючи газету вбік.

4

О 12.00 двері прочинилися, і рожевощокий, з білими зубами, у хмарах парфумів, розглядаючи нігті, до зали зайшов коханець дружини. Хруст і далі читав газети. Його насправді нічого не цікавило. Він забув про цього дженджика, про Алісію, що сиділа поруч з Серафимою і потайцем намагалася витягнути яскравого слоїка з кокаїном. Дружина весь час кидала стривожені погляди на Серафиму, яка з рівною спиною, очима, що дивилися на світлі тіні, на підлогу, чи невідомо куди, спостерігала за усім, що відбувається. Погляди Алісії стривожені, а як тільки зайшов її коханець, жінка взагалі втратила контроль над собою. Нарешті вона дісталася до слоїка, відкрила, не з першого разу, нюхнула раз, другий. Засунула слоїка до кишені і зараз переможним поглядом стрільнула в Серафиму.

Серафима закурила сигарету, дмухнула в бік Алісії, і так жінки продовжували сидіти мовчки, а коханець стояв перед Хрустом і покашлював у кулак. Серафима подивилася на годинника – маленького і зручного, із суцільної платини з кількома діамантами. Було рівно 12.15. Алісія оцінювально глянула на годинник, закусила губу, фиркнула, але це вийшло зовсім неприродно, не так, як раніше. Вона нервово шарпнула сумочку – і косметичка, і люстерко, і слоїк посипалися на підлогу. Серафима нагнулася і стала допомагати. Алісія висобачилась: «Я сама!» «Тримай себе в руках», – прошипіла Серафима і далі хутко закидала до сумочки предмети. Нарешті Хруст відіклав газету. Чакос і два гевали-офіціанти вийшли з тіні декоративної пальми і стали за спиною коханця. Хруст показав жестом, щоб йому налили води, зробив кілька ковтків і запитав:

– Ну, як нас звати?

– Альберт, – сказав той чемно і манірно усміхнувся.

Хруст покривився, помахав рукою біля носа, випив ковток води.

– Чорт, що у вас за імена. Собачі у всіх якісь. Алісія, Альберт. Про що тільки батьки нині думають. Ну, назвали б там Іваном, Петром, Микитою, як мене. Я – Микита. Ти не знав? А то все «Хруст» та «Хруст», – він допив воду. – Так тобі, Альберт, подобається моя дружина. Подобається? Чого мовчиш? Ти не повинен мовчати, коли з тобою розмовляють старші. Чи тобі її їбати подобається? А ти знаєш, що таке гріх, Альбертик? Не знаєш. Ви, уйобки, самовпевнені й наглі. Ви не вірите ані в Бога, ані… – Хруст двозначно прокрутив у повітрі рукою.

Чакос з офіціантами підступили ззаду, підхопили під руки Альберта, поклали на підлогу. Альберт закричав, вірніше, спробував закричати, коли з нього вже злетіли штани. Хруст встав і так собі, наче між іншим, наступив черевиком на його причандали. Альбертику закрили рота, і він тільки сіпався: сльози текли його блідим обличчям. Хруст розвернувся підошвою, дивлячись кудись повз. І так стоячи далі, він жестом по просив сигару, підкурив сам і нарешті зійшов, махнувши за спину рукою, щоб Альберта відпустили. Серафима спостерігала краєм ока. Єдине, що вона зрозуміла: Хруст не той старигань, якого можна легко обдурити. Та чи думала вона про це нині: у ній все спало, лише тіло здригалося від благовоління і бажання. Серафима подивилася на Алісію і зрозуміла, що ця потороча ще довго їй псуватиме кров. Але вона усміхнулася, поклала свою тонку, холодну долоню на руку Алісії, і та з удячністю прийняла цей жест. Серафима глянула на годинника – 12.30. Через п’ятнадцять хвилин вони їдуть на закупи. Хруст завжди відзначався європейською пунктуальністю. Йому піднесли на таці чарку горілки. Він випив, закусив ложечкою червоної ікри, потім подивився на підошву, але нічого не вгледів. Так, для годиться, потеліпав ногою у повітрі. Чакос підніс килимок. Хруст нервово, але впевнено протяг підбором по килимку.

– Відвезіть його до лікарні, а то ще чого доброго здохне, – сказав він Чакосу. – А ми з Серафимою поїдемо по магазинах. Втомився я. Як я втомився. Пора й відпочити.

5

Тіні повзли салоном, коли вони виїхали на площу Перемоги. Минули Євбаз і повернули на Лук’янівку. Хруст завжди водив авто сам, випадком за кермо сідав Чакос. Серафима розуміла, що старий не думав здаватися. Але чи намагалася вона щось зробити нині? Напевне, ні. Її задовольняло нинішнє становище. Хруст допоміг їй із житлом, уладнав усе з міліцейською тяганиною і похороном того, що лишилося від Реуса. Зараз вона ходила в чорній сукні, з чорною пов’язкою на голові, з-під якої вибивалися її каштанові, з мідним відливом, кучері. Чорна сукня, біле тіло, високі груди і сталевого кольору очі. Не це одне захоплювало Хруста. Він, напевне, закохався, відчувши в ній рідну душу. Нічого не насторожувало. Він стомився бути у вічній тяганині з життям і смертю. Віддати належне – Серафима поводила себе скромно, нічого не вимагала, достойно приймаючи подарунки і віддаючи у міру можливості все, чого бажав Хруст. Потім, щоправда, психологи і психіатри зіб’ються з ніг, вишукуючи: де справжня Серафима, хто вона і що вона? Але Хруст дихав останніми днями на повні груди. Серафимі було мало приймати його залицяння, подарунки, квартиру на Печерську – двокімнатну, маленьку, але затишну. Ще до цього часу, до цього випадку, вона більше нічого і не бажала. Але сама зустріч з його дружиною влила холодне срібло в її груди. І зараз вона завбачливо ховала свій жорсткий погляд за темними окулярами. Зараз вона боялася, що Хруст почне цікавитися її долею. Сонце лежало на дахах, наче перший сніг. Хрусту було сумно. І він сказав:

– Господи, що з нею зробило життя.

Серафима промовчала.

– Вона говорить, що була під коксом. А хіба це щось змінює? Скажи!

– Ні, – коротко відповіла Серафима. – А наступного разу вона шмальне в тебе і скаже, що була п’яна чи під кайфом.

– Так. Інфантильне покоління. Цілком атрофоване відчуття відповідальності, – Хруст вирулив до японського ресторану.

– Не у всіх, – коротко сказала Серафима і подивилася крадькома на годинника. 13.00. Скоро все закінчиться, і можна буде зняти окуляри. Хруст припаркував машину. Сонце лилося безкінечними потоками. Він набрав у легені повітря й відчув себе щасливим.

6

Нічний клуб «Оранжерея». Бессарабка, наче проторпедований корабель, зачіпає його якось боком. О такій порі заявлятися сюди ще рано. Жінка витирає піт шовковою хустинкою. Так, немов хоче чогось позбутися. Алісія хилитається на теплому вітрові. Пройшов дощ. Швидкий літній дощ. Невідомо для чого вона глянула на годинника. Рівно 13.00. Алісія гойднулася, спиною подалася назад. Засміялася істеричним сміхом. На ній – зелена важка сукня, тканина відтіняє бліду шкіру на шиї, вже пронизаній промінчиками синіх жилок і тріснутих капілярів. Алісія таки втримується на ногах. Сміється. Вона підходить і б’є черевичком у скляні двері. Їй відчиняють одразу. Алісія йде темним коридором, заходить за барну стійку.

– Де Сьома?!

Налила собі повну склянку віскі, але не стала пити. Утупилася очима у ртутну пляму сонця, мельхіоровий простір із пилинками, прямовисним промінням. Алісія гикнула і попросила ще раз Сьому. Охоронець позіхнув, але з місця не зрушив. Алісія провела рукою в повітрі зовсім без причини, перевернула склянку.

– Прибери! І поклич Сьому!

Охоронець ще раз позіхнув у кулак, розвернувся одним плечем і пішов якось боком. Дорогою він перднув. І Алісія сказала «фі», затуливши ніздрі двома пальчиками. Вона сіла за стійку і стала чекати, уп’явши нерухомий погляд у зелений трикутник світла, що його сікли комахи. Жінка чіпає ті лінії пучками – проводить пальчиком, повертається назад. Вона встає і ходить уздовж шинквасу, скидає склянки на підлогу і кричить: «Сьома!» Потім зупиняється, наче у фантастичному зеленому мороці, з ударами спиць світла, бачить велетенську комаху, і ця комаха перебирає лапками – ось-ось добереться до неї. І щось зміниться. Саме так, усе мусить змінитися. Вона закинула голову, подалася спиною, розкрила рота, показавши білі зуби дзеркальній стелі, і засміялася переможно і довго:

– Старий козел! Він мене ще запам’ятає!

Нарешті до неї дійшло. Це прозріння вибухнуло шаленою радістю. Вона дістала слоїка. Висипала на шинквас, розбила на дві доріжки і втягнула через стодоларову купюру – як звикла. Сіла, закинула голову, поправила рукою свою хлопчачу зачіску. І впала на підлогу, схопившись за голову. Сьома й охоронець застали її в дикій позі під шинквасом. Охоронець нагнувся. Помацав пульс на шиї і сказав:

– Мертва. Блядь, передозняк.

Сьома, куций лисий чоловік, нахилився над Алісією. Відкопилив губу і помахав головою.

– Від такої дози й від такого паскудного коксу навіть школяру нічого не буде…

– Тоді що це?

Сьома налив і випив. Потер лисину рукою. Глянув на охоронника.

– Тягни її до машини.

Алісію запхнули в мішок з-під одягу й віднесли до авто. Сьома подивився на годинник. Рівно 14.00. Через годину її знайдуть на Харківському масиві біля нічного клубу «Самсон». За добу, перед самим похороном Алісії Хрустенко, клуб «Самсон» загорівся. Хруст і Серафима сиділи в її червоному «феррарі». Серафима зняла чорні окуляри, і в сталевих її очах бігали жовтогарячі зайчики. Вона подивилася на Хруста і сказала:

– О котрій її знайшли?

– Яка різниця. Скоро все закінчиться, – сказав Хруст і погладив руку Серафимі.

Сонце плавилося в синій порцеляні, і натужно, невідомо де, кричала сойка. Серафима одягнула окуляри, натиснула на стартер, і «феррарі» червоною стрілою увігнався в синій літній полудень. Нарешті вона побачила сойку, що летіла упродовж траси, урівень із «феррарі». Серафима помітила її краєм ока і додала швидкості. Хруст здивовано глянув на неї, але нічого не сказав. Однак його погляд Серафимі не сподобався.

7

Вона сидить на майданчику. П’є каву з молоком і багато курить ментолових сигарет. Унизу жирні тіні розлазяться під тисячами людських ніг. Синє, ледь вловиме світло стоїть над білими плитами майданчика, з трьома столиками, зараз порожніми. Серафима спостерігає за людьми. Вона ні про кого не думає. Певне, після того, як вона підмінила слоїка Алісії. Після її пишного похорону вона нічого й не відчуває. Навіть задоволення. Серафима знає одне, що це не те, чого вона хотіла. А вона точно знала, що їй потрібне.

Зараз вона спостерігає за літнім днем, за людьми, і строката тінь мрійливості наповзає на її обличчя неймовірно чарівною маскою. Тільки сухий тріск роздратування пробиває її зіниці, вузькі, як після ін’єкції морфію. Нарешті вона заспокоюється. Ось ця дівчина… Висока, з червоними бантиками губів, із синіми очима, з непроглядною інфантильною мрійливістю – вона подібна до аконіту, до його гарної квітки. Серафима запалює нову сигарету, із задоволенням слухаючи, як під язичком вогню тріщать папір і тютюн. Інша, присадкувата, з кривими кавалерійськими ногами – це дурман із його пахучими білими квітами, з колючими коробочками. Ця, з пишними біломармуровими плечима, з повільними рухами, у тілі, але граційна, пристрасть і смерть заховано в її рухах, – це кукіль. Дівчина з опущеними донизу очима, плавними рухами – о, сама сором’язливість – це чарівна купина. У неї там, між ногами, швидше за все, чудово пахне. У Серафими очі спалахують і горять рівним вогнем.

З «лексуса» виходить жінка. Спочатку нога – це нагадує кіно, Серафима довіряє тільки кіно й чорно-білим порнострічкам зосібна – ця рівна і пряма, погляд твердий і жовтий, як очі вовка. Вона, ця жінка, вовче лико. Вона зустрічається з розпатланою дівчиною у рваних модних джинсах, напевне, донькою: блекота чорна. Серафима переламує нервово сигарету у попільниці й повільно повертає голову. Офіціант, який не приховує своєї сексуальної орієнтації, підскакує до неї, і вона замовляє чарочку абсенту. Коли приносять абсент, Серафима помічає, що один столик уже зайнято. Жінка і хлопець. Її не турбує хлопець. У жінки неправдоподібно блискучі очі, миловидне обличчя. Вона випромінює млість і секс. Це беладонна. Чи ти розумієш, йолопе, з ким зв’язався? Серафима усміхається. Вона повільно повертає голову: вікна будинку горять слюдою проти сонця, у одному вікні кіт і красива жінка у шовковому халаті. Вона випромінює благополуччя, готове убити або підняти. Серафима ледь стримує дихання. Ця жінка подібна до олеандра. У неї екзотична врода, отруйна й бажана. Через таких умирають чоловіки.

Серафима п’є повільно: світ повертається колесом перед її обличчям. Мозок шпарко шукає відповіді. Вона дивиться на пару. У хлопця в руках схема. Серафима усміхається. Ці люди – так, так, саме ці люди – стали розбивати своє життя на схеми: з менеджменту, з дітонародження, з маркетингу, з кохання. Хтось підкинув логічну систему в їхнє життя, а та виявилася суцільним божевіллям. Але всі повірили у доцільність подібних схем і втрапили в залежність від системи. Це вона точно знала. А тому ніколи не попадеться на цей гачок. Нема дурних. Вона сидить під теплим вітром і не розуміє, чого зараз не вистачає. Але тут робити їй нема чого. Не допивши абсент, вигинаючись тугим струнким тілом, вона, війнувши запахами, прогнавши хвилю жаги – обличчя хлопця просто німіє, а дівчина притискає до грудей руку, – проходить майданчиком, прощається з офіціантом. Він їй подобається. Їй узагалі подобаються такі: ані риба, ані м’ясо. Так себе легше відчувати впевнено в цьому світі. При виході вона повертає голову і бачить лихоманку в очах хлопця.

Спускаючися Круглоуніверситетською, вона потрапила в затор: нічого особливого, що б пов’язувало її з недавніми спогадами. Вона зупинилася якраз біля зелених, ядучого кольору, пластикових столиків. Дві дівчини в дешевих колготках і троє підтоптаних провінціалів у яскравих піджаках. Губа Серафими скривилася у бридливій усмішці. Вона знала цю породу дешевих повій – клофелінниць. Вона була цнотливою. Навіть тоді, коли перебралася у восьмикімнатну квартиру Хруста, то розігнала прислугу. Лишилася одна куховарка. Серафиму за тиждень вона навчила готувати. Хруст тільки задоволено сопів носом. І зараз у сизих димах, у порцеляновому світлі полудня, з золотою полудою сонця на вітринах вона намагалася думати про нього. Але навряд чи це виходило. Серафиму займало лише бажання. Спалахувало, пропікало її, а потім відходило – людини не існувало. Коли вона лягала з чоловіком або жінкою у ліжко, коли займалася сексом чи коханням, то існувало щось третє. І це невидиме третє спостерігало за ними, за нею, за світом – тягучим, ненависним і прекрасним. У ліжку Серафима намагалася наздогнати ту втрачену красу – усе, чого вона не випила, не взяла, а можливо, це було її фантазією. Так чи інак, але для Хруста вона була загадкою. Підстаркуватий бізнесмен вирішив, що таку ось жінку він шукав усе життя. І втішався з тієї банальності. І Серафима підтримувала цю впевненість, кожної ночі чекаючи поштовху, того тектонічного поштовху, що знову розіллє отруту срібла її жилами.

Вона відкинулася на спину, закурила ментолову сигарету, але це не принесло втіхи. Світ зробився желатиновим, і будинки тремтіли у неї перед очима, зависнувши іграшками у полудні. Реальність зникла. Паніка ляснула в салоні. Погляд її поповз асфальтом, зіскочив на бордюр і натрапив на руки якогось чоловіка. Дівчата-клофелінниці втратили напускний гонор і дивилися на нього. Серафима не пригадувала руки Фікси, але руки (важкі, грубі, сильні руки) Хруста із запахом дорогих сигар, із запахом її піхви – ось що зараз займало Серафиму. Вона перевела повільно самі очі, наче налиті свинцем, на обличчя чоловіка. Тонкогубий рот – вічний невдаха. Сильні плечі. Дешева шкірянка. Він сидів, розставивши широко ноги у синіх джинсах, пив пиво і не звертав уваги на дівчат, які враз принишкли, як миші перед удавом.

Серафима припаркувала машину і вийшла. Замовила пиво і сіла навпроти. Як діятиме, вона ще не знала. Але вона дивилася на його руки: випещені, бездоганні, із дорогим манікюром. Безперечно, що цей чоловік беріг і цінував – так це руки. Хитрі очі незнайомця зловили її холодний погляд. І вона, і він зрозуміли: чоловік перелякався. Він ще з хвилину посидів, а потім, не допивши пиво, підвівся і пішов, залишивши стояти у повітрі нудотний і дешевий дух парфумів, диму і тільки для Серафими знаного запаху – злочину. Вона допила пиво, потім замовила ще випивки – дешевої горілки – й горішків. Дівки здивовано поглядали на неї. Одна, вихиляючись, пройшла повз неї. Але продавець окрикнув її, і дівка, хихикнувши, відійшла. Серафима закурила ментолову сигарету. За хвилину викликала Чакоса, і скоро все потягнулося, як і треба, усталеним за рік звичаєм. Але десь там далеко, у невідомих нетрях, вона вчула сигнал, знак. І злість із того дня крапля по краплі стала заливатися у її жили і серце. Чакос поклав руку їй на коліно, Серафима не відсунулася. Тільки сказала:

– Щоб я бачила це востаннє.

Але це її збудило. Збудило настільки, що хотілося лягти відразу тут на сидінні. І вона зрозуміла, дивлячись на струнку, зелену, з сизим відливом траву, що Чакос ворог. Несподівано для Чакоса, вона попросила, щоб він зупинив авто, і пішла у цю високу траву. Вона зайшла по пояс, втягуючи розкриллями ніздрів гіркий і п’янкий запах. Потерла долонями.

І – білий спалах в голові. Серафима радісно усміхнулася. Руки незнайомця, запах полину і противний дух Чакоса. Вона підняла вгору руку й впала спиною у траву. Чакос стояв, насупивши кошлаті брови, курив рвучко, дуже швидко курив, однією рукою відганяючи мошкару. У кишках у нього перекручувало, під ложечкою смоктало: жах присів на його плечі. Чакос спересердя сплюнув і вирішив, що обов’язково поговорить з шефом. Він не помітив, як з полину на нього дивляться два срібних озерця, двійко очей – ясно, реально і страшно.

8

Для Лєри основним у житті був секс. І, як і ведеться, саме з ним у неї були проблеми. Пригода на Червоному морі не пішла їй на користь. Лєра нічого не навчилася. Інфантильна зарозумілість, переконання в тому, що вона – неабияка спритниця – обкрутить навколо пальця долю, підбивали дівчину пускатися на всі заставки. Вона місяць не бачила Серафиму. І скоро спіймала себе на тому, що подумки займається сексом тільки з нею. Але природний розум підказував їй, що у Серафими є інше життя; життя, яке вона старанно приховує. На другий місяць, «повідшивавши» усіх залицяльників, отупівши від онанізму, Лєра зрозуміла, що не може без неї. Серафима трималася від неї якнайдалі. Узагалі вона намагалася найменше виходити на люди. Хруст призвичаїв її до гольфа, до тенісу. VІР-салони стали для неї справою звичною. Помалу дика провінційна дівчинка набувала світського лоску. Але що найдивніше – великосвітські болячки аж ніяк не приставали до неї.

Вона навідріз відмовлялася від наркотиків, дорогих розваг і справлялася на кухні самотужки. Вона входила в людські життя, в довіру, але найтемнішою плямою був Чакос. За Чакосом прийшов кошмар невідомого чоловіка з рубаним вуркаганським обличчям і тендітними витонченими руками. Чакос якось перестрів її на кухні в одному халаті і сказав: «Дєтка, я таки тебе розколю. Або ти ляжеш під мене, або…». І Серафима почала виконувати свій план – упевнено, холоднокровно; зачинившись у спальні, вона мастурбувала і поверталася в життя з сухими і жорсткими очима. Тут-то вона і згадала свою колишню коханку – Лєру. І вже з досвідом, вирішила, що колишніх ніколи не буває.

Секс для неї нічого не означав, окрім засобу зняти нелюдську напругу, що високовольтним струмом весь час проходила крізь неї. Як ціль, як досягнення, як інструмент – Серафима ставилася до цього з провінційною стриманістю. Вона не була курвою чи стервом. Вона знала, що робить це з іншої, хоч і не зовсім зрозумілої, причини. Їй подобалося спати з людьми, котрі їй були симпатичні. Лєра ж втрапила в зачароване коло, а тому ніяк не могла вирватися з нього. Вечори її збавляли випивка і наркотики. А ще – спорт. Хто звів її в Карпатах зі сноубордистами, лишається тільки гадати. І ось вони – Лєра і Серафима – зустрілися знову. Переспали, коли їхні чоловіки пили віскі і милувалися синіми схилами, вдаючи із себе мужніх завойовників. Ілюзія – як приховане вбивство або як пізнання світу. А потім, поклавши голову на міцні сідниці Лєри, Серафима сказала:

– Мені потрібна оранжерея. Але це наш секрет. Ти вмієш мовчати…

У Лєри від ревнощів зайшлося серце: о, так, вона має таємницю, ця цупка й тендітна водночас дівчина. У Лєри набігли на очі сльози. Серафима підтиснула плечі і твердо сказала:

– Заспокойся. Ти поводишся, наче справжня лесбіянка. А ти ж бо мені подобаєшся. – І вона не збрехала.

Лєра закурила, поцілувала у спину свою кохану.

– Все, що побажаєш, люба.

9

Чакос у минулому був освідомлювачем у карному розшуку. Або, по-іншому, стукачем. Якийсь час він працював на Реуса, добре знав і Калениченка. А тому вирішив копати десь у цей бік. Логіка підказувала йому, що ця дівчинка з неба не впала. Хтось повинен знати про неї. А що у неї темне минуле – не було жодних сумнівів. Навіть Алісія не була бездоганна, хоча нічого особливого у покійної в біографії не було. Чакос був педант і як кожен педант і чепурун-чистоплюй мав збоченські нахили. А ще збирав на людей, з якими близько контактував, досьє. Такий у нього був пунктик. Віднедавна його вразило почуття. І він сам це почуття, на межі пристрасті, роздмухував. Але Серафима виприскувала між його пальців, як розлита ртуть. Його брав острах від її погляду. І він хотів її більше за всіх жінок, які в нього були. А ще Чакос так не боявся Хруста, як Серафиму. Вона йому снилася ночами. А коли снилася, він прокидався у холодному поту: переляканий, збуджений, мов нехолощений кабан. Тож розшуки Реуса ні до чого не привели, окрім того, що Чакос дізнався, що того поховано на Байковому цвинтарі, і зробив це не хто інший, як Хруст. Це здивувало Чакоса, бо у хазяїна від нього не було таємниць. А ще більше здивувало, що Реус жив із Серафимою. Щоб запідозрити Серафиму, не треба великих зусиль. Так Чакос вийшов на Калениченка. І тут його очікувала несподіванка. Обидва вони загинули за досить таємничих обставин. І Чакос, потираючи руки, вирішив діяти.

10

Напевне, Серафима почувалася самотньою. Хоча це тільки припущення: ніколи не скаржилася, а жила, наче у воду дивилася. І вона не могла без союзника. Ночами, густими від мрій, – мрії заповзали під її шкіру, болісно і солодко, – згадувала Реуса. І десь у глибині душі була вдячна колишньому, у всіх сенсах, майору. Він лишив їй два десятки досьє, трохи грошей і до десятка рецептів отрут, що він напитав то у циган, то у бродяг, а то і повизбирував по бібліотеках. А ще в їхньому сховку вона надибала до трьох десятків паспортів, заготовок, порожніх бланків. Це була спадщина Шпулі й Калениченка. Зустрівшись знову з Лєрою, вона відчула міцний ґрунт під ногами. Вона не дала новій пристрасті розтягнутися на місяці. Вона змусила Лєру придбати оранжерею і ростила там не самі троянди. Лєра чудувалася. Їй навіть це імпонувало, її інтригувало, і вона прямо пісяла кип’ятком. Виходило так, наче вона намацала сенс у житті. Ілюзія поцілувала Лєру в лобика.

11

Кібець, плутаючи ногами, нарешті вибрався на дамбу. Він радісно замахав руками, потім поправив рожеві жіночі гетри на ногах. Він повертів головою. Ухопив вітер руками: раз, другий. Застрибав на місці і знову почав вимахувати руками: ось який я, мені й сьогодні це вдалося. Потім він відтягнув гумку на вилинялих шортах і прямо з дамби (хо! з висоти кільканадцяти метрів) подзюрив у воду. Далі він витягнув шию, так, як люди, що зробили щось незрозуміле для навколишніх. Кібець починав здогадуватися, що сцяти тут не треба було. І тихенько, косячи поглядом на власну тінь, подався уздовж дамби. Тут його і сцапурила чиясь рука і потягнула до насосної станції. Рука була дуже міцна, тому Кібець спробував закричати. Але з’явилася друга рука, яка садонула його спочатку під щелепу, а потім дала гучного запотиличника. Кібець нарешті заспокоївся, повис ганчіркою і, заплітаючись ногами, віддався на волю руці.

Север’ян затягнув місцевого божевільного Кібця до насосного відділення. І почав з ним розмовляти. Кібець лише пускав соплі, кричав, тож довелося його садонути під дих, а вже потім дати льодяників. Кібець недовірливо глянув на лискучий пакунок. Потім узяв, наче мавпа, розірвав зубами й запхав цілу жменю до рота. Север’ян сидів напроти нього, у голові гупали водяні насоси, він курив і чекав, поки Кібець пережує. Божевільний закінчував з однією жменею і брався за іншу, не забуваючи облизати липкі пальці. Нарешті, десь за півгодини, у його очах промайнули проблиски розуму, і Север’ян подумав, що Кібець не такий вже й ідіот. Токсиколог витяг фотокартку і тицьнув пальцем у Серафиму й Настю.

– Ти знаєш їх?

Кібець почав терти свого рудого чуба, крутити головою і ховати очі. Він знову видурював у Север’яна льодяники. Але той лише пустив йому сигаретного диму в очі.

– Де ти бачив їх?

Кібець, не дочекавшись ніякої винагороди своєму мавпуванню, ствердно, як це роблять блаженні, тицьнув пальцем у Настю.

– Ця мертва!

Север’ян не прибирав фотокартки. Кібець цілу хвилину лупив перелякані очі, а потім сказав:

– Ця сіла на паровоз і поїхала.

– Сама?

– Товстий чоловік. А приїхала з іншим.

Север’ян підсунувся ближче, шаснув рукою до кишені і витягнув шоколадку. Покрутив перед носом у Кібця.

– Де ти їх бачив? Розкажи. Я дам тобі багато шоколаду. Ням-ням, – скривив він обличчя.

– Ням-ням, – повторив Кібець.

12

Чакос дивився, як міліціонер розливає горілку. Це був капітан з голомозою головою, стомленими очима, важкими рухами, як і належить людям його професії. Коли горілку розлили, обидва чоловіки мовчки випили, закусили малосольними огірками й утупилися один в одного. Обом, швидше за все, було неприємно. Вечір сповзав на день, як непрана ганчірка, – дощі, передвісники осені, мили місто вже тиждень. І всім це обридло. Зрештою, капітан потягнувся був до пляшки, але облишив, сказав:

– Ну, і для чого воно тобі?

– Треба, – Чакос подивився якось убік.

– Ну тоді слухай. Ми не знаємо, кого там знайшли. Зрозуміло? Калениченко казав, що їде до Реуса. І з усього видно, він там і був. Але коли все ото загорілося, то ми знайшли тільки одного. Другого не було. І те, що ми знайшли, могло бути і Калениченком, і Реусом разом. Утямив? Калениченка пасли давно. У нього кінці якісь там були, гроші він брав страшні. Щотиждень, і його погребли б. Свої. Розумієш? Тому краще його для всіх було поховати, – капітан розлив горілку. – От. А щодо тієї дівахи – хто його знає. У неї яка прописка? Не знаєш. От і дізнайся, а там розберемося. Тут, щоправда, одна, схожа на неї, з Фіксою плуталася. Так, саме з тим Фіксою, що його на Басейній братва порішила за бєспрєдєл. Я пориюся у справах. Але нічого не обіцяю. Справа закрита, і там ніякої Серафими не значиться. Це я тобі точно кажу. Була циганка, так, циганка, але і ту відпустили за… Не знаю точно, за що відпустили, – капітан одним духом випив горілку. Чакос витягнув дві стодоларових купюри, поклав перед капітаном.

– Дива просто, – сказав він, потиснув руку капітану і, більше нічого не кажучи, вийшов під дощ.

Шум на вулиці трохи його заспокоїв. Чакос ткнув сигарету в рота. Потім рвучко витягнув мобільник і подзвонив:

– Слухай. Тоді Хруст повинен бути в курсі? А?

– Напевне. Що ти від нього приховаєш, – була відповідь.

– Тоді старигань грається з вогнем, – пробурчав Чакос більше для себе.

– Так, і ще одне, – прошипіло в трубку. – Я забув тобі сказати: ми там знайшли купу всіляких колб, склянок різних. Ну ти розумієш. Напевне, Реус переганяв наркоту зі своєю пасією. А мо’ вони рулили разом з Калєкою.

– Діла, – сказав Чакос і вирубив трубку.

13

Те, що Серафима жива, для Север’яна не було несподіванкою: людина, яка в житті переважно спілкується з покійниками і має справу з їхніми нутрощами, навряд чи здивувалась би чомусь у цьому світі. Проте Север’ян вбачав у цьому логічне продовження своїх пошуків. Він дивився, як Кібець запихає до рота шоколадні плитки, нервово курив, поправляючи окуляри. Нарешті Кібець доїв і поляскав себе по пузі долонями. Север’ян терпляче очікував. Пішов дощ, важкі краплі гухнули по жерсті. Кібець утягнув голову в плечі й посік очима навсібіч, показуючи, що йому страшно. Крізь вікно було видно шматок неба, частину пірса й дамби. Сплюнувши, Север’ян звівся на ноги, погрозливо насупився.

– Ну, і коли ти бачив їх? – Він ткнув пальцем у фотокартку і подумав: а нащо воно йому. Він що, детектив, щоби розшукувати цю малохольну ідіотку по всьому світу? Але якийсь паскудний голос, липкий і обридливий, проскавучав з кутка, що це треба, і ніхто окрім нього це не зробить. Аби токсиколог був набожною людиною, то напевне б перехрестився. І тут Кібця прорвало. Він пускав соплі і розповідав.

14

Нарешті відбулося. Терпкий запах соняшникового насіння, гул вітру над оранжереєю, усміхнене обличчя Лєри з блазенськи опущеними кутиками очей і слоїк, повний слоїк брунатної рідини. Усе це – як колір Лєриних очей, як її чистий подих із запахом соняшникового насіння. А надворі синій холод, вітер і зима. Ніздрі Серафими тремтять. Вона піднімає догори на долоні слоїк, під бліде сонце. Нарешті це відбулося.

– У тебе зараз жовті очі, – сказала Лєра, і усмішка розбіглася її обличчям тисячами зморщок.

– Справді? – І схоже, Серафима зараз нічому не здивувалася. І це, напевне, була її перша й остання помилка.

– Тут тебе якийсь божевільний запитував, – сказала Лєра. – Такий прикольний! – Лєра розсміялася, дзвінко, як могла, і впала спиною на гамак.

– Мені щось холодно, – сказала Серафима, обережно опускаючи слоїк з темною рідиною, і подивилася крізь нього на свою подругу.

– Зима. Тому й холодно, – Лєра закурила. – Я, напевне, навесні вийду заміж.

Серафима нічого не сказала. Стиснула губи, поставила слоїк на стіл. В оранжереї стояв запах хризантем і орхідей. Троянди не вродилися. «Найдивніше – троянди», – подумала вона і в задумі обійшла гамак.

– Саме час. Саме час. Саме час, – повторила вона і заглянула у теплі карі очі Лєри. – А як виглядав той чоловік?

Лєра зробила губи дудочкою. Потім ткнула туди сигарету. Витягнула голову і протягнула обличчя до Серафими. Але Серафима не зробила відповідного руху – лише клацнула запальничкою і провела вогнем у себе перед очима.

– Холодно, – знову повторила вона і сама здивувалася, бо дійсно відчула псячий холод, що заповз у самі кістки, у нутрощі: нарешті це відбулося, а ця ідіотка навіть не цікавиться, що вона і якою ціною досягла цього, а може, вона заздрить? Фактично, життя для Серафими вже нічого не важило: ані своє, ані Хруста, ані Лєри. Вона, як мураха, пройшла тяжкий шлях, наосліп підбираючи інгредієнти, і це нікого не цікавить. Її, певне, вважають за дурну, провінційну ідіотку.

– Як виглядав цей чоловік? – майже прошипіла вона.

– Ну, в чорних окулярах. Із зеленим обличчям. У потертій джинсовій куртці. Він подібний до бомжа. Смердів весь. Ось, – ображено сказала Лєра і крізь пальці подивилася на подругу. За головою Серафими світило синє зимове сонце. Від запаху орхідей паморочилось у голові. Лєрі зробилося нудно й моторошно. Вона сама собі підкурила, дмухнула димом. Зіскочила і, погойдуючи стегнами, подалася до виходу.

– Нам пора. Поїхали, якщо бажаєш, – сказала.

– Ні, я ще лишуся, – Серафима втомлено опустилася навпочіпки. – Я зателефоную.

– Атож. На тому тижні.

Серафима клацнула запальничкою. Раз, другий – чуже життя має тільки формальне значення, коли справа стосується власного. Вона поглянула на Лєру, але сонце світило в очі, і перед нею стояла темна постать.

15

Ось так жінки пішли уздовж берега, а за ними – він: Кібець усе показує, а не розповідає. І Север’яна це розсердило. Його мутило від запаху сечі, шоколаду і давно не митого тіла. Запах гнилих водоростей, шум хвиль, що бились об пірс. Він ухопив за плече Кібця і крикнув йому над вухо:

– Ти говори людською мовою, виродку!

Север’ян зарухався, як комаха-богомол, готова ухопити й роздерти жертву. Кібець замахав головою, надув щоки, потримав повітря і з шумом випустив. Замахав руками – так він показав, що тоді був вітер. Тоді хапнув фотографію, ткнув пальцем у дівчат і побіг берегом. Упав, як підкошений. Піднявся і знову упав за півметра від того місця. Север’ян не встигав за ним. Але він уже вловлював суть проблеми. Жінки були на пляжі, і Кібець за ними слідкував. У них було багато пляшок. Напевне, пиво? Вино? Яка різниця. Тоді був вітер. Якщо вони пішли на пляж, то це тільки влітку. Але чому вітер, вірніше, чому у вітер? Чоловік, невідомий чоловік, йшов за ними назирці. Значить, він страхував когось: Серафиму або Настю? Потім Кібець показав, як літають птахи. Одна дівчина йде. Чоловік курить за камінням. Вони зустрілися. Чоловік киває головою. Жінка сідає і мастить собі між ногами і груди. Кібець тре, ніжно, зовсім тобі як жінка. Вона повертається. Кібець крутиться, наче ошпарений.

Север’ян розуміє, що це жіночі ігри. Але у тієї, що мастила, судячи з усього, нічого не виходить. Кібець показує, як вони сидять і п’ють. Кібець знову показує птахів. Надуває щоки. Одна підходить і мастить спину чимось іншій. Кібець перебігає і показує, як чоловік повільно йде. Далі Кібець іде, махає рукою – одна з жінок прощається. Кібець мовби довго чекає, а потім наче збирає пляшки і рештки їжі запихає, уявно запихає, до рота. Тут Север’ян спльовує і розуміє, що трапилося. Отрутою було якесь мастило. Так просто. І отруйницею була Серафима. Він іде під вітром, накрапає дощ. І експерт не знає, що з цим усім робити. Тут-бо він розуміє те, що і всі: без сторонньої помочі, без тієї ірраціональної сили, котру він відкидав, – у нього нічого не вийде. Але Север’ян надто упертий. Страх навалюється йому спочатку на тім’я, потім наче ламає хребта, ноги. І Север’ян, скрегочучи зубами, падає на пісок, і його голос, відчай у його голосі, здається, пересилює вітер, дощ.

Кібець скажено стрибає і крутиться на одній нозі, потім на іншій. Він сміється у море, у небо. Север’ян сідає, дістає флягу з горілкою і жадібно, до краплі випиває. Треба знайти чоловіка. Або саму Серафиму. Хтось же бачив її ще. Чайки падають до води сірим груддям, а потім зриваються, і так повторюється безкінечно, наче сама ілюзія вічності життя. Утома валить Север’яна на рінь, і він засинає під дощем. Кібець тихенько підходить до нього і накриває дірявим дерматиновим плащем. Він каже:

– Хороший чоловік. Ням-Ням.

Север’ян смикає уві сні ногою. Кібець сідає і стереже його. Дощ сірими товстими струменями, стіною, відходить далі, до порту. Підбігає пес. Пес мокрий і голодний. Він починає підвивати. Кібець якийсь час сидить мовчки. А потім вони разом із псом заводять тільки їм зрозумілої пісні.

– Господи, – говорить Север’ян, натягуючи на голову мокрий дерматин. – Світ… він темний… Темний світ… Увімкніть світло…

Йому нестерпно хочеться жінки, хочеться випити, хочеться спокою. Але крізь свинцевий тяжкий сон він розуміє, що до цього часу прожив щасливе життя. І все в один момент закінчилося. Йому нічого не сниться. Але десь у глибоких спіралях сну з’являється бажання убити весь світ. Север’яну нестерпно себе шкода. І він починає тихо скиглити. І вони всі троє – пес і двоє чоловіків – виють на паскудне життя. Двоє уві сні, а пес зовсім реально намагаються наздогнати ілюзію втраченого. Птахи сиплються на воду, вихоплюють рибу. Кібець захоплено аплодує.

16

Після офіційного одруження з Хрустом Серафиму перестав хвилювати Чакос. Весілля було скромне: наречена з’являється в плямі світла – невиразній, що міняється на бурштинову, – і щодалі рухається струнка, гнучка її постать у суцільній темряві, світло піднімається вище, розходиться довкруж, окреслюючи фантастичними істотами предмети, сховані від людських очей. Вона у синій сукні, без зайвини коштовностей, лише маленька корона, що її одягають дівчата на випускний вечір, щоправда – оздоблена кількома діамантами. І тут вибухає світло. Густі потоки світла. Серафима стоїть серед моря квітів, звернувши погляд догори. І запахи, лише запахи. Квіти сиплються згори, штучний вітер ворушить сукню, і тиха музика ллється і лягає на її плечі.

Коротше – все нагадувало рімейк якогось дешевого фільму. Але Серафима почувалася так, наче світ справді ліг їй під ноги. До сотні людей – не так багато – аплодували і клали їй подарунки. Вона йшла пряма – від підборіддя до вилиці, з вигнутою спиною, розправленими плечима, виважена, з опущеними очима. Вона йшла повз хор тріскучих оплесків ненависті, заздрощів і несла в собі, як чашу свого первородства, срібну викохану лють. Серафима знала, що її ненавидять, але від цього робилася ще сильнішою. Людина, яка злякалася демонів, кинулася їм назустріч. Потім було вінчання, яке вона прийняла з тупою покірністю корови – їй сумно, їй ніяк. За світилку – Лєра. По-сорочому крутить головою, тріщить із гостями, роздає візитки і, видно, вже десь добре приклалася до шампанського. Потім Тайвань, Мальдіви, Європа. Перша порція отрути у вино Хруста…

Через місяць вони повернулися, і на неї напала нудьга. Серафима знову втратила цікавість до Лєри, до чоловіка й ниділа в оранжереї – серед квітів і у своїй маленькій лабораторії, що її там обладнала. Потім усе втратило для неї доцільність – коли мисливець заганяє жертву, він ні про що інше не думає. Хруст нічого не запідозрив. Чакос зайнявся поточними справами, а тому і хвилюватися Серафима перестала.

17

Туман тече стінами будинків – повільний і рідкий; він сповзає стінами у велетенські стакани дворів. Серафима лежить на дивані і дивиться блок реклами: від зубної пасти до презервативів. Тільки так вона почувається в безпеці. У неї до тисячі дисків. Попільниця забита недопалками, гуде кондиціонер, але він не витягує противного запаху ментолу. У Хруста з’явилися перші ознаки: він погано спить, у нього кошмари. Отрута невідчутно і повільно заповнює кожну клітину його організму. Серафима рахує дні, ставлячи хрестики на календарику. Подумки вона прораховує кожного дня зранку, скільки їй повинно лишитися після його смерті. Це займає її найбільше. Зараз це ставало реальністю, єдиною точкою її виходу, метою цього незрозумілого життя. А коли мозок утомлювався, вона знову переглядала рекламні ролики, курила сигарети і мріяла. Мрії одні й ті самі. З дитинства. І, якщо відверто, – вона хотіла бути, як і всі. Серафима не любила жорстокості, не любила фільмів про насильство, не читала книжок, окрім специфічних про лікарські й отруйні рослини. Іноді сцена насильства викликала у неї істерику. Але вона любила порнографію – чорно-білу. Це давало їй натхнення.

Потім, несподівано для себе, вона почала писати вірші. Банальні й прості. З граматичними помилками. Круглими, школярськими буквами. «Сонце світить, квіти пахнуть, а коханий мій не прийде. О коли його побачу. І напевне так загину». Іноді її писанина була не в міру сентиментальна – така Серафимі подобалась найбільше. Про її поезії не знає ніхто. Ночами на неї находить і вона не спить. Вона останніх два місяці не може спати без пігулок. Запиває завжди склянкою коньяку, і тоді все пропадає – у чорному проваллі. Їй майже нічого не сниться. На неї находить щось, вона гола ходить кімнатами, жбурляє речі, шматує одяг, а потім знаходить себе зранку (так, саме знаходить) з подряпаними руками і довго дивиться у дзеркало. Прийнявши ванну, випивши кави, вона повільно прибирає гармидер, сідає і дивиться у двір на ядучий березневий туман. Тоді вона й думає про того чоловіка з дивним обличчям і ніжними випещеними руками. І це для неї насолода. Вона починає мріяти: як він рятує її від пожежі, від бандитів, від Хруста. Не вистачало лише тапера – на додачу до її мрій.

18

Хруста поклали до лікарні. У нього зробилося пергаментним обличчя, він марив, і лікарі сказали, що печінка у бізнесмена розкладається швидше, ніж м’ясо на сонці. Це був квітень місяць. Якраз Лєра вийшла заміж. І того дня, коли сонце жовтком бовталося у колодязях дворів, Серафима прокинулася рівно о дванадцятій годині: у поту, зі сверблячкою між ногами. Вона випила трохи абсенту, прийняла ванну. І, стоячи біля дзеркала, вона побачила себе, своє відображення, мовби з потилиці, знову. І та, друга вона, повільно кудись йшла, туди, у глибінь – синю і страшну. Вона повернулася й пішла. На вулиці її злякало сонце і тлумище людей. У вухах лящало. Сонце гуло в небі, відбивалося у вікнах. В авто вона трохи прийшла до тями, але всю дорогу до оранжереї не могла опанувати себе. Спочатку думала про Лєру, але, під’їжджаючи, зрозуміла, що справа в іншому. І це стосувалося Хруста. В оранжереї вона знайшла течку з адресами, іменами людей, копіями історій хвороб. Треба було діяти. Переписавши дуже старанно все, що було потрібно, на папірець олівцем для креслення, вона поїхала до чоловіка. І умовила його зробити пересадку печінки. Це був єдиний спосіб відтягнути час. Вона сама не розуміла, для чого, але була певна – так потрібно.

Виходячи, вона зіткнулася з Чакосом і доктором Юркевичем, особистим лікарем Хруста. Високий чоловік з чорною борідкою, горбоносий, з обличчям, зеленим від геморою й інших хвороб. Тобто – усіма ознаками гульвіси, селадона. Доктор підторговував морфієм і ледь не потрапив до в’язниці. Хруст допоміг йому, й упродовж десяти років Юркевич, чи не найкращий спеціаліст в столиці, зробився другою тінню бізнесмена. Юркевич полюбив Серафиму відразу. Називав не інакше, як «лапочка» і «сонечко». Гречно цілував їй руку, іноді цілував у щоку, і Серафимі це подобалося, виходило так, ніби щось їх пов’язувало.

– Як він там? – поцікавився доктор, затуляючи своєю недолугою постаттю Серафиму від Чакоса: він не терпів його.

– Погано. Він погодився на пересадку печінки, – відповіла Серафима, намагаючись розгледіти через широке, гостре плече доктора обличчя Чакоса.

– У вас, лапочко, буде час? Мені з вами треба поговорити, – доктор поцілував руку Серафими. – Скажімо, через годину.

– Так. Я на вас чекатиму в «Конкорді», – і вона пішла, погойдуючись між білих дверей коридору лікарні. Сонце гуділо на вікнах, на асфальті і калюжах. Вона погнала свій «феррарі» одеською трасою, а потім зупинилася і потелефонувала.

– Алло, Сергій Юрійович? Я з приводу квартири. Ви давали оголошення? Ні? Тоді я помилилася. А, ось воно що: ви вже здали її? Ні, я місцева. Але, розумієте, у мене виникли сімейні негаразди. Ви не можете щось підшукати? Так, це мій номер мобільного. До завтра.

Вона гнала «феррарі» і розуміла, що на пересадку ніхто не згодиться. Це майже смерть. Але про що саме вона дбала, і дбала щиро, нікому не спаде на думку, а так – усе шито-крито. І вона із завмиранням серця по гнала на Володимирську, плекаючи надію, що зустріне того чоловіка з тендітними жіночими руками. Мрії рожевими хвилями покотилися у Серафими перед очима. Це нездійсненне, що нагадувало чорно-біле порно, це таємниче з неповторним запахом, що проникав у людський організм, наче отрута, заводило її, як сучку під час тічки. Нічого особливого, але втіху від життя вона знаходила у мріях, подібних до кіно, і кіно, подібному до мрій.

Скільки разів, наче прихожанин, який по неділях навідувався до церкви, вона приїздила під дешевий гадючник на Володимирській, пила пиво, спостерігаючи за дівчатами-клофелінницями, і чекала на незнайомця з вуркаганським обличчям і ніжними руками. У нього непроникні темні очі, відкриті прямо, а не по-вовчому, як у Фікси, і не такі жорстокі, як у Хруста. Це підкуповувало. І його руки. Напевне, самі руки, вузькі долоні, що контрастували з його міцним торсом. Від них віяло ніжністю і переступом. І коли цей чоловік з’являвся, пив з пляшки пиво, кволо перемовляючись з дівчатами, у неї там, унизу, все опускалося. І Серафима захлиналася від щастя, подумки закривала від себе навколишній світ, згадуючи людей, яким вона зобов’язана і яких, о так, яких вона любила: Настю, Реуса, батьків і Хруста. Вона знала, що ніколи не зійде, або, навпаки, не здереться до вершин цього чоловіка, і це її заспокоювало. Це як дивитися кіно або відеоролики.

І ось вона його побачила з авто: хлопчача міцна постава, повільні рухи. Прекрасні руки він тримав у кишенях. О, сама чарівність! А втілена чарівність ця була Сліпаком – вуркою-рецидивістом. Син номенклатурників, був він професійним тенісистом, а забавлявся тим, що трахав гарних і просто привабливих дівчат, а потім підсилав на квартири, які успішно «чистив», тобто грабував. «Під ним» колись «ходив» Фікса, і тому Сліпак багато чого чув про Серафиму. Відсидівши років з десять, він вийшов на волю, коли братву тиснули, а вурки в законі були не на силі. А потому зібрав біля себе до десятка дівок-клофелінниць. З них і мав собі – на хліб і до хліба. Але цього разу Серафимі кіносеанс не вийшов: з авто вона побачила не кого іншого, як Чакоса, який пив пиво, підперши зелену буду пивниці, і мило теревенив з двома дівками. Серафима додала газу і розвернула авто в напрямку «Конкорда».

19

З моря рвав пронизливий квітневий вітер. Туї гуділи, а Север’ян стояв, дивився на їхні верхівки й напружено думав, раз у раз поправляючи окуляри. І саме тоді, коли він зібрався піднятися на терасу скляної кулі кав’ярні, його стара «Нокія» зателенькала. Він пройшовся світлими тінями, наче чавлячи їх, топчучи ногами, не поли-шаючи нав’язливої ідеї, що світло прилипне до підборів, аж потім сказав:

– Алло.

Повільно, майже харкаючи у трубку, зібрався на терасу, сказав ще раз:

– Зараз, зараз!

Внизу ревіння вітру й моря, крики людей, які метушилися біля буксира, утворювали чудернацьку какофонію, наче все виникало з самого повітря. Це дратувало. Север’ян набрав у груди повітря і ще раз сказав:

– Алло. Так. А якого біса я поїду до столиці?… Хм-м. Хіба там мало експертів?! Ну, добре. Звісно, гроші є гроші. Добре. Я буду, – і «вирубив» роздратовано трубку.

Офіціант поставив перед ним пляшку вина – дешевого, міцного, з терпким запахом чорного винограду сорту «Ізабелла». Север’ян заткнув корком пляшку, поклав гроші під блюдце, ще раз подивився на берег, наче намагаючись когось розгледіти, роздратовано поморщився, і тільки зараз його «пробило». Обійшовши терасу з лівого боку, він побачив чітко прокреслену дорогу в ескорті скорботних туй, поправив окуляри. Він пив терпке вино, просто з горла, і тіні від хилитання дерев бігали в масивних його окулярах. Север’ян думав про свій дім, про море, про те, що зараз не хочеться взагалі їхати, що до паскудства більше звикаєш, ніж до нормального життя. Він допив вино і вийшов на дорогу: тіні вишмигували, плуталися, летіли стрілами під ногами. Криміналіст зупинився і сказав:

– Ось воно що. Туї.

Залізничний вокзал. Скляна трикутна будівля, з метушливими фігурками людей, що, здавалося, висіли в повітрі. Север’ян перебрався в інше місце. Звідти добре було видно годинника, а ще – поруч продавали пиво. Десь під третю годину несподівано зробилося тихо й безлюдно. Стрілка годинника важко клацнула в цю тишу, і Север’ян повторив собі подумки: «Це твій дім. Для чого ти його покидаєш, наче в іншому світі є щось краще?…» Стрілка стала на третю, рівно на третю. Север’ян якось зачудовано вслухався в тишу, дивлячись на цю цифру. І тут він побачив чоловіка в оранжевих жіночих гетрах: він з висоти здавався взагалі тарганом, що відбився від своїх родичів, і зараз, поковзуючись на різнокольорових кахлях у відсвітах квітневого сонця, напружено підшукував бодай когось. Север’ян підвівся і пішов по пиво. Тут, де запах пропащості висить, як знамена на свята, де голоси ніколи не втихають, де відчай випихає великі дива людської фантазії, теж тріпалася тиша, наче після великого бойовища – вигнавши без числа непотрібних цьому світові звуків. Аж ось – Кібець. Стоїть серед цієї напівзгаслої людської метушні і радісно махає руками. Север’ян повертів головою. Таки до нього. Кібець, послизаючись, побіг до нього, намагаючись по ходу скоординувати рухи, і впав прямо на нього, обслинивши куртку.

– Тобі ням-ням, виродку? – Север’ян відтягнув Кібця і блиснув на нього лінзами.

Кібець поліз до кишені: показав йому недогризену плитку шоколаду, жменю драже, перебрався до іншої кишені й витягнув слоїка. Простягнув і тицьнув у руку Север’яну. Токсиколог поглянув на слоїк, потім на Кібця. Чекаючи відповіді, той радісно закричав у тиші, стрибаючи на одній нозі. Зупинився. Розвів руками і пальцями викреслив щось у повітрі. «Узагалі він уміє говорити, коли сам, – подумав Север’ян. – Коли нічого не боїться». Кібець знову накреслив у повітрі. Квадрат чи прямокутник. Север’ян, підкоряючись невідомо чому, витягнув фотокартку. І Кібець знову радісно затанцював на слизьких кахлях. Север’ян покрутив слоїка: на дні приліпилася якась жовта рідина. Кібець тицьнув у фотокартку пальцем. І Север’ян уголос сказав:

– Серафима.

20

Сліпак допив пиво. Колишній тенісист дивився на плакат – розглядав його він навіть тоді, коли пив пиво: оголена жінка в промінні. Таке проміння малюють сектанти на своїх постерах. Сліпак не любив порнографії, а те, чим він займався раніш і нині, з простодушною хитрістю списував на нещасну долю, що вимагає повсякчас, як його шлунок і статеві органи, чогось більшого. Як чи не кожен злодій, він був сентиментальним і носив важкий золотий натільний хрест – пам’ятка про обчищеного ним антиквара. Сліпак ще раз подивився на жінку під рожевими хмарами і в промінні, але не на співрозмовника, Чакоса. У нього, цього Чакоса, важкий погляд і дурні думки в голові.

– Якщо вона не боїться з’являтися на людях, отже, у неї на це є всі підстави, – нарешті сказав він і помахом руки замовив собі ще одне пиво так, наче Чакоса не було поруч і він говорив до плаката з голою бабою.

– Або вона дурна… – проговорив Чакос.

– Людиною, хоч і дурною, щось водить у цьому світі, – зауважив Сліпак і ковтнув пива.

– Кінчай цю байду.

– На неї нічого нема. Розумієш? Навіть справи її нема. А те, що вона плуталася з Фіксою, – фук. Те, що я тобі розповів, теж фук. Скоро вона стане твоєю хазяйкою, і тоді… – Сліпак зробив рух у повітрі усіма пальцями, наче грав на піаніно. – Чи ти теж хочеш бути хазяїном?!

– М-д-а… Хитра штука, – сказав Чакос.

– Усі баби такі. У тебе вічно з ними були, Чакос, проблеми. Облиш ці діла. Юридично вона матиме чверть від усього. А решта піде виблядкам Хруста і його колишнім курвам. Якщо, правда, він не перепише все на неї. Так що краще тримайся берега… або… Або замов її…

Чесно кажучи, Чакос і сам не знав, чого хотів. То він хотів, щоб Серафима лягла під нього, то бажав її смерті, але щось смоктало в нього гадючим страхом ночами в грудях і прямо-таки скручувало яйця. Цього він Сліпаку не казав. Але Сліпак, якщо і здогадувався, то поки що тримав нейтралітет.

– Чому воно так: одним усе… – почав було він, але Сліпак помахав рукою.

– Дай бабі спокій. Не подобається мені це. Усе. Я тобі нічого не винен. Якщо треба, то я сам поговорю з Хрустом, якщо він дотягне до літа. Усе. Покєда. – І Сліпак знову звернув свої інтелігентні очі на постер із голою жінкою, над якою пливли рожеві хмари.

21

Юркевич ніколи не відзначався пунктуальністю, але цього разу він прийшов у ресторанчик завчасу. Те, що він був таємним радником Хруста, не знав ніхто, окрім покійного міністра внутрішніх справ. Чакос займався поточними справами і був надто тупим для хитрішої механіки. Окрім того, що Юркевич був неабиякий спеціаліст, як лікар, він відав усіма юридичними справами, куди хтивого і жадібного Чакоса не підпускали. Хруст мав до Чакоса сентимент ще зі старих часів. Отже, цей сентимент – от тобі й на – і гробить усі справи.

Саме Юркевич намагався щось довідатися про Серафиму, але, як не дивно, нічого не знайшов. Зовсім. А Юркевич не був ані містиком, ані людиною легковірною – він узагалі не вірив ні в що, окрім грошей і успіху, і був чистої води гедоністом. Проте він вірив у абсурд, який панує в цій країні. А отже був певен, що з абсурду цього можна скористатися. Як людина старої формації, він не вірив у комп’ютери, чиї нутрощі берегли незчисленні досьє, у яких заплуталися не дуже грамотні правоохоронці. І до того ж, йому подобалася нова дружина боса. А тому він надто глибоко не копав, не давав хабарів для облізлих ментівських сявок, розуміючи, що це кодло за добрі гроші підведе під монастир рідну матір. Але сьогодні Хруст йому сказав, що треба перевірити. У нього є підозри. Як лікар, він і так усе перевірив, але нічого не знайшов. Юркевич найняв купу спеціалістів, але у його очах вони не були розумнішими за дерев’яну довбню. Тому він і вирішив поговорити з Серафимою: невігласкою, якій бракує виховання, але скромності й розуму – не позичати. Юркевич вирішив так. І хто більше помилявся?

У її очах тремтить ртуть. Юркевич клацнув зубами. Вона зайшла, і Юркевич її не впізнав, вірніше, вона пройшлася пряма, як стріла, і занавіски, і жалюзі, і серветки, здавалося, заворушилися, як живі тварини. Пізніше він зізнався собі, а може і переконав, що пішов сніг. На початку квітня це не дивовижа. Вона йшла, ось у чому справа, вона йшла й сухо віталася з усіма знайомими, чисто тобі вишукана мажорка із ртутною поливою в очах. Вони привіталися. Він устав, вона – ледь схилила голову і простягнула руку для поцілунку. Хвилин п’ятнадцять вони пили мінеральну воду. Потім Юркевич склав руки, усміхнувся приязно й відверто. Вона подивилася на нього ось так, трохи на бік схиливши голову, і каштановий локон ударився об щоку, і смачні, красиві її губи витягнулися в усмішку, ледь відкривши білий разок зубів. Очі світилися, дивилися прямо. Це затягнута пауза, натягнута, з невимушеним жіночим кокетством, і напівсвідомо Юркевич намагається відшукати в тих очах приреченість світу, що ним управляються такі люди. Ні, вона сиділа – ані уперта, ані нагла: він знав про її походеньки з Лєрою і подумки намагався склеїти двох цих різних істот докупи. І нарешті сказав:

– У нас проблеми, пані Серафимо.

– Можна простіше, – вона подалася до нього з незапаленою сигаретою, і він креснув запальничкою.

– Сонечко, у нас проблеми. Юридичні. Якщо заповіт і всі дарчі не буде оформлено за місяць, то… – Юркевич підняв руки і показав долоні.

– Що ви маєте на увазі? – непідробна тривога в очах. Про що чи про кого вона думає – у Юркевича несподівано аж скрутило кишки.

– Перше, Хруст не протягне і двох тижнів. Про Швейцарію і балачки не може бути. Ваш чоловік просто не долетить туди. Друге: він заявив, що його хтось отруїв, – Юркевич зробив паузу.

– Так? А ви як гадаєте? – Вона й далі курила сигарету з неприхованим виразом суму на обличчі, і зараз її трохи запалі щоки взагалі висвічували гострі вилиці.

– Ні. То дурниця. Насторожує одне: стан погіршився надто швидко. Токсикологи теж нічого не знайшли. Але він уперто говорить… Хоча… Усе можливо. А тому я зателефонував в одне приморське містечко. Там живе мій давній приятель. Це геній токсикології, – Юркевич подав знак офіціанту.

– Я думаю, ви правильно вчинили. А чим він може зарадити? Викрити злочинця чи допомогти Микиті? Абсурд якийсь. Йому треба лікуватися…

– Серафимо, вам і мені зараз треба потурбуватися про власне життя, – Юркевич закурив сигару об запаленого офіціантом сірника. «Ну і писок, йому саме сутенером дешевим працювати», – промайнуло в нього в голові.

– Викликали токсиколога. Добре. А…

– І останнє, я останніх сім років веду всі папери з нерухомості, – сказав Юркевич і пустив угору синій струмінь диму.

Серафима усміхнулася.

– Добре. Тоді за вами справа. Я жінка і нічого не розуміюся на таких справах.

– Ви розумна жінка. І, головне, без цих… коників. Гадаю, нам треба поспішати. А то, не дай Бог, хтось виявиться швидшим за нас.

З «Конкорду» вони виходили під руку. Падав сніг, м’який і ніжний. Серафима простягнула долоню і впіймала сніжинку. Кожен сів у своє авто, і вони роз’їхалися.

22

Ані Юркевич, ані навіть найближча подруга Серафими не знали, що вона була з місяць, як вдруге, за підробленим паспортом, вийшла заміж. Після гучного весілля її чоловік, п’ятдесятидворічний гіпертонік, архітектор, несподівано помер. Молода безутішна вдова продала чотирикімнатну квартиру і зникла в невідомому напрямку. Ніхто нічого не запідозрив. Рівно два тижні Серафими не було в домі Хруста. Тут теж нічого не запідозрили. Фарт їй йшов скажений, наче весь світ повернувся до дівчини обличчям і оскалив усмішку, щоправда гнилозубу. Яка різниця? Аби усмішка була, ха, щирою.

Чоловік, який лежав у підвалі серед десятків немитих вошивих тіл, чоловік з обпеченим, мовби оплавленим, обличчям курив у смердючому підвалі і тихо, єхидно похмикував, дивлячись на нерухомі скалки зірок у віконці, куди валила потоками зимова пара. Він сидів і хилитався, хмикав, припадав до пляшки з пійлом і ніколи ще не був таким щасливим, наче перед ним відкрилися ворота раю. Він розумів: перед Серафимою відкрилося пекло, і скоро всьому прийде край.

А на іншому кінці країни ще одного невільного ніс поїзд. Север’ян стояв у тамбурі й розглядав слоїка з рідиною зовсім без запаху. Кібець розривав на березі моря червону упаковку шоколаду і радісно говорив: «Ням-ням».

23

Хруст прокинувся від холоду і зрозумів, що більше ніколи не спізнає такого: запахи, звуки, сонячне світло при пробудженні. Він спробував зітхнути важко, але в голові пішло колами. Він подивився на гілку верби в брунатному вазоні з розпуклими салатовими пухнастими бруньками. Звичний запах лікарні зараз видався йому навіть приємним. Потім Хруст почав згадувати. Але нічого, окрім тупого, гумового, не стискало голову. Тоді досвід йому підказав, що треба зайнятися чимось іншим, думати про щось інше, і потрібне прийде. Він пошукав очима, за що б зачепитися. Але погляд наче обсипався, падав кудись. Тоді дзвоником Хруст покликав медсестру. Вона прийшла – літня жінка з глибокими чорними зморшками біля рота, блідого і тонкогубого. Саме такі монахині зустрічалися Хрусту, як він був дитиною. Він проковтнув гірку слину, розуміючи, що від його печінки вже нічого не лишилося, а заодно подумав, що його оточували все життя жінки. Хруст перевів погляд на вікно. Сонце лежало на хмарах, і стіни зараз були темними. Одне лише вікно світле, чисте вікно, прилипле до синього, невимовно синього неба. І тут тріснуло, мов дитяча петарда, і спогади пішли. Вони, ці спогади, йшли один за одним, так швидко, що Хруст ледь устигав їх фіксувати.

«А може, хтось невидимий стирає все з моєї пам’яті?» – прошило голову. Спогади несподівано урвалися. Одного разу, коли він ще починав, здається, багато вічностей, ну, коли був молодий, витягнув з-під коліс вагітну. Була стрілянина. Постріли спалахували, наче квітки, наче хто рвав з тріском сліпучий полудень. Перестрілка в ті часи – так, просте, звичне діло. І як ту жінку понесло під джип, що палав? Хм-м. Але цей спогад (він навіть здивувався, що це дійсно спогад) що далі, то більше затягує його, віддаляє від сестри милосердя, від вазона, а вікно росте й росте, находить на нього, і від спогаду йому робиться приємно й легко. «Але це ще не кінець», – подумав він. З гуркотом упала ваза, і друзки піднялися вгору, ударили по стінах, блискучі, наче увібрали все сонце. І монашка сказала: «О Господи Милосердний!» Вона підійшла, перехрестилася і закрила Хрусту очі.

24

Радість – це простота. Ось що вона знала, ось що їй надиктовував досвід. Саме це головне. Вона провела рукою, ухопила волосся, сонце прокололо заднє скло, і зачіска загорілася лютою бронзою. До похорону два дні. Це її збуджувало. Поки їхала, думала про Хруста і Сліпака. Ха, вона прошила цей світ, заповнила кожну клітину цього монстра: звичок, забобонів, дурнуватої релігії, комплексів. Головне це. Їхній світ хотів знищити її, а потім і те, що вона колись носила у своєму животі. І нічого з того не вийшло. Вона мудріша, вона розумниця, і спочатку знищила саме те, що мало стати її любов’ю. Ніколи більше вона не повернеться до тієї глупоти. Думки пливли разом з квітневим сонцем. Не можна проміняти любов на ненависть, вона сама прийде. Краще розбудити смерть, і вона прийде разом з любов’ю, як холодний подих дитинства. «Феррарі» зупинився біля пивниці. Вона відчинила двері, і відразу у ніздрі вдарив гіркий сморід сечі, від якого її занудило.

Вони впізнали одне одного відразу, відразу рушили одне одному назустріч. Це було, дійсно, як у кіно. Вона важко дихає, і між ногами у неї вже мокро. І сонце сиплеться градом. І вони пішли разом до її авто і поїхали в її таємницю. Дорогою він не торкнувся її, а тільки дихав уривчасто, далеко так дихав: їй на подив привиділася пустеля, а він там, на тому кінці, оголений, і кличе. Ні, швидше до квітів, до її улюблених квітів. І щастю її не було меж: троянди й маки розквітли воднораз. Чудові, о, такі чудові запахи стояли в оранжереї. Вони що не крок, – як у кіно, тільки змініть колір, – знімали одяг. Дужі й красиві руки їй допомагали, а потім пестили її. Вона намагалася цілувати ці руки, але він сміявся і прибирав їх. Запах дурману, чебрецю і полину стояв густо у повітрі, і він, входячи в неї, зрозумів, що торкнувся не лише її матки, а чогось більшого, і вони відразу, обидвое, кінчили. І ще лежали спітнілі й напружені, й далі пестячи одне одного – легко і ніжно.

– Нехай це не проходить, – сказала вона.

– Так, – він закурив і подивився на годинника. – Тобі пора. Пора ховати твого діда.

– Не говори так. Він не був уже таким поганим, – щиро сказала Серафима.

Велика сльоза скотилася з лівого ока. «Туди, де серце», – подумав Сліпак.

25

Повітря стояло, як вода у колодязі. Через його хилитання фігурки людей здавалися карикатурними карлючками, що пересувалися дорогою, що вела до крематорію. Криві декоративні дерева по обидва її боки, здавалося, насміхалися над людьми в траурному вбранні. Повітря стояло і пряжило не по-квітневому. І біль стояв у його голові. Почалося з потилиці, далі чорна смола болю закипіла під тім’ям. Север’ян йшов за похоронною процесією, ледь пересуваючи ногами, і ні про що не думав окрім того, що люди, усі, і діти також, нагадують блазнів, які гайнули з цирку на не дуже веселу вечірку. Він кілька разів намагався обігнути похоронну процесію, але якась тріскотлива дамочка – блондинка, з вицвілими очима, коротконога й цицьката – не давала йому спокою, усе намагаючись дізнатися, де б то вона його бачила. Нарешті, до нього підійшов чолов’яга з таким великим черевом, що на ньому не сходився дорогий піджак від Валентино. Чолов’яга добродушно відригнув на дамочку, і та швидко, наче кролиця, шаснула в юрбу. Без жодних слів чолов’яга простяг йому флягу. Север’ян відпив кілька ковтків, простягнув назад.

– Ні, тобі вона потрібніша, – сказав чоловік і пішов повільно, упевнено, легко, як це можуть тільки здоровані.

Север’ян проштовхався, стримуючи блювоту – від густого парфумного духу, і дістався до початку процесії. І тут він протверезів. Серафима. З чорною вуалеткою, зараз відкинутою, у чорній сукні, рукавичках по лікоть. Трохи стривожені очі, але так, нічого особливого, що б видавало непомірну скорботу. Тим більше, що, як вирішив він, дамочка з кимось перепхнулася, і, звісно, не з покійником, хіба чого доброго, з такої станеться. Судмедексперт повільно, намагаючись ні на кого не дихнути, посунув наперед, зайшовши з лівого боку. Напевне, його помітять, але кому яке діло. Від нього ще смерділо вагоном і вокзалом. А перегар точно, як гадав Север’ян, метрів на три. Він знову побачив здорованя, який стояв поруч Юркевича і дамочки, зараз з непробивним дерев’яним обличчям, і тримав руку при лівому боці. Север’ян зробив свої висновки. «Наша цяця далеко пішла. Аж шкода!» – свиснуло в голові.

Він не став прощатися з покійним, дивитися, як той заповзає у пекло в дерев’яному саркофазі і як його останню подорож будуть галасливо вітати найняті плакальниці. Він сидів на землі, підпираючи спиною деревце, смоктав із фляги, курив паскудну цигарку, і йому нудило. Тоді знову виріс перед ним чолов’яга. Нічого не сказав, хоча Север’ян знову простягнув йому флягу, але той мовчки поставив перед ним темного слоїка і ткнув папірця. Розвернувся і вайлувато пішов до брами крематорію. Тут якраз вийшла Серафима. Вона ступила кілька кроків і відхитнулася, як хто ударив з усього маху, невидимий, її у груди. Вона закричала, пронизливо, пискуче, з переливом, і він таки був вирішив, що помилився: ну його все. Серафиму підхопили під руки. Охорона кинулася стрімголов, тримаючи наготові руки з лівого боку. Але Север’ян підхопив її срібно-ртутний погляд, саме погляд, ковзнувши по синіх, розтулених губах і блідому, до зеленого, обличчі. Він шпарко відвів очі і побачив лише жирну синю сойку, яка повисла на гілці й щось там нахабно дзьобала. Сойку злякав людський крик, птаха застрекотала, змахнула крилами й синьою кометою прогуділа над головами людей.

Потім він знову побачив Серафиму в юрбі. І вона, ридаючи, повторювала, як уві сні: «Ну, ви ж могли її пристрелити… Ви ж могли… Ви ж могли…» Север’ян втратив до неї інтерес. Він іще не заглядав до слоїка і не дивився, що там на папірці. Він знову почав шукати підхожого місця, перед цим потрусивши порожньою флягою біля вуха. За хвилину облишив. Він намацав у кишені гаманець із відрядними і подався навпрошки, тримаючи чорного слоїка, наче там був самогон чи ще якесь пійло. Север’ян ішов і думав, що не знає цього місця, що море не таке вже і паскудне і що він вплутався в якусь хріновину. Зрештою, він знайшов вихід, і дзвінок трамвая попередив його, що треба бути уважнішим, бо інакше… Саме дзвінок трамвая, що червоною стіною квацьнув по його очах, запалив у його голові думку, котра б зроду ніколи і не виникла там біля синього моря. Він подумав: «Ти, голубе, – заручник долі». І від цього Север’яну зробилося нудотно і важко. Він сів на зупинці, закурив, помацав ще раз гроші й поставив слоїка біля себе.

Біль знову повернувся. І криміналіст-токсиколог почав виплітати думки, одна за одну дурніші, бо з досвіду знав, що ані мрії, ані думки не збігаються з життям. Навіть наші балачки. Звідси було видно першу зелень на деревах, маленьку церковку, ще – якусь надбудову. І він подумав: «Ага, треба було б сходити до церкви, щоправда, туди з бодуна не ходять». А ще… Йому ще щось заважало. І не те, що востаннє він був у церкві, коли його хрестили. Тягуче й мутне щось навалилося на нього. І він виблював. Блював він хвилин п’ятнадцять, до жовчі.

– Ось так. Ти заручник долі чи обставин? Слухай, якщо добре подумати, обставин як таких – немає, їх хтось створює… Отже, той, хто їх створює, – надто сильний. Отже, це Бог! – сказав він уголос і здивувався сам собі.

Потім відкрив слоїка, тягався з ним довго і нарешті відкрив. Звичний запах формаліну і фізрозчину швидко привів його до тями. А ще – п’ять пальців з ноги, лівої, визначив він безпомилково. І ці пальці, точно, належать Хрусту. На папірці було кілька слів про те, що йому було призначено зустріч. У Гідропарку. Погано не знати міста, вирішив він. Він сплюнув. Потягнув ніздрями повітря: у повітрі ще висів запах формаліну.

– Ти диви, от що її так злякало – птаха. Жирна паскудна сойка.

Він зупинився, у задумі дивлячись на церковку з хрестом без поперечини, потім поставив банку, перехрестився і подався в напрямку готелю, де було йому заброньовано місце, де в коридорах, пропахлих чорними вітрами доріг, ходили довгоногі привітні жінки у вишуканій білизні під накрохмаленими халатиками, а в буфеті лилась випивка. Але попри все, була ця проклятуща робота, зате вона краща від жінок і випивки. Напевне, завжди було так: робота, випивка, жінки (щодо останнього – як вийде). «Таки так – заручник долі», – підсумував Север’ян.

Повітря стояло, як вода у колодязі, і зіжмакані людські фігурки, прошиті масивними сигарами авто, снували серед випарів і міражів, а він сховається десь у якійсь шкаралупі, і світ знову увіллється в його зболений череп. І він йшов дорогою – самотній, увесь час прокручуючи думку: а скільки їй років, і яка вона в поведінці. Він бачив її при світлі дня. А яка вона вночі, коли ходить, розпустивши гриву, вся у своїх запахах, без інших прикрас і романтики, але повна життя й сили – щоб наділити або відправити в діру сподівань і всякого такого. Йому несподівано захотілося поговорити з нею. Просто сісти і поговорити. З нею ніхто по-людськи не поговорив: у неї не було того, що називається у дівчат справжнім першим разом, у неї нічого не було. Вона сумує за морем, за своєю домівкою, і, видно, їй сняться батьки, подруги. Він спинився, дивлячись на свої в глею підбори і розсміявся, скрипучим дурним сміхом: нічого того нема. Звісно, що нема. Бачив таких – око за презерватив виколють. Сонце проїдало перенісся. Біль повернувся. Вийшовши на вилизане тисячами протекторів авто місце під готелем, на стоянку, він подумав про Кібця. Думати про когось набагато легше, ніж жити й відповідати, вирішив Север’ян і побовтав чорним слоїком.

– Таки от взяла і злякалася жирнючої сойки, – сказав він.

26

Лякаючись живих більше, ніж мертвих, вона несвідомо повторювала тисячолітнє правило цивілізації: ніколи не зачаровуйся, щоб потім не пожалкувати. А ще наскрізне, втішне й безтурботне «цього нема, тому що не може бути ніколи». Із чорного лімузина Серафима слідкувала за безликим подвір’ям, усипаним червоним ракушняком, з кількома убогими деревцями. «Беркут» чинив рейвах, топтався, піднімаючи вулкани червоної пилюки, потім дверцята відлетіли, і Чакоса з охоронцем витягнули і поклали писками в землю. Її вивели, заклацнули на зап’ястках наручники і поставили під стіну, доки розбиралися з чоловіками. І навіть стоячи обличчям до стіни, вона розуміла, що нічого ще не трапиться. Але вона тепер знала про реальність того, що колись може надійти й убити саме її, а не когось. І це урок, який треба пам’ятати і носити з собою разом із тим, що рухає її життям. Потім їй наказали повернутися, і вона поглянула на людей у масках спокійним холодним поглядом господині.

– Якого хріна?! – сказала вона.

Беркутівці промовчали. Стояли, тримаючи її під автоматами. Нарешті щось змінилося. Також несподівано. З ресторану вискочив Юркевич: у білій сорочці, пелехатий, з папірцем у руці. Юркевич йшов великими кроками, і вона бачила злість у його очах. Злість, помножену на ненависть до беркутівців, їхніх машин, їхніх жінок, дітей, їхніх собак, усього, що мало до них якийсь стосунок. Юркевич у кілька секунд проскочив червоний п’ятачок і ткнув аркуш в обличчя беркутівцю. Той показав пальцем у бік паркану. Юркевич пішов туди – трохи перевальцем, але спокійніше, і був ще впевненішим і злішим. Потім повернувся, повторив свій жест. Чоловік відвів його руку, але Юркевич уперто підносив аркуш до його носа. Нарешті той здався, прочитав, кивнув головою. Наручники злетіли з рук усіх. Юркевич махнув рукою, показуючи, щоб піднімалися до ресторану, бо поминки є поминки. Доктор підійшов до неї. Вона, як добра учениця, перетравлювала урок, смакуючи свободу, що в пазухи свої запускала отруту. Юркевич трохи розгублено, з винуватим виглядом взяв її вище ліктя.

– Тут така справа… Арештували майно! – тільки і сказав він.

– Отже, у мене… у нас нічого немає… – відповіла вона спокійно.

– Поки що нерухомість, серденько, але це я скоро владнаю… А зараз беріть мене під руку й тримайтеся… – Він ляснув пальцями, йому принесли піджака. І так, попід руку, вони пішли до ресторану. Серафима йшла, і срібна злість кипіла в ній. Вона відчувала дужу руку Юркевича і знала, що від цього чоловіка довго нічого не приховаєш. Вона підняла голову. Зустріла його погляд своїм. Потім подивилася на його руки, які ніколи б не сплутала з чиїмись іще: доглянуті не по-чоловічому нігті, довгі витончені пальці, наче щупальця морського хижака. Все повернулося на місце. Вона дорослішала. І те, що було в ній безформною жижею, зараз набрало твердої і чіткої форми. У ній заворушилася жінка. У повноті інстинктів, капризів, причуд, непостійності. Як і кожна жінка, Серафима чекала, коли це все спрямується у стрімкий і впорядкований потік чоловічою силою. Вона жадібно ковтнула повітря, подивилася на сріблясту хмару, що зачепилася за павукоподібну антену. Зараз Серафимі уявлялися руки, але несподівано вона побачила перед собою – подалася назад – розкішний кущ блекоти. І себе, схилену над тим кущем: вона нюхала квіти, заплющивши очі, і хтось пронизливо фальшивив на піаніно. Це було спокусливо. Життя тільки починало здиратися на гору. А вона ще така молода…

Частина п'ята

1

О дванадцятій – ще туман стелився по землі – чоловік завжди йшов до пірса. Вітер і вода розхитували палі, мельхіорові від водоростей, до скрипу щось середнє між скавучанням і поросячим вереском, а за чоловіком біг пес – одноокий, з білим трикутником на грудях, відданий хазяїну настільки беззастережно, наскільки беззаперечно обох їх було кинуто в пащу часу чи смерті. Їхні сліди зализували сині хвилі, о цій порі слизькі від медуз. Чоловік поправляв окуляри, склеєні скотчем – брудним і сірим від давності, сідав на березі, підмостивши куфайку, собака умощувався поруч. І вони так сиділи – чоловік і його вічний слуга, – дивлячись на воду, збавляли дні, яких, судячи з усього, їм майже не лишилося. Скільки років підряд незмінний, як схід сонця, його захід, скільки років – тихих, непомітних, але бажаних, як жіночі кроки за дверима у глухому коридорі, він оповідав собаці, повторюючись, але не плутаючись, одну історію про жінку. Вітер рвав сиве клоччя у нього на голові. Чоловік розстеляв хустину. Шматок хліба, цибулина, двійко крашанок, виноград, пляшка дешевого вина. Окремо, для собаки, клав шмат ліверу. Собака повертав до нього сльозливого писка, повагом, чекаючи, коли чоловік з’їсть свій нехитрий обід, що правив і за сніданок, і за вечерю, потім сам брався за їжу. Після всього чоловік розстібав на жилетці ґудзики, закурював, а пес лягав, скрутившись ковбасою, біля його ніг.

– От чого ти не бігаєш по сучках? – незмінно, як погода взимку на узбережжі, починав він. – Ти ще не такий старий, як я. Ага. Бо ти розумний пес. Принаймні, розумніший за всіх, що я бачив. На чому ми закінчили…

Пес піднімав голову й нашорошував вуха. Цей ритуал повторювався день у день – безглуздий, як і людська самотність, як ненависть і пристрасть, поміняна на кохання. Це чоловік розумів, але останні роки він не міг справитися із самотністю. Як і того дня, він відчув усю силу її, коли синя сойка шила повітря над головами тих, хто давно знав ціну людського, помноженого на їхній кишеньковий досвід, і від них смерділо не менше, ніж від його улюблених жмурів. Напевне, він думав більше про ту жінку з тендітним і водночас розкішним тілом, що ховало в собі увесь той гармидер з чорними краватками, чорними сукнями, чорними лімузинами. У готелі, у кімнаті, проти порцеляни вікна, з птахами, що безпорадно висіли у міському смозі, не лякаючись ані гулу, ані крику – дивина, – він лежав і з жалем думав про неї, розуміючи, що жаліти її немає ніяких підстав, як і забувати. Але чоловіче начало у нього було таким сильним, що він не хотів навіть думати про те, що завтра побачить цю жінку і неодмінно щось скаже: добре чи не дуже – не мало жодного значення.

Світ для нього втратив природну цілісність, як для дитини, яка губиться серед незрозумілої дорослої мови. І тоді, як і зараз, він намагався побачити, від кого йшов той голос – дорослішого, сильнішого, – від якого навіть цей шолудивий пес біля ніг підтискав хвоста. І це, напевне, вирішило його долю. Того, хто зрозумів віддалене, притягнувши до себе з невидимих кутків, наче якийсь волхв, і що саме за ним, за тим голосом він піде, а не за її щасливим, дзвінким і глибоким. Навіть страх утратити її, бачити, тримати за руки чи в обіймах не зупинить того далекого, як порцелянове вікно, готелю з брудними клубочками птахів, які то падали вниз, то піднімалися вгору й летіли рівно, наче на одній нитці, на одному подиху, як його крик – так вони летіли. Жах і безумство – це нічого. Він під вечір, тоді, у дорогому готелі, шикарному готелі боявся втратити те безумство.

– …Так він і з’явився. Він – ворог усього живого. І повів її. Цього треба було чекати, я тобі кажу. І цьому не можна зарадити, як не зарадиш власній смерті. Він розповів їй про себе все, до останньої коми у паспорті, до засцяних у дитинстві штанців. Він тим і брав, цей Сліпак, що ніколи не брехав – щира, розчулена і загублена душа. Щирість драла серце. Бруд часто приймають за чистоту. Нічого від нього нема оманливішого. Ти хочеш запитати: чи вона була злою? Ні. Швидше, ні. Поганого нічого не було в цій чистій дівчині з чистими очима. Тільки зло стіною стояло за нею. І це зло впустило свого посланця: те, що належало по праву їй. І чому вона аж ніяк не противилася, а простягнула руки. Пішла відразу. Хоча це було глупотою, останньою комою, після котрої не було продовження – була довга агонія… Чакоса вона вбила банальним морфієм… Я тобі розповідав… – Пес підняв писка, заскавчав і нюхнув зовсім по-людськи тіні, що витягнулися чорними мокрими язиками. – Ніхто не колупався. Мене вночі зідрали з ліжка і привезли… Але перед цим… Що там говорити.

До Кончі Озерної він прибув, коли фіолетові тіні, налазячи одна на одну, переходили в чорнильні, і за хвилину дві почорнішають, щоб вибухнути іржавим кольором, підсвічені сяйвом фантастично підвислих у повітрі намистин, безкінечних намистин ліхтарів. Його зустріли двоє низькорослих чоловіків. Чорного кольору авто з відкритими дверцятами нагадало, вирвало з пам’яті щось дике, котре поглине його, і він зупинився, притискаючи до себе слоїка, і його хилитало, як людину, що добряче випила або весь день і ближню ніч провела у дорозі. Він обернувся на авто з відкритими дверцятами, як приречений. Один з куцих чоловіків з круглою головою і павутиною замість рота легенько, але боляче підштовхнув його у спину. У слоїку булькнуло, і булькнуло в нього всередині.

Вони відразу повернули, під гудіння сосон, що нагадало йому море, і ноги підігнулися – пішли дорогою до залізних воріт, що гули під холодним квітневим вітром. Він ще подумав: «Це нагадує осінь, чи переддень скону. Чи нового життя. А якого?». Далі, коли вони зайшли до приміщення, довгий червоний сарай, де ще пахло свіжим цементом і стружками, він крізь примружені очі від світла побачив її на дивані в голій кімнаті під жахливою модерновою картиною. Вона сиділа в норковій шубці, закинувши нога на ногу, а Юркевич стояв у чорному незмінному костюмі, білій сорочці, з виглядом людини, котра може дати раду всьому, що вона собі дозволила в житті. Але такого не буває – знав Север’ян зі свого досвіду. Юркевич вийшов назустріч, тримаючись напевне не без піжонства, аби здивувати його, свого колишнього однокашника, і простягнув руку – білу, холодну, з золотим масивним перснем. Вони привіталися, злегка обійнявшись. Север’ян вдихав запах оселі так, наче весь світ був отруєним. Потім він привітався з нею. Вона подала кволо руку – без кокетства і так просто, начеб робила це все життя. Юркевич взяв його за плечі й повів. Вони зайшли в кімнату, що пахла так само, як і сусідня, але тут стояло повно причандалля, яке тільки відоме у мріях будь-якому криміналісту і токсикологу.

– Працюй. Скільки тобі потрібно часу?

– Думаю, що багато. Тиждень, два… І…

– За результат не бійся. Головне – робота… – сказав Юркевич і вийшов.

Собака сів незграбно на худий зад і гавкнув на чайку, що спробувала поцупити рештки ліверної ковбаси. Чоловік кишнув на неї. Потріпав собаку по загривку, і той заскавулів.

– І я відразу зрозумів. Він, цей мій однокашник Юркевич, знав, від самого початку знав про неї. Чи здогадувався. Але мене запросили не для того, аби дізнатися: травонула вона Хруста чи ні. Для нього це був козир. І я був козирем. Вони хотіли замінити її на мене. І все. Вони намагалися перевірити мою профпридатність. Ось так. І я сів на підлогу. Просто на цементовану підлогу. Витягнув флягу й висушив її залпом майже до половини. Переді мною стояли її очі. Це вбивало мене. Вбивало реально, як кулі вбивають на смітниках нікому не потрібних людей. Але я не міг дозволити, щоб убили чи шантажували її. І взагалі, я не був певен того, що накопав сам. А як, чого доброго, вона цього не робила? У мене був чарівний слоїк із рештками рідини, але секрет отрути – його знала тільки вона і, як потім з’ясувалося, ще одна людина. Ось така, собако, зачарованість злом. І це зло сиділо в сусідній кімнаті, з ніжними руками, чистими очима: тиха, привітна хазяйка. Без гордині і не пихата, як всі оті… – Север’ян тицьнув недопалком у бік мису, що наливався на ніч густим бурштиновим килимом вогнів. – Мені не треба було тижня. Лише годин дві-три. Але я пив горілку і думав, думав, хоча це важко було назвати розмислом. Я підготував матеріали, пововтузився так-сяк. І через годину вийшов.

У кімнаті все було, як і раніше. Тільки з’явився той, якого вони називали Чакос. Да-м… Це особа… Обличчя з повними губами, як у всіх сластолюбців, густі брови, низький лоб, чорне густе волосся. Верхня й нижня частини обличчя, м’яко кажучи, не гармоніювали. Тож обличчя Чакоса набирало перекошеного вигляду. Масні чорні очі – одразу було зрозуміло, що він бавиться наркотиками, випивкою, любить жінок. Бичаче здоров’я, велетенське тіло – набите хіттю, як сіменники спермою. Потім я дізнався, що в молодості він жив зі своєю сестрою. Мати… Ет… Шльондри ніколи не народжують нормальних дітей… Він вичікувально й навіть здивовано глянув на мене. Отже – нічого не знає.

– Це Сєва, – сказав Юркевич, обняв мене за плече і повів на кухню.

– Є результати? – запитав він дорогою.

– Поки що – немає. – І ми зайшли на кухню.

Пес погнався за своїм хвостом, а чоловік і далі сидів і говорив до порожнечі. Потім ледь повернув утомлено голову і вів далі, як люди, що в них у цьому житті нічого більше не лишилося. Самі недогарки. Говорив – як до самих цих дорогоцінних решток, і по-інакшому не могло бути. Він усе говорив у чорну трубу ночі. Зрештою, підвівся, скарлючена темна постать у сяйві бурштинових вогнів, розігнув коліна і покликав собаку свистом, що більше нагадувало якесь старече чавкання.

– …Я сидів на кухні, їв, пив, а шмат не ліз у горло. За півгодини у мене якось усе вивітрилося з голови. І здалося, що мені нарешті хоч трохи пофартило у житті, ну, хоча б тому, що маю такого крутого однокласника…

Так він оселився на Кончі Озерній. Цілими днями вештався сосновим лісом, очумілий, як і мав які думки – то тільки про неї і про те, що треба зробити. І з кожним днем розумів, що треба зробити все, як годиться. І він чомусь знав, як потрібно чинити. А ще – що все складеться ані на його, ані на її користь. Усі програють. Ціну виставлено конкретно – життя. А при сконі починаєш цінувати те, що проциндрював довгі роки. Так він думав, плутаючись у своїй банальності, розмовляючи із соснами, колбами, комп’ютерами, сканерами – самотність, як довгий нарив, прорвалась у нього саме тут.

– …Днями я переконував себе (не беручись до діла, думав, що встигнеться, що справа сама собою владнається), що ця дівчинка не могла вигадати нічого такого. Почасти, це й було так… Одна людина може взнати всю правду тільки перед Богом, але не серед людей… Ось так, фють-фють-фють, ходім додому… Завтра докажу…

2

Кожен вигадував про неї, що хотів. Це вона знала і на початку життя, і пізніше, коли воно дійшло завершення. Вона лишалася спокійною, і з уст її виходило чисте благоуханне дихання, чистий вітер юності, що навдивовижу був отруйним для навколишнього. Вона добре розуміла, що під підозрою. Але була таки невільною, як невільними всі народжуються у світ, проходячи по ньому і примножуючи свої та чужі печалі. І в кожної печалі є хазяїн, так само як є їй і початок. Насправді вона панікувала, але ось з’явився той, що приходить завжди і забирає таких назавжди. Хоча не знав напевне він, Сліпак, відверто перебираючись на інший бік, але наївно вважаючи, що Серафима такою і вродилася. Ніхто не знає, як упаде монета. І він прийшов одного ранку.

Полудень світився поливою, і пахло у повітрі жасмином: він пестив їй груди, стегна, бавився волоссям. Він входив у неї з ніжністю, і вона такого ніколи не знала. Миле обличчя, з карими теплими очима, витончені рухи, повільна вимова. Вони лежали в шезлонгах, за спиною піднімалася зелень – соковита, як сама мрія, а над водою висів білий лайнер, крихітні річні чайки, і життя виблискувало на литках оголених жінок, чоловіків, яких звідси можна прийняти за щось фантастичне і незрозуміле, зовсім нереальне. І це було її життя. Ось воно щастя: коли нічого не напружує. Ще вона висікала бажання: про чоловіків, про тисячі тисяч чоловіків, що обожнюють її, домагаються її, а вона йде їхніми дужими тілами, а ще – про жінок, про білі коралові острови з патлатими пальмами і шоколадним раєм тіл. Але воно все просто так не приходить.

Стояли неймовірні, білими стовпами, ночі, подряпані тріском хрущів, дрібних птахів. Серафима думала про те, що в разі арешту майна вона лишиться майже ні з чим, зникне все, власне, про що вона мріяла, чого добивалася. Вона знала, що живе тільки тут, і по-іншому не буде, і тоді її тіло напиналося, як линва, і його пальці, лише його пальці, його язик, його подих повертали Серафиму від дурних і непотрібних думок. І ось він прийшов одного ранку і сказав:

– Нам треба тікати. Вони пасуть тебе.

Підняті догори брови, світліші за її волосся, дуги котрих прикрашали чоло, скривлені витягнені в дудку губи, так, начебто в дівчинки, підловленої батьками за мастурбацією.

– Для чого й чому? Я тебе не розумію, – виважено сказала вона і запалила з третього разу ментолову сигарету.

– А тому, – і він мило, приязно усміхнувся, і ніхто до цієї теми більше не повертався.

Пізніше вона зрозуміла, що ця нерозважлива пригода була роковою в її житті. А тоді, тоді вона раптом злякалася. Вона казала собі, що цього не може бути, взагалі ніколи, ніколи, ніколи… І вона зважилася. Вона не хотіла повідомляти Юркевича, а повигрібала всі коштовності, узяла половину суми з банку, лишивши на рахунку досить значну суму, котра, однак, не годилася для жінки її стану. Сліпак спокійно і втішливо спостерігав: краще це, аніж чекати хтозна-чого. Окрім того, він знав, що до рук його потрапив невідшліфований діамант. Рівно о 8.00 вони вилетіли до Афін.

3

– …Потім він прийшов, цей Чакос, з червоними зеньками, одвислими інфантильними губами. Він сидів на дивані, від нього смерділо не краще, ніж з трупарні. Ця тварюка плювала на підлогу, матюкалася, плакала. Щось трапилося. Але мене це не обходило. Після смерті Хруста його ніхто не терпів. Юркевич якось зізнався, що у нього є всі підстави, щоб вигнати його геть з роботи. Адже Чакос навів на фірму податкову. Цей виблядок досушив за півгодини пляшку віскі, а потім розревівся… І сказав, що вони поїхали. Утекли від нього, від нього, крутого пацана, утекли… Я спочатку не зрозумів, хто від кого тікав, інакше б не запитував, але думав про Юркевича. Юркевич нещодавно пропонував їй руку й серце. А вона сказала, що ще попіл чоловіка не охолонув…

Пса сьогодні на місці не було. Жовте листя падало із хрускотом, майже металевим дзвоном на дахи, а краплі води пищали, як голки по склу, як спиці на колесах велосипедистів. Пес прихворів, і чоловік сьогодні встав із тим спокійним відчуттям, яке виникає від усвідомлення того, що скоро доведеться вдихнути останній запах затхлого і перейти туди, звідки приходять і біль, і радість, і страждання. Він говорив до моря, і з голосом його летів голий сум. Голий, як гілки дерев, як крига, що у ній відбивається сонце. Чоловік розім’яв звичним жестом коліна. Сів, простеливши білий шматок тканини, і розіклав перед собою нехитрий харч з незмінним шматком ліверу. Він довго дивився на той лівер, хилитав головою, дивився і хилитав головою.

– …Я вперше почув від нього добре слово. Суки завжди є суками і ніколи не сходяться з не подібними до себе. Майже тобі як супружні пари. І він сказав мені те, що, на його думку, може мені допомогти. Я думав – він бреше, але воно таки виявилося дійсно правдою… – Чоловік замовк і мовчав доти, доки не споночіло і пагорби не надулися бурштиновими вогнями, і непотрібні природі звуки зависли у повітрі, мов розпечена лава. Зібравши скарб, він пішов упродовж берега. Чоловік ішов, кашляв і щось бурмотів собі під носа. – …Аби я знав… аби я знав… аби я знав…

Чоловік ішов чорною карлючкою проти жовтогарячого пагорба, повернув наліво, і кам’яна стіна, латками висвічена ліхтарем, сховала його. Він ішов, присвічуючи собі кишеньковим ліхтариком, і за скрипучим звуком, і за тим, що зайчик світла раз у раз пропадав, можна було здогадатися, що то старий, на пружині, ліхтарик. Чоловік накручував пружину, що дуже швидко слабіла: зупинявся, накручував, зупинявся і накручував. І монотонне дзижчання зливалося зі звуками рокітливих хвиль, долішнього листя і ще чогось, що годі розібрати.

4

В аеропорту Афін до Серафими повернувся здоровий глузд – щоправда ненадовго, – вірніше, холодний інстинкт боротьби за життя. Вона потелефонувала до Юркевича. Але, на жаль, не застала нікого. Офісним вона передала, але офісні чи то забули, чи то гадали, що обійдеться й так. Наступного разу вона потелефонує за два тижні. А зараз, закинувши голову і тріпонувши нею, вона радісно приймала сонце, забуваючи про все на світі. Далі були Салоніки – прихисток нездар, бандитів, мільйонерів, проституток і спудеїв, з хтивими екскурсоводками. Волоокі, засмаглі, в дешевих китайських шмотках, вони випасали жертв, тягаючи по древньому каміняччі юрби галасливих підлітків. Показний Сліпак відразу упав одній такій у око, тут Серафима смикнулася: щось роздерлося – прямо у піхві, а не в голові. І вона зрозуміла, що це ревність. Це як у кіно, і навіть краще.

У Салоніках вони винайняли цілу віллу. Хазяїн, товстий, з гаванською сигарою грек, так йменував цю споруду. Грек ласо й відверто п’ялився на задок Серафими, угадавши справжню професію Сліпака, попри його балачки про будівельний бізнес. Він ще довго длубався куцим, як німецька сосиска, пальцем у кошлатому вусі і прицмокував услід. Вони ввалилися в кімнату з білими занавісками, роздутими теплим бризом, з маленьким столиком з горіхового дерева, з розкиданими по ньому золотими персиками і зайнялися коханням. Передихнувши, вони мовчки лежали в глибокій тиші під гуркіт моря. І починали знову.

– Мамочка! – закинувши йому на плечі ноги, горлала Серафима на все горло.

Пузатий грек, попихкуючи сигарою, лише хитро мружив око. Він погойдувався в кріслі на веранді і чекав, спокійно посьорбуючи з чарки ракію, коли все закінчиться і можна буде обговорити проблеми зі Сліпаком і його дамою. Потім вони вийшли, разом, і почали говорити. Про що – можна лише здогадатися, але не про кохання і не про праведне життя. У них намітився план. З того боку вулиці лейтенант, співробітник Інтерполу, до прілі між половинками заклацав фотоапаратом. Більше говорила жінка – це лейтенанта здивувало. Більше говорила вона: статечно склавши руки на животі, так говорять монахині або мучениці на католицьких гравюрах. Лейтенант присвиснув, похилитав головою: за багато років він навчився бачити різних людей і вираховувати їх з першого погляду. Це була ще та штучка. Принаймні, десь у великому місті можна оманутися, зустрівши цю дрібну злодюжку – саме так чомусь він подумав – на великосвітській тусні в ролі запрошеної гості. Його зовсім не хвилювала її врода. Лейтенант любив турчанок – фарбованих блондинок, пухленьких, з опецькуватими ніжками. Тому план про щось більше щодо Серафими у нього зів’яв, як член від холодної води. Про більше його мізкам не доходило. Його підвела кількість сірої речовини в котелку. Серафимі ж туманило голову усвідомлення: ах, це Любов. Це мало бути востаннє, раз і назавжди, але виявилося – про сто востаннє. Ніщо так не ранить і ніщо не лишається так довго у тобі, як тимчасове. Серафимі ще треба було це перевірити. А тим часом…

5

Чакос підігнав машину під парковку. Обличчя у нього зелене від недосипу. Він виліз, зайшов у кав’ярню, що навпроти, і просидів цілих три години, пиячачи й теревенячи з дівчатами-офіціантками. З усіма ними він перетрахався, а тому чувся в цій кав’яренці затишніше, ніж у древньому «Альбатросі». Там йому дівки не давали й трусів понюхати, навіть за гроші. Саме до «Альбатроса» він повинен був їхати. Але упився так, що очі стояли навхрест і руки лазили попід спідниці. І йому за це набили писка, викинули на вулицю, де його і підгріб добросердний наряд міліції. А Чакосу саме якраз не варто було попадати до міліції. У кишені у нього знайшовся наполовину вжитий «чек» кокаїну. Він їздив дізнатися, де мешкають батьки Серафими. Звісно, таких він не знайшов. А от кокаїну надибав стільки, що вистачило б на кілька років або на кілька штук хабарів. Справа була до того кепською, що хоч утнись. І тут Серафимі поталанило на кілька днів – лише на кілька днів. Юркевич під’їхав до мавпятника, що який тобі раджа. Чотири машини охорони і він – на шестисотому «мерседесі»… Добродушно переговорив з начальником, передав комусь вітання. І попросив побачення зі своїм підлеглим, хоча той офіційно і юридично був під рукою Серафими, яка на той час з переляку чкурнула з сутенером-клофелінником, колишнім злодієм у законі Сліпаком. Цього ще ніхто не знав і не підозрював. Ось що було на неї у Юркевича: народжена у місті Умані, що на Черкащині, приписана на Печерську; співвласниця кількох заводів, нічних клубів тощо… Чакос з відвислими розквашеними губами з’явився на побачення і розповів спочатку одну історію: мовляв, про таку і про батьків її у місті не чули.

– Де ти, падаль гнилозуба, Чакосе, в сраку довби, шукав?! Тож сидітимеш хрєново, і довбатимуть тебе в задницю, – спокійно сказав Юркевич і хотів уже йти, як Чакос пробовкав ще одну правду. Про Сліпака.

Юркевич одразу почув на тому боці, за квартал цілий, ненависну для всілякого інтелігентного слуху музику – реп. Витягнув двома пальцями хусточку, обітер лоба. Знову сів:

– Ану, чмо, розповідай.

І, захлинаючись, Чакос розповів усе, що дізнався про минуле й нинішнє життя Серафими. Дізнався він мало. Майже нічого. Більше – про Сліпака. Бля, кожен нашорошує вуха, коли його бабу трахають під носом. І, звісно, Юркевич насторожився, але не повірив. Міліціонер з траченим вуграми обличчям витягнувся. Він аж хрюкнув від задоволення. Мент був якраз із тих придурків, котрі застрелять людину, а потім запитують: «А що такого я зробив?» Обов’язок – штука гірша від зґвалтування. Таки правда, подібні бздюхачники не піднімають настрою, уявити можна, що робилося у німецьких душогубках. Юркевич витягнув другу хусточку і пошукав очима води. Хріна! Він зігнувся – погибель всього світу, – перднув протяжно і покликав помахом, владним, міліціонера ближче до себе. Коли той вірнопіддано підскочив, док устигнув подумати, що таки здорово, чудово, прекрасно все складається. Він би ще доплатив, аби хтось уночі придушив цього уйобка.

– Потримайте його ще три доби, а потім підпустіть. За мною не стане.

Мент розтягнув мармизу в усмішці: рябе обличчя, червоні щоки, ямочки на щоках. «Красень! Селекція нації. Наше майбутнє», – важко переставляючи ноги, Юркевич виповз під мокре від спеки і мряки небо. Подумки перехрестився.

6

Лєра топлес. Інакше її уявити неможливо. Вона пливла. Поки пливла в басейні, він дивився на її міцну задницю, на точені повні ноги, руду до неправдоподібного гриву. Дівчина допливла до краю, відштовхнулася, проробила це ще тричі. Останнього разу вона голосно відфоркувала, точно тобі молода лошиця, породиста й дурна. Стоячи на кахляній підлозі, вона підставила плечі під рушника і лукаво грала усмішкою – одними кутиками уст, ховаючи погляд під рудими патлами, коли Юркевич обкривав їй спину і витріщався на груди: гарної грушовидної форми, з широкими коричневими сосками. Лєра мовчки граційно пішла, і він бараном поплівся за нею. Хо-хо, чисто тобі антична богиня. Вода у басейні напрочуд синя. Летять жовті хмари. Клята баба, ну, дивися, я тебе провчу, і якого хріна, чого їй треба лазити в труси собі подібним. Цього підстаркуватий селадон не розумів. Док ішов за нею краєм басейну і дивився вниз – на її ноги і зад. Біля дикуватого дерева з велетенськими листками повернулася і ткнула пальчиком на розкидне кріселко.

– Ось візьміть, поставте там, я сяду, а ви примостіться на гамака. Добре?

Жирна трикутна тінь падала на її голі груди, і доктор намагався туди не дивитися. Лєра вставила сигарету в рота і потягнулася до руки Юркевича із запальничкою, погнавши хвилю мокрої плоті. Юркевич проковтнув сизу хмарку ментолового диму. Лєра відкинулася на спину, пускаючи вгору струмінь диму і демонструючи у всій красі груди, плечі й усе інше, що приховувала тоненька смужечка білого бікіні. «Угу, здорово у неї виходить. Або дається взнаки пам’ять про подружку. Хто, у дідька, хто у них був чоловіком, а хто жінкою, а-а, обидві лизали». Юркевич пошукав свої сигарети, але не знайшов.

– Візьміть мої. Он там, під деревом на столику. Вони не ментолові, – і засміялася. Сміялася вона дзвінко, весело. Юркевичу було ніяково, але він встав, пішов, зрізаючи оком край басейну і двох своїх охоронників, узяв сигарети. Лєра лукаво спостерігала за ним з-під лоба, усміхалася: нахабна молода і дурна кобилиця.

– А ви справді док?

– Так, – він підкурив сигарету.

– Я до чого… Зараз кожна сука називається доктором: відрізнити кашель від проносу – не треба великого розуму.

– Ваша правда…

З тіні вийшов високий молодий чоловік у чорних плавках. Просто тобі чудо природи. Міцна шия, миловидне обличчя купідона, широкі плечі. Доктор відчув, як зменшується до ліліпутських розмірів. Юркевич поворушив своїм животом. Навряд, хм, навряд чи вийде. Молодий чоловік нахилився, поцілував Лєру у щоку.

– Стасе, це доктор Юркевич. Його цікавлять мої стосунки з Се… Чи не так, док?

Юркевич подавився димом, і йому закортіло зацідити цій шарепі в зуби. Не ляпаса вліпить, а прямим – у зуби. Щоб, падло, проковтнула всі.

– А-а-а, – сказав Стас, розсіяно поглянув на пачку сигарет в руках доктора і зник, наче бздо з штанів.

– Ні, це не чоловік. Чоловік у мене… Ну, добре. Хочете знати, що це за дерево? Не знаю. Так і кажу, що не знаю. Але тато виписав його десь з Африки. Обожнюю Африку. Там такі чоловіки, такі простори. Там усе справжнє, не те що тут. Чи неправда? Ви були в Африці? – Вона знову заховала очі під рудими патлами.

– Не доводилося. У Бразилії був. В Аргентині. У Штатах, – сказав доктор і витягнув ще одну сигарету з пачки: так багато він ще не курив.

– О, Аргентина… Мачо й кокаїн. Ви часом не наркоторгівець? – безтурботно сказала Лєра, нахилилася. Груди повисли у повітрі. Узяла пляшку з мартіні. Доктор ледь не вдавився димом. Лєра запропонувала, одним жестом, розлити мартіні по звичайнісіньких склянках. Вони пили й мовчали. Доктору почало все обридати. Розмова не клеїлася. Нарешті йому дійшло: їй неприємно говорити про такі речі. «Старий дурню, – так вона десь подумки говорить, – що ти колупаєшся в її житті». Тоді доктор сказав:

– Лєро, здається, наша Серафима потрапила в халепу.

Лєра затягнулася звичним жестом – плечі назад, потилиця на спинці стільчика, груди натягнуті, соски стримлять.

– Немає нічого ліпшого, – сказала і викинула недопалок.

– У чому?

– Ви про того е-е-е-е… Якийсь… Розслабтесь. Правда, я вас не клею. Хоча треба було. – Очі у неї зараз сумні, потьмянілі якісь. Одними губами бігає дитяча наївна посмішка: дядю, а чому ви лапаєте мою цяцьку? Десь так.

Дівчина розпрямила плечі і спробувала примостити важкий стакан на коліні.

– Слухайте, Лєро. Мені треба знати все, що знаєте про свою подругу ви, – сказав док і випив одним махом мартіні.

– А що вас цікавить?… – Вона кокетливо закусила пальця – досить артистично, як для понтів, і глянула на нього з-під рудих патлів.

– Усе… – говорить доктор і думає, що сьогодні точно заночує у якоїсь секретарки, що ними кишать офіси покійного Хруста.

Бікіні летить через плече.

– Я після цього балакучіша… – дзвінкий сміх, ніякої сталі.

7

Ось так Серафима увійшла в зовсім непотрібне їй нове життя. Гроші, які вона привезла з собою, Сліпак пропалив на рулетці, на шльондр, хлопчиків, до яких ласий був грек Нікас, хазяїн вілли. Але скоро з’ясувалося, що ані вілли, ані грецького громадянства цей чоловік не мав. Він нічим не різнився від ослаблого на мізки Сліпака, який володів кількома мовами, а в ситуації з Хрустом прямо-таки дав маху – так видавалося на перший погляд. Просто маючи шостий десяток на порозі свого життя, підстаркуватого злодія потягнуло в полуничну романтику. Він таки мав надію, що за допомоги Серафими досягне колишнього успіху. А ще – страх загриміти за ґрати під старість. І цим страхом йому вдалося заразити Серафиму. Рівно двох тижнів вистачило для того, аби вона зробила висновки: її цікавить не серце, не душа, а розум, на який вона може опертися.

Єдиною Серафиминою слабиною був секс. Без нього вона не уявляла існування. Решта – життя, мораль, страждання – лише фіксатори успіху. З інфантильною жорстокістю вона виліплювала цяцьки для себе, використовувала їх, а потім кидала, коли вони обридали. Напевне, це саме трапилося і з хрустівськими грошима. Їй обридло йти у тому напрямку, і дівчина капризно обрала інший. Дійшовши до межі, вона затямила урок: цього не варто робити. Не слід відкидати того, що саме прийшло тобі до рук. А прийшло воно не в легкий спосіб. Вона шукала кохання, та серце зрадило її. Проте, до того були наповнені жовтою пристрастю ночі, довгі романтичні розмови, великі плани, котрим не судилося збутися.

Вона таки зателефонувала до Юркевича й цим тільки збільшила його підозру. Хоча доктор ще все тримав при собі, і, власне, що він знав? Окрім пліток дебілкуватого Чакоса, теревенів Лєри в ліжку, з яких він зробив конкретний висновок: дівчинка видає себе не за ту, ким є. Але і це його не обходило. Його обходила присутність Серафими у столиці, її папери і гроші, і сама вона. Якщо конкретно – вона йому була потрібна або живою, або мертвою. Лава підсудних його не влаштовувала. Так само й Серафиму не влаштовували просто гроші. І вона добре це усвідомлювала. Саме зараз, коли могла втратити і гроші, і «вишукане товариство», до якого несподівано увійшла. Вона враз знову себе відчула дворовою дівкою, там, у тому стотисячному курортному містечку. Але її тримала ще одна причина: від усього, що тепер чинила, вона отримувала кайф, сильніший від оргазму. Але це траплялося так рідко.

Задощило. Чорні низькі хмари, брудні вали води викликали у неї неприховану огиду. Вони, троє, доживали останній тиждень на віллі, і весь час вона розповідала – відверто, чесно. Сухий вираз очей, голова упівоберта до чорного квадрата вікна. Вона розповідала монотонним голосом, наче зчитувала з чогось невидимого, або як школярка, що розповідає свій урок. Вона розповідала, як вирізнити в натовпі чоловіка, який піддається одній із тисячі отрут. Як подавати трунок, залежно від того, чи дощ на вулиці, чи сонце, яка година, і чи немає магнітних бур; якими хворобами наділила природа людину, і скільки вона може прожити з ними без токсикологічного втручання. Наскільки важливими є соціальна установка, самооцінка, психотип, модуляція голосу, характер чоловіка, його любов до речей чи до решти людей, осіб іншої чи своєї статі, чи до тварин; чи «мачо» він, чи просто тюхтій. Про всі фактори, які треба використовувати, хоча – вона сміялася – для аконіту немає факторів. Миш’як – це для убогих розумом істеричок, які відразу гримлять на лаву підсудних. Тут вона прикусила губу, відчуваючи, що зробила дурний крок, точніше, з нею повелися, як з останньою ганчіркою. По-своєму вона любила і Сліпака, і Нікаса, але її не приваблювала роль підсадної качки в той час, коли в Києві паряться її мільйони.

Тільки зараз зрозуміла, що накоїла. І срібна лють спалахнула в Серафимі, коли її взяв поліційний лейтенант. Вона не знала, хто він. Ніхто не знав. Товариш Сліпака по чарці. Не більше. Але мозок Серафими цього разу працював чітко. І одного дня вона пішла погуляти сама. Сліпак насторожився, але нічого в тому поганого не побачив. Серафима нічого не могла вдіяти. Отут-то він помилявся. Вона повернулася за годину: очі палають, зелена чоловіча сорочка, розстебнута на чотири ґудзики, а під нею – нічого. Сліпак блиснув очима: він ще дока, ага, він ще себе знає. І він справді став навчати Серафиму того, чого вона не вміла, – мистецтва підсипати отруту. Що це справді мистецтво, Серафима невдовзі переконалася. За три дні вивчила те, що відомі отруйниці, клофелінниці, злодійки, відшліфовували роками. Сліпак був на сьомому небі.

Сірий дощ, чавунні хмари, дорога з кольоровими парасольками й незрозумілим для неї життям, яке приходило колись з екранів. Зараз вона ненавиділа навіть натяк на мрію. Вона не хотіла здаватися. Сиділа проти вікна, і розмова лилася тихенька – півоберт голови – як дихання теплого вітру, у кімнаті затишок, а Нікас тихенько попискував і потирав від захоплення руки. Вона не вміла здаватися, для неї цього слова не існувало. Серафима не приховала самовпевненості, як дитина не знає і не ховає наївності, лишаючись тільки дитиною – жорстокою і беззахисною. Нічого особливого, так говорять про Серафиму: красива жінка, навіть тобі шикарна, можливо, вишукана, але знову ж таки нічого особливого. А потім вона виходить зі свого вічного крижаного прихистку – із ртуттю в очах, сріблом у венах, з поглядом горгони. І навіть тоді ніхто ні про що не здогадується, бо нема кому – усі давно покинули цей світ.

8

Чорна лінія горизонту перетинала червоне сонце навпіл. Усе відбулося швидко: за вином, дружньою бесідою і покером. Серафима просто дивиться. Так, наче їй це не було цікаво. Спочатку Нікас зарохкав, як свиня. Здивований Сліпак осмикнув його. Нікас закричав і став дерти собі шию. Він забився у куток і дер шию, Сліпак дивився на нього з перекошеним від злості обличчям, а тоді, коли почало до нього доходити, що відбувається, Нікас уже був красунею з Антиль ських островів. Саме туди Сліпак мріяв виїхати. Блядь, а воно саме підвалило. Оце попав так попав! Ха! Ходи сюди, моя мила, я тебе вжарю! А лейтенант з Інтерполу пив з унітаза воду і бурмотів: «Чорт, це ж “Мадам Кліко”! Це ж “Мадам Кліко”!». Напившись удосталь, він відчинив двері і покликав усіх на гостину, але замість людей побачив два клубки вогню, що перекочувалися від стіни до стіни. Він закричав і витягнув пістолет. Постріл. Бац!!! Перший згусток розлетівся. Ним був Нікас, який і так конав з передертою власноруч артерією під декоративною пальмою. У другий він не влучив, а тому заховався до туалету, підпер двері шваброю і загорлав національний гімн. Йому з рідного Стамбула надіслали орден.

Серафима спокійно збирала речі на другому поверсі. Розпанахала подвійне дно валізи, витягнула документи, товсту пачку грошей, коштовності. Вона поклала все до сумочки, яку гультяї ще не встигли пропити. Одягнула сукню, сховану за шафою, туфлі на високих підборах – найменше зараз скидалася на якусь дешеву шльондру, котра утримувала двох гультяїв і злодіїв. З холодною маскою ненависті, так вона себе зараз бачила, зійшла донизу. Сліпак вивергав кишки з кров’ю. Він рвав собі черево однією рукою, а іншою намагався запхнути тельбухи назад. Свідомість періодично верталася до нього, але відразу губилася, і він відчував не біль, а терпку насолоду насильства – це Серафима знала напевне. Вона помахала йому рукою і вийшла на вулицю під зливу тріщання цикад, ніжний і теплий шум моря. Дощ ущух. Вона цього не помітила, і це було знаком. Хоча вона ні в що не вірила, та все ж відчула приплив сил. За кілька годин Серафима придбала квиток додому. Діловито поглядаючи на годинник, вона рахувала хвилини й секунди. За півгодини – так, за півгодини – усе закінчиться. Отрута випарується з крові, і ніхто нічого не знатиме. Вона набувала життєвого досвіду й майстерності.

У літаку вона набрала Юркевича і сказала, що повертається, нехай пришле Чакоса. У дорозі спочатку на ноутбуку переглядала чорно-біле порно, потім, сховавши очі за чорними окулярами, мріяла, як її ґвалтують – то разом, то по черзі – Чакос і доктор. Вона так збудилася, що кілька разів заходила до туалету. Наприкінці випила чотири пігулки ксанаксу з віскі; відходячи, мило подумала про Сліпака. «Тільки таке кохання буває вічним», – вирішила, ковзнула отупілими зіницями по струнких ногах стюардеси з рудою зачіскою, і холод срібла уколов її в серце. Їй сподобалося. Такого вона ще не пробувала.

9

– …Я змішав із сірчаною кислотою розмелений палець покійного бізнесмена. Випарував усе на повільному вогні і залишки порошку змішав з карбонатом калію, і проявився дивний колір… Акрил – не акрил… У жодному довіднику на таку сполуку не натрапляв, не те щоб знати з практики… Я ніколи не довіряв комп’ютерам. Можливо, прийде час, і вони стануть так само надійні, усі ці віртуальні реакції, всі ці хитромудрі обчислення на генному рівні, на рівні ДНК, так само помічні, як цей древній «спосіб Віталі». Головне – результат було отримано. Отрута в залишках із слоїка, який мені дав Кібець, і речовина, випарена з решток Хруста, були майже ідентичними. Лишалося з’ясувати одне: як діяти? Я боявся. Я знайшов тільки частку інгредієнтів. Атропін, трохи морфіну, і ще у тілі був якийсь інший, швидше рослинного походження, алкалоїд. Я знав, що Хруст хворів на цироз печінки і що розклад її щось прискорило – про інше годі було говорити. Але я боявся. Мені платили за те, щоб я когось виправдав чи отруїв? Від кого тікати: від неї чи від свого однокласника? Та й назви отрути я не знав. Усе могло бути фікцією…

Чоловік подивився у вікно, крізь прозорий чистий осінній простір, на клаптики облущеної фарби на рамі, на людину, яка сиділа на кам’яній огорожі. Пес спав біля нагрітої до червоного плиті, і єдине його око зиркало на хазяїна. Чоловік устав, торкнувся носа собаки: ніс був сухим. Чоловік похилитав головою, подивився знову у вікно.

– …І я прийшов до нього. Мені необхідно було розповісти. І я знав, що він з години на годину чекає на неї. Як і я. Він сидів задоволений у себе на Подолі. Їхнє майно, майно Хруста і Серафими, було під арештом. Юркевич виявився не таким розторопним, як за Хруста. Давалася взнаки відсутність ініціативи й волі. Мене це турбувало лише з того боку, як мої результати вплинуть на мою долю. І її. Він сидів у офісі, рожевенький, а з ним – ця схожа на велетенську курку руда бестія. Вони пили вино і сміялися. Я зайшов, тримаючи в руках капелюха, у кишені лежав звіт. В іншій кишені у мене лежало ще дещо. І я не знав, чесно кажучи, як поведуся далі. Владним рухом (о, я вже звик до цього пантомімного жесту) він попросив мене сісти. У двох словах я роз’яснив суть справи, а руда сиділа роззявивши рота й нічого не розуміла. Я говорив переконливо, хоча й помилився в головному…

Чоловік устав, налив із синього пластикового відерця води в чайник. І так, наче крадькома, наче боячись, що його підловлять на чомусь стидному, зиркнув у вікно. Людина й далі сиділа на огорожі. Уже цілий тиждень він бачив цього незнайомця з неймовірно блідим обличчям і великими жіночими синіми очима. Незнайомець сидів завжди непорушно, боком, обхопивши руками коліна довгих ніг. Здавалося, він про щось думав. Він так сидів годинами, до самої ночі.

– …Я розповів йому про атропін… про морфін… про колір рідини, яка не ідентифікувалася з жодною отрутою, але в тому, що його отруїли, не було ніяких сумнівів… Я говорив, і, здається, говорив не мій голос. Юркевич засміявся. Радісно засміявся. Схопився на ноги і закричав: «Усе просто чудово! Ха! Ха! Ха!» Я відповів: «Мені байдуже, чудово це чи ні, але віддай мені платню і нехай я вже поїду». А він не заспокоювався, ходив кімнатою, рвав від щастя комірця сорочки і все повторював: «Яка дурна баба! Яка дурна баба! Яка дурна баба! Так добре почати і так паскудно закінчити…» Він торсав руду дівку, поплескував мене по плечі. І я розумів, що багато чого ще не знаю. Руда ніяковіла. Тоді я сказав йому, що все це писане вилами по воді. Що нічого конкретного нема, бо отрута невідома. «А нам наша манюся скаже. Розкаже дещо… і покаже дещо…»

І ми, звісно, поїхали. І приїхали туди, в оранжерею. Ми переступили калюжу. І він роз’яснив, що позавчора, коли вони з охоронцями навідалися, на одного з них вилилася ціла діжка води. «Сигналізацію це маленьке стерво влаштувало, розумієш. Дитина ще, ха!» Я знизав плечима і тільки відповів, що нічого не знаю, і не знаю, хто сипав отруту Хрусту, і чи взагалі я не помилився. «Е-е, нє, старий, у мене чуйка! Ти не жив серед цього бедламу. Ти не жив тут…» – Він обійняв за плече руду, і ми пішли розарієм, потім у мене закрутило в носі – орхідеї, багато орхідей, потім – вовчий корінь, потім білина, беладонна, дурман. «Бачиш? Хіба в оранжереї таке вирощують?» «Нічого особливого, – говорю я. – Біля кожного під’їзду на ваших столичних квітниках я бачив цілі кущі дурману». «Та все одно, просто так його ніхто не саджає… мудрий наш народ… Да, чого-чого, а цього навчилися…»

А далі було те, що навело мене на здогад. Швидше за все, це були залишки лабораторії. Саме так, залишки. Запах андігриду, кислоти. Дві-три засмальцьовані колби. І вгорі, під самим дахом, чотири чи п’ять в’язок полину. І я зрозумів, що незвичний колір давав полин, але у сполуці з якимось хімікатом. Напевно, той самий ангідрид і ще щось. Ангідрид колись підсилював дію миш’яку. Це було занадто просто. І мене кинуло в холодний піт. «А ця дурна руда… – Він її чмокнув у щоку. – І не здогадувалася…» Я подивився на перелякану руду, яка тільки зараз почала здогадуватися, про що йдеться, на нього, – з витріщеними від збудження перемоги очима. «Добре, – сказав я йому. – Я ще дещо знаю. Я знаю, що таке злидні, що таке відчай, що таке…» Ну, звісно, я став верзти дурниці. Підійшов до нього впритул, я бачив, що руда спостерігає за мною, усміхнувшись хитро якось до себе. А я говорив усе, що спадало на думку, і тихенько, двома пальцями – наче хто мене напоумив – запхав йому слоїка в кишеню. І відразу, за хвилин п’ять, надворі заревли міліцейські сирени. Ми всі обернулися і подивилися на вхід. Руда кивнула головою. Усе, мовляв, гаразд. Так я переступив межу. Марнославство виявилося набагато сильнішим. Ніж любов, гроші і справедливість…

Чоловік налив собаці молока, але пес скавульнув і подивився, ні, вони разом – чоловік та собака – подивилися у вікно – незнайомець зник.

– …Ну, а про Чакоса, з тим їй було легко… Нас випустили, узяли свідчення. Просто хтось допомагав їй, так здавалося, і від цього в мене чуб стояв сторч. Міліція забрала тільки його. Що відбувалося? Та просто руда підсунула йому конячу дозу кокаїну, ну а я – слоїк з потравою. І надіслав листа. А потім ще подзвонив. Сталося непередбачене: усі крапки зійшлися в одну, щоб потім… А ранком ми з Лєрою зустрічали її в аеропорту. Вона побачила нас і все зрозуміла. І жодної реакції. Вона сказала: «Поїхали!» А Лєра сиділа на задньому сидінні і беззвучно плакала. Отак-о склавши трубкою губи, висмикуючи звуки, що, не оформившись до кінця, затухали у грудях. Зрештою, коли трохи очухалася, тицьнула Серафиму в плече так, що та ледь не ткнулась у лобове скло. Сказала, мовби справді мала дитина: «Якщо ти все зробила, то тобі краще не з’являтися тут…». Серафима потерла плече, наче хлопчисько, не обертаючись: «Ага! Ти розумниця. Підеш зі мною бомжувати на вулицю. Тобі ж усе одно, під кого лягати? А?…» Тоді я сказав, що рано чи пізно Юркевич викрутиться, вони з Чакосом вийдуть – і тоді що? Серафима стиснула коліна (так стискають тільки психопатки або лесбіянки) і сказала: «Ви зі мною чи з ними?…» Мені вирішувати не випадало. Лєра склала дудкою губи, але Серафима розвернулася і дала ляпаса. Одного, другого. Таксист тільки хмикнув… І вона зникла, а разом з нею і я. Лєра зосталася жити своїм екзальтованим целулоїдним життям… А далі…

Відкривши двері у ніч, він у світлячках далеких вогнів, знову побачив незнайомця. Той сидів і не звертав до нього свого обличчя. Тільки море рипіло по-зимовому об каміння, хилитало палі, розносячи скавуління буксирів домами і вулицями. І чоловік не витримав, крикнув:

– Чого мовчиш?! Ну виколи! Виколи мені очі!

10

Нікому з тих, хто санкціонував арешт Юркевича, не було ніякого діла до отрути. Для них полин, дурман, блекота – бур’ян та й годі. Ця казочка нікого б не задовольнила, аби не йшлося про спадок Хруста. Тому Юркевичу прямо-таки у чистій формі видали: мовляв, ти підписуєш папери і йдеш гуляти на всі чотири, або ми тобі дійсно пришиємо все, навіть отруєння херсонських дітей. Юркевич довго не впирався. І через рік вийшов на волю. Чакоса випустили під підписку про невиїзд майже відразу. Він помер невдовзі від передозування морфіном за досить дивних обставин. На цьому історія закривається. Лєра загинула в Альпах. Якось по-дурному. Якийсь молодик, нервовий метросексуал, напившись, потягнув її в гори. І вони безвісно зникли. Тільки через півроку в пресі пройшло повідомлення, що її знайшли, майже неушкоджену, вмерзлу в кригу, двоє селян. Вирізку з газети Серафима берегла все життя. Так і не здогадуючись, що до самого кінця вона була спадкоємницею четвертини прибутків Хруста. Так дівчинка з провінції розвалила за один рік усе, на що мультимільйонер Хруст поклав десятки років і людських життів. А вона його згадувала і любила… Юркевич пробував улаштуватися бухгалтером і знову погорів на махінаціях. Коли його прийшли «брати», він лежав, підтікаючи в калюжі фекалій, з безумними очима і щось шепотів, щось намагаючись сказати. І коли капітан «Беркута» нагнувся над доком, той помер. Нічого цього Серафима не знала. До останку вона зверталася до них як до живих, згадувала і по-своєму, на скільки це можливо було, любила. Її поцілунок – це поцілунок смерті – пізніше істерикуватиме слідчий. І сам закохається в Серафиму.

Частина шоста

1

Їй подобається, що тут немає звичних запахів. Густих, що населяють щоденно поверхню її життя. Тут золота пустота і розкіш, чужа, але пишнота. Дещо нагадує оранжерею. Тут марнославством наповнено всі три поверхи – включаючи продавців, вантажників, менеджерів, касирів, просто відвідувачів. Блискучий до тріску світ слюдяних вітрин, забитих золотом, хутром, гамбургерами. Увесь світ цей обертався, як налагоджений добре механізм, і вона справді вважала його моделлю світу великого. Цикадні ритми сну, перервані безсонням, годинні пояси, магнітні поля, земне тяжіння, психомоторне збудження – бенкет для її уяви й мізків. Вона перемежовує фантазію з реальністю. Життя наповнює її, як порожній глек.

Удома на неї чекає улюблений фільм – чорно-білі картинки, – пухнастий кіт і непробивна тиша велетенського двору. Більше їй зараз нічого не потрібно. Хіба що між ногами у неї завжди пожежа. Серафима дивиться на величезний скляний мурашник з купами золота, і їй від однієї думки так бридко, що хочеться повернутися до містечка на березі моря. У неї немає жалю за тим, що втрачено. Напевне, вона отримала те, чого хотіла, і треба рухатися далі. Нічого особливого не відбулося у її свідомості: люди, події, роки – мотлох, що його треба періодично позбуватися. А ще вона вчиться. Вона любить свого учителя – смішного, в окулярах, з одним тріснутим скельцем. Вона подарувала йому на день народження нові, у золотій оправі, але він відмовився. Вона встала, осмикнула спідницю. Обдивилася себе у дзеркалі – вона вифарбувана, вилиці загострилися, лінзи зробили очі карими, невелика операція підсмикнула ніс. Чайного кольору романтичні очі. Коли вона дивилася на себе, нову, у дзеркалі, то неймовірно збуджувалася, наче зустрілася з незнайомою жінкою.

Серафима йде поміж рядами під скляним куполом серед неземних запахів і вітається. Вона лише помічник менеджера. І це її влаштовує. Зараз вона поверне біля тієї білявки з тілом біатлоністки, ворушкими циганськими очима, з навичками крадійки. Вона пройде, гляне на круглі груди, зовсім не великі, широкі трохи, як для жінки, плечі, красивий зад і довгі ноги і піде. Вона піде до менеджера із хтивим поглядом, рожевою пикою і маленьким членом. Вона задивляється на жінок бархатистим поглядом. І тому задивляється на них, що не може спати з тими чоловіками, які їй до вподоби. Надто великий ризик. Так вона себе переконує, і, напевне, це правда. У ній давно немає провінційної скромності. Вона не мімоза, але дечого прагла осторонитися. Серафима відкриває двері, і він одразу навалюється на неї, кладе на стола, обличчям донизу. Вона має вдавати пристрасть, і вона вдає її. Доки це її влаштовує. Але сьогодні ритм у мурашнику порушився. Вона це відчула відразу. Обтрусившись, закурює ментолову сигарету, дивиться на запітніле обличчя менеджера, на руку з пляшкою коли. Серафима з ним майже не говорить. Він каже, мов до себе:

– Сьогодні ти була кльова!

Кивок голови. Струмінь диму в бік чоловіка, той відмахується. Серафима точно не пам’ятає, скільки разів за півроку це повторювалося. Вона докурює сигарету і збирається йти. Він порпається в паперах. Потім каже:

– Може, підемо сьогодні кудись?

Серафима манірно смикає плечиком, лівим. Треба, мовляв, подумати. Він стискає губки, щоки в нього тремтять.

– І що ти скажеш дружині? – нарешті говорить вона, думає про білявку з циганськими очима, і жар у животі розпалюється. «Але блонда любить сім’ю, як не парадоксально», – сама собі повторює Серафима.

– Ну й сиди в лайні! – кричить менеджер.

Підняте плечико, чистий погляд, нічого особливого не трапилося. Вона тушить сигарету в попільниці і йде, погойдуючи красивими, налитими жагою стегнами.

2

Зовнішність Васьки Балуєва, менеджера одного з відділів торгового центру «Глобус», завжди викликала в однокласників сміх: непомірно короткі руки, товстий тулуб, банькаті вибалушені очі, вічно розтулений рот. Проте Васька мав меткий розум молюска, що серед планктону міг худо-бідно, але прожити, непомітно, пожираючи той планктон. Він закінчив успішно школу, вуз і відразу отримав роботу. Ніхто в ньому не вбачав ані конкурента, ані серйозного бізнес-партнера. Саме це було причиною зневаги дружини й водночас успіху в жінок, які давали залюбки. Спочатку йому, а за півгодини – і його підлеглим, навіть вантажникам. Серафима виявилася не з того десятка: рівна спина, ніжний погляд, стриманість і нерозбещеність. Казали: «Вона або щось знає, або щось задумала». Тому, утомлений від розкидистих своїх рогів, Васька Балуєв вибрав її з усього персоналу. Вона погодилася не відразу, а за тиждень, та й то якось так спокійно, невимушено, наче вони знайомі тисячу років. Вася звик тримати її, небалакучу, при собі, наче шафу чи щось із канцелярського приладдя. А тому того дня, коли вона відмовилася з ним кудись піти: на шашлики, до театру, на Володимирську гірку – аби трахнутися просто на лавці, – це його розлютило. Чому – він і сам би не дав відповіді. У школі його дражнили нетрахнутим підаром, тож усе своє подальше і свідоме життя Вася викроював по шматочку для себе образ мачо.

До того ж, сьогодні в клубі «Ніколь» мала відбутися вечірка, куди він хотів повести Серафиму і потім примусити при всіх виконати танець живота, а може і стриптиз. Настільки Васька був певен своєї влади над Серафимою. Він вискочив зі свого «опеля» і відразу визвірився на кодло малоліток, що почали терти і милити йому скло. Давши вихід люті, він зайшов до «Ніколь», де на нього за окремим столиком чекали четверо друзів. Його вітали Борька Кравець, менеджер у «Метрограді», Капустін Вова, редактор еротично-розважального сайту, головний редактор часопису «Спорт і думка» Ніколаєнко Вадим, а також журналіст якогось гламурного часопису Іван Бабакін. Васю стукали в пузо, ляскали по плечу четверо майже однаковісіньких приятелів. Що з вигляду, що за кількістю задіяних нейронів.

Спочатку вони з’їли по салату. Потім випили по п’ятдесят. Похизувалися один перед одним успіхами, як завжди перебільшеними. Замовили ще по п’ятдесят «Блек Лейбл» і після цього вирішили піти на стриптиз. Іван Бабакін засперечався. Його підтримав, несподівано для всіх, Васька Балуєв, який вирізнявся з-поміж усіх неабиякою хтивістю. Тоді вирішили випити ще, а там видно буде. За четвертою Васька Балуєв побілів, вилупився на Борьку Кравця, потім скрутив йому дулю і зареготав, просто тобі демонічним сміхом. Таких фінтів від нього не чекали. Боря попросив, щоб той вибачився. Але Васька став на чотири і загавкав спочатку на Борьку, потім на Вовку, потім – на Вадима. Його тріснули легенько по голові, і він розплакався. За хвилин п’ять заспокоївся. Через півгодини Васька сказав, що у нього ріже в животі. Хлопці мовчки показали на туалет, куди той й побрів, слухняно, мов дитина. І ніхто в цьому поганого нічого не вгледів. Але минула година, поки Ваську кинулись шукати. Згадали про туалет. Там стояла черга з трьох піддатих мужиків, які грюкали з усієї сили. Покликали охорону. Висадили двері. Васька Балуєв лежав на підлозі зі спущеними штаньми, обличчям у купі фекалій. Викликали «швидку» і наряд міліції. Але до тями він не прийшов. Лікар «швидкої» констатував смерть: асфіксія від фекалій. Слід додати, власних. Нічого особливого ніхто не побачив і тут, а тому Ваську Балуєва мирно поховали. На похороні були всі його підлеглі, зокрема й Серафима. Вона поклала на його могилу розкішну орхідею. Нікого це не здивувало.

3

Купоросні, з роздвоєними язиками хмари тягнулися над буряковим масивом, над пласкими бетонними будівлями у п’ять поверхів і пропадали на тому кінці масиву. Складалося враження, що у цьому місці земля і справді пласка. У небо з шипінням і гуркотом піднімалися пасажирські літаки. Він сидить і дивиться на неї. Рівно через три хвилини, коли стрілки вискочать на другу годину дня, все й розпочнеться. Вона падає на спину, пальці її чіпляються за килим. Вона звивається тілом, яке прибирає чудернацьких поз. Так може звиватися тільки змія, пітон, ящірка. Вона піниться і хрипить. «Зараз», – думає він, але сидить і далі. Несподівано цей танок закінчується, як коротка прелюдія. Вона підіймається і починає бити посуд, трощити меблі, крісла. Вона виє, лається диким матом. Обличчя перекошене, нігті обламано, з-під них сочиться кров, вирячені очі мов оловом налилися, але він не бачить там безумства, він бачить зло, справдешнє зло, яке пропустив. Вона рве халат на грудях. Б’є себе, гатить головою до стіни. Вона починає стоячи мочитися на килими. Потім навалює велетенську купу лайна. Він не зважає. Він хоче, щоб це швидше скінчилося. Три порції транквілізаторів не допомогли, як минулого разу. Іншого способу він не знає. Зв’язувати її – марна справа. А радше, у нього немає бажання. Бажання у нього було кілька років тому, коли він, гадаючи, що допоможе, якоюсь психологічною механікою, вправами, намагався віднадити від пристрасті.

З роками він зрозумів: усе, властиве людині, минає, навіть пристрасть, коли приходить смерть. Інакшого чинника не могло бути. Обрана мета – жало випущене. І він не знав, що із Серафимою. Психічно вона була здорова. На думку одних людей. З погляду інших – психопатка. Можливо. Грані людини проявляються по-різному. Але знайомий лікар не зауважив нічого, окрім легенького нервового перезбудження, коли обстежував її. Отже, або вона володіє собою, або це своєрідний підсвідомий ритуал, як у шамана, ідолопоклонника і ще когось там. Север’ян плутався. Демонізм? Але тоді можна було справді виявити психопатію. Ні, тут щось зовсім інше. Він курить, а вона сидить гола, з дитячим поглядом, відсутнім, скляним, повним ртуті. Потім очі мовби наповнюються сріблом, вона ворушить ногою, ледь-ледь, одними пальчиками, затим нога вигинається. Друга оживає набагато швидше, і Серафима спинається на рівні, руки мотузками теліпаються при тулубі. Нарешті вона приходить до тями і шукає поглядом флакончик з опіумом, справжнім сухим монгольським опіумом. Вона ковтає кульку. Сідає у крісло і сидить з відкритими срібними очима. Він дрімає. І очі у неї нічого не бачать. Зрештою, за довгих півгодини, повіки її смикаються і вона говорить фразу, яку він знає наперед:

– Принеси мінералки і трахни мене!

Він приносить мінералку і застає її вже з карими очима, спокійну і тиху. Він бере її, як дитину, на руки і відносить до спальні з дешевими картинами: лебеді на озері, зграйки дітей, булькаті риби. Біля ліжка – кіт. На підвіконні – клітка з двома папужками. Лєра і Петя. А у вікні пливуть купоросні хмари, блискучі літаки. Так починається у них день. Щоп’ятниці.

4

На роботі вона привітна. Дівчина з циганськими очима усміхнулася до неї. Серафима називає її про себе Орхідея. Вона повторює одними губами, у глибінь дзеркала: «Орхідея… Орхідея… Орхідея…». І ніжні пелюстки відкриваються у неї в низу живота. Вона менеджер. Зараз під її рукою ходить два десятки людей. Ніхто про неї не може сказати нічого поганого. Але її остерігаються. Хоч це пояснюється швидше її новим становищем. За її сором’язливістю вбачають подвійну натуру, ханжество. Але як не є, усім набагато краще, ніж за колишнього менеджера. І в самої Серафими є все: вона біля відкритого вікна, вітер куйовдить її волосся, перегортаючи невідомі й прекрасні світи уяви. Це скоро закінчиться. Вакантну посаду заступника зайняв двадцятидворічний Гліб. Красень, хоч що кажи. Серафимі він впадає в око. Просто як красивий чоловік. Вона навіть кокетує з ним цілий тиждень. Але Гліб обирає Орхідею. Маючи життєвий досвід, Серафима розуміє, що може потрапити в пастку. Але інша пристрасть входить у неї срібним клинком, і за карими лінзами наливаються оловом очі. Серафима перестає спати. Вона поглинає опіум, мастурбує до знемоги, дивиться чорно-білі фото і не знаходить своїй пристрасті порятунку. Світ рудоволосої Лєри починає ввижатися їй якоюсь чарівною країною Оз. І вона розуміє, що втратила, а що отримала натомість. Принаймні для себе вона робить правильні висновки.

Уранці вона приходить, мов і не було нічого: привітна, лагідна, ховаючи роздратування за карими лінзами. Север’ян попереджає її, що опію він більше не приноситиме. Година за годиною, день при виїденому відчаєм дні, він намагається роз’яснити, чим це може закінчитися. Серафима прекрасно розуміє. Вона не може без Орхідеї. Над ліжком – Орхідея в купальнику. Орхідея в компанії, Орхідея за роботою, Орхідея під парасолькою. Север’ян сміється, але нічого не каже. Однак він знає одне: якщо вона не досягне свого, то її зупинити – що потік селю.

Одного дня Серафима підривається посеред ночі, пакує речі і виходить на вулицю. Іде мокрий сніг. Вона сидить на валізах і дивиться у кінець дороги. Їй здається, що саме там і кінець її життя. Їй робиться страшно, і вона обертається назад, дивуючись, як змогла перенести ту купу речей. Кіт несамовито кричить. Серафима притискає кота до себе і плаче. Її судомить, їй холодно, і вона викликає Север’яна. Він приїздить. Вона в істериці, просто жіночій істериці, дорікає йому, а потім затягує до ліжка. Три дні поводить себе, як німфоманка. На четвертий – наче вона ніде й нічого, приходить на роботу. Начальство їй робить попередження. І Серафима перестає вживати на деякий час опіум, зриває і спалює фотокартки Орхідеї. На роботі вона привітна до Гліба. Одного разу просить допомогти з паперами. Вони розбирають ящика, і він раниться об одну з шпильок Серафими. Через три дні його знаходять у метро, з почорнілими губами, синім обличчям. Зупинка серця. Тромбоз. Судмедекспертиза нічого не знайшла. Але органи правопорядку взяли ділянку Серафими «на олівця».

5

Третього березня на столичному пероні о шостій ранку з’являється жінка. Вона пряма, з сухим тілом, одягнена по-провінційному. У неї скляний погляд, тягуча мова. Жінка розгублена. Вона їхала майже дві доби: нескінченні степи, села в кілька хат, великі, нашпиговані трубами міста, корабельні, сиза невідомість, від якої людину, що вперше вирушила у дальню путь, зіжмакує, як папірець. Жінка розпитує, як проїхати на Княжий Затон. Там у неї донька, і вона заміжня. Усі розводять руками і роблять здивовані міни. Нарешті їй вказують напрямок на метро, вона спускається, з калатанням серця, у трубу метрополітену. Жінка й далі розповідає всім про свою доньку: три роки вона не надсилає їй грошей. Так, так, так. Вона вийшла заміж за багатія і зараз не хоче й знатися з батьками. Якщо побачите, мовляв, то передайте: у її батька рак, а батько ж її любив. І жінка хихикає, закинувши голову. Це мати Серафими. Вона виходить на Княжому Затоні. І тут, у дешевій кав’ярні, починає розпитувати людей. У неї є фотокартка. «Ось вона, а це її подруга Настя. І я, – каже, – її навчила всього, що вона знає. Ця неблагодарна має завдячувати мені, лише мені, тим, що має». Потім до неї повертається глузд. Вона зупиняється на вітрі, холодному березневому вітрі, щось пригадуючи. Сиве волосся зібрано в тугий жмут. Вона ходить між будинками, наче вичікуючи якогось сигналу. Вона нікого ні про що не розпитує. Під кінець дня її зупиняє міліцейський патруль. Документів у жінки ніяких. Вона тільки й повторює, що вона учителька хімії. І що вона всього навчила свою невдячну доньку. Жінку затримують до з’ясування особи. «Ще одна вальтонута», – каже сержант, зачиняючи камеру.

6

Серафима шле листи до Орхідеї. Вона надсилає анонімні подарунки, валентинки, усілякі дрібниці разом зі своїми віршами. Одного разу вона застає Орхідею серед дівчат. Вони голосно обговорюють її вірші і сміються. Вона спокійно йде до свого кабінету і дивиться згори, скинувши лінзи. Олово плаває в зіницях. Але вона опановує себе. Зранку – біг, басейн. На вихідних – масажний салон, шопінг, сауна. Косметичні салони. Вона не шкодує грошей, хоча не жирує. Вечорами Север’ян бачить її натхненну, рожевощоку і радісну. За тиждень – вона коханка генерального спонсора комплексу, одного із них, і подумує кинути роботу. Вона уперта щодо знань. Багато читає, пише поезії, нікудишні, хоча у неї вистачає здорового глузду їх не друкувати. Десять днів вона просиджує з коханцем на його дачі – за два будинки від колишньої дачі Хруста. І вперше вона плаче – потайки, скупо і без злості. Вона розуміє, що їй треба позбутися цієї пристрасті, і вже готова вкоротити собі віку, як ось одного дня – сосни, сонце, вітер – вона бачить Орхідею, яка йде під шум гілок на повен зріст. Серафима дивиться на дівчину і думає, з відчаєм параноїка, що бачить її востаннє. Світ знову складається – мов картинка з пазлів.

Серафима повертається додому. Вона вимикає телефони і готує за півгодини лабораторію. Вона відчуває натхнення. Дике, збудливе. Вона по дві доби нічого не їсть, переганяє щось у ретортах, переганяє по кілька разів, робить нотатки карлючками, тільки їй відомими, і більше її нічого не цікавить. Тиждень за тижнем. У кімнаті купи сміття, кіт доїдає останні макарони, і вона їсть з ним із однієї тарілки, ставши на чотири. Север’ян, добившись до неї, нарешті припиняє цю параною. Але те, що зробила Серафима, кинуло його в холодний піт. Це дійсно була універсальна отрута. Він сидить, курить, одна розбита лінза відбиває похуділого кота. У другій плаває з божевільним усміхом Серафима.

– Ну, що ти скажеш? – говорить вона, закурюючи за стільки днів справжню сигарету.

– Нічого. Мені здається, я дійсно побачив чорта, – і виблював на підлогу.

Серафима сміється низьким протяжним сміхом. У неї більш практичні плани. А зараз вона лягає на край дивана і розставляє ноги. Вона лежить, і доки Север’ян вовтузиться на ній, подумки вигадує листа для Орхідеї. Життя наповнилося змістом. Сенс її не цікавить, її цікавлять пункти відправлення і прибуття.

Потім Север’ян іде. Вона з холодним сумом дивиться йому в спину з червоного пузатого крісла, з котом на колінах, у теплому махровому халаті, і обидвоє знають, що більше ніколи не зустрінуться. Север’ян повертає голову. Ловить її своїми лінзами, кіт нявкає, наче прощається. Серафима жбурляє кота на підлогу. Вона повертається до лабораторії. Окрім втоми й відрази, нічого не відчуває. Вона зостається одна. Кіт треться об її ноги. Серафима дістає слоїка. Ставить на долоню. Чиста, прозора рідина, без запаху і смаку. Майже як повітря. Кілька бульбашок тріскають на поверхні. Серафима важко дихає. Вона проходить кімнату за кімнатою, несучи на витягнутій руці слоїк. Піднімається східцями. Заходить на кухню. Наливає кілька гран. Кладе перед собою годинника. Сідає і задумується, запустивши в розкішну свою гриву п’ятірню. І випиває. П’є повільно, з насолодою. Закінчивши пити, вона підводиться і знову проходить кімнатами. Повільно, як зі сну, шукає у шафі. Знаходить. Маленького парфумерного флакончика. Лягає на диван. Вона чекає, коли подіє отрута, щоби потім випити антидот.

7

На столичному вокзалі Север’ян ловить себе на тому, що це нагадує йому шестирічної давності події. Він випиває горілки у буфеті. Біля каси ним захилитало, і він ледь стримав сльози. Йому не хочеться жити. Він повертається до буфету – сомнамбулою випиває відразу півпляшки. Знову каса, білі з жовтим кахлі повзуть перед очима безкінечним полотнищем, як і його доля, ха, точно як його доля. Зараз йому хочеться додому. Хочеться побачити це паскудне море. Заручник долі. А може, чорта? Він повторює ці слова раз за разом, наче у них є сенс і від цього щось зміниться. Аж раптом – він біля буфету, просить квитка, на нього кричать. Підоспілий наряд міліції забирає його з собою. Север’ян іде, розпитуючи міліціонерів, почому зараз на морі копчена риба. Його запихають до «воронка», і він одразу відключається. Але примхи долі: його возять з одного мавпятника в інший і скрізь не приймають. Нарешті, по знайомству Север’яна здають. На Дарниці. Він мирно відшукує собі місце, знімає плаща, окуляри і, склавшись у позі ембріона, солодко засинає, перед цим наказуючи міліціонерам зранку принести чаю і що постелі не треба, не такий він вже й балуваний.

Зранку він розуміє, куди потрапив. Його виводять, але пам’ять у нього про кілька попередніх днів – чиста.

Север’ян із острахом думає, що казав, а що ні. Але йому вертають речі, навіть гроші, і маленьку, з-під болгарських парфумів, пробірочку. Він відчуває, як під ним западається земля. Він хоче не дивитися на цю пробірочку, але погляд тягне туди. Нарешті його випускають. Видихнувши, він шукає поглядом бодай який генделик. Потім розуміє, що стискає в руках пробірку. Розтуляє долоню: цього б вистачило на весь відділок міліції. Обітерши піт, він прилаштовується за двома жінками: одна повна, грузька, її супутниця худа, з прямою спиною і сивим волоссям. З усього видно, вони теж ночували в мавпятнику. Руханий невідомо чим, він свідомо пішов за ними. Товста жінка дбайливо підтримувала худу сиву попід руку. Щось йому дивним видалося в їхній поведінці. І він ішов далі. Зупинилися біля пивної будки. Товста пішла по пиво, а Худа, з прямою спиною і сивим волоссям, стояла, чинно склавши руки, усе повторювала: «Донечко моя!». Потім її мова, м’яко сентиментальна і характерна, несподівано розверзлася лайкою: «Блядюга! Сука! Вона нам усім зобов’язана! Я її усього навчила…». Жінка розвернулася, і Север’ян упізнав матір Серафими. Його замутило, він схилився, блювонув – таке траплялося майже завжди, коли він нервувався. Одне в нього не викликало бридливості – трупи. Смерть до того, коли він зіткнувся з Серафимою, була для нього лише формальністю. Зараз він думав інакше. Зараз він не розумів, що відбувається, але знав, що стоїть перед чимось важливим. Але що б він не робив – усе безнадійно запізніло.

Товста підійшла, принесла чотири кухлі пива, співчутливо глянула і сказала:

– Шо, братіку, плохо?

Север’ян кивнув головою і підійшов до жінок. Жінка з сивим волоссям підняла голову, і він прочитав шал, відчай і водночас пронизливий розум зі злістю в її очах. І до нього дійшло, що там, у далекому місті біля берега моря, його просто обдурили.

8

Світанок. Туман стовпами, пси ліниво піднімають голови, а мужики гримлять металевими дверима гаражів. З приватного будинку вискакує гола жінка, пробігає кілька кроків і падає. Чоловіки й далі викочують пошарпані авто, сонні, з набряклими з похмілля обличчями. Нарешті один не витримує і каже: «Піду гляну!». Те, що побачив цей добрий самаритянин, вкарбувалось у його свідомість переляком на всі останні роки. Обличчя, тіло жінки змінювало колір – від блідого до синього, аж фіолетового. А потім ураз зробилося жовтим. Викликали «швидку». Молодий лікар запитує, що з нею. Серафима відкриває очі і говорить:

– Нікотин… Не треба було нікотину… Ангідрид підсилив дію… – і непритомніє.

Лікар нічого не розуміє, але запідозрює отруєння наркотиками. Серафимі колють атропін, і вона приходить на півгодини до тями. Цього досить, щоби довезти її до лікарні. Але вона намагається встати і говорить, що їй треба додому, інакше вона помре. Лікар дивується її живучості. Але дорогою Серафима западає в стан, близький до коми, як перед самим приїздом «швидкої». Молодий лікар, ще недавно інтерн, перелякано кричить у мобільник. Потім наважується дати ще одну дозу атропіну. Він сам дивуватиметься пізніше, як воно так трапилося. Серафима знову приходить до тями і благає, щоб він відвіз її додому. Лікар сприймає це за марення.

В лікарні її везуть до реанімації. Звісно, перед цим у всіх була думка покласти її в коридорі й дочекатися логічного кінця. Як часто водиться. Хтось із персоналу каже, що баришня не проста – поглянь на один манікюр. Її везуть до реанімації. Аналіз крові не підтвердив отруєння. Але отруєння помітно неозброєним оком. Викликали головлікаря і токсиколога. За півгодини, просіявши кров, віднайшли концентровану кількість нікотину, дозу, від котрої Серафима, за усіма логічними висновками, мала б померти разів із десять. Головлікар вважає діагноз помилковим. Три години Серафима борсається між життям і смертю. Нарешті криза минула і її відвозять до палати. Серафима приходить до тями. Просить ручку і папір. Вона питає номер телефону. Закреслює і пише. Знов закреслює. Зрештою, віднаходить у пам’яті потрібне. І засинає. На ранок вона тиха, лагідна і слабка. За три дні вона одужала настільки, що до неї приходить відвідувач. Вона не знає цього чоловіка. Але здогадується, що це міліціонер. Вона кричить, що не хоче нікого бачити, і впадає в істерику – дику і страшну. Її заспокоюють уколом реланіуму, і вона спить до вечора.

Приходить головлікар. Серафима усміхається. У головлікаря йде обертом голова. Серафима вже складає план. Вона розуміє, що до цього часу була дилетанткою. Вона користувалася всіма підручними матеріалами. В останній отруті змішано всі можливі алкалоїди й металеві отрути. Їх налічувалося десь до сорока п’яти. Нікотин зіпсував усе. Але будь у неї більше підручних засобів, картає вона себе, цього б не трапилося. Головлікар намагається розпитати про причину. Але Серафима тупо говорить: п’янка, багато курила, а у мене неприйняття нікотину з дитинства. Вона бреше, по-дитячому бреше. Лікар Юрій вірить. Тому що другий аналіз крові нічого майже не дав. Він заспокоюється. Токсиколог спросоння щось сплутав-таки або халатно поставився до справи – мало кого вранці голяком привозять з вулиці. І він іде, а Серафима проводжає його довгим поглядом, і він ловить на собі цей погляд. Несподівано під ранок у неї підіймається тиск і затим – різко знижується, і вона впадає у прострацію, по хвилі приходить до пам’яті і кричить, щоб їй дали алое, навідріз відмовляється від заспокійливого, потім, наступного ранку, западає в кому. Реанімація. Серафиму витягують, але дорогою звідти вона шалено рахує і повторює вголос якісь числа. Всі гадають, що це номери телефонів. У палаті вона розуміє, що справді помре, якщо не принести флакончика з-під улюблених парфумів Лєри, що стоїть на найвиднішому місці. Отрута діятиме щоразу з дедалі коротшим і коротшим інтервалом, раз за разом, доки не настане кінець.

Коханець не приходить, але її відвідує його помічник. Він приносить гроші, продукти і, на її прохання, лишає мобілку. Серафима видзвонює Орхідею. І та погоджується заїхати до неї додому. Проходить довгих дві години. Орхідею не пускають. Нарешті хабар усе залагоджує. Флакончик у руках. Орхідея поруч, і Серафима благоговійно втягує її запах ніздрями. На ранок у неї рум’янець на щоках і веселий погляд. Приходить слідчий. Зараз він таки говорить: необхідно знати, що трапилося. Він мовчить, але йому відомо два випадки незрозумілих смертей у її офісі. Серафима розказує зовсім неправдоподібну історію: двоє молодих чоловіків намагалися зґвалтувати її в таксі. Залили горлянку горілкою чи ще чимось. Отямилася вона біля свого будинку. На психопатку вона не подібна. І їй вірять. Слідчий просить пані, щоб та як одужає, написала заяву. Вони знайдуть цих негідників. Коли він іде, у Серафими – паніка. Вона дзвонить до свого коханця і просить забрати її в кращу клініку. Все відбувається швидко. Її забирають, а через тиждень вона вже може пересуватися по бутиках з таким виглядом, ніби нічого її не цікавить. Окрім головлікаря. І Орхідеї.

Серафима неуважна, забуває куплені речі, забуває взяти решту на касі. У неї часто болить голова. Погляд розсіяний – то зупиняється на якомусь предметові, то спрямовується кудись далеко, і усмішка блукає її красивими устами. Вона багато пише. Пише від руки, круглими школярськими каракулями. Вірші незграбні. А потім береться за сповідь. Нічого особливого в її житті не відбувається. Коханець відходить на другий план. І вона більше зараз нагадує подобу колишньої Серафими. Її розум, як завжди чіпкий, займають чоловіки і жінки. Думки пливуть, наче сонна річка. Її більше хвилюють почуття і світ, що розлягається широкими полотнищами перед її очима. Напевне, вона щось починає розуміти, а може, просто ще не позбулась післяреанімаційного стану. Вона шкодує про те, що наробила, і тихо плаче, занотовуючи все, що знала про свої жертви, до великого зошита. Серафима приходить до знайомого лікаря, і вони довго говорять на різні теми, важливі для неї і смішні для Юрія. У неї навіть виникають якісь почуття, але вона не знає, як їх висловити. Зараз вона знову та шістнадцятилітня Серафима з мінімальним життєвим досвідом і розвитком чи не семирічної дитини. Але це скоро минає. Вона повертається на роботу. І її зустрічають тут ледь не як героїню.

9

Це був Реус. Він не міг помилитися. Про нього вона розповідала довгими безсонними ночами, коли Север’ян навчав її правильно змішувати інгредієнти. Зараз він бачить свою Серафиму вже не так, як раніше, і не очима Реуса. Щось зовсім інше починає діяти, ведучи його заплутаними вуличками передмістя, – купи сміття, люди з брезклими обличчями, каліки, підлітки-педерасти, наркомани, сифілітики. Він іде за жінками: одна – та, що груба й добродушна, – тримає попід руку матір Серафими (він навіть її ім’я забув і не мав охоти знати). Вони переходять колії, кілька порожніх поїздів, вагони котрих з вибитими вікнами, нагадують тічки собак. Він розуміє: щоб спуститися в таємницю, треба випити повну чашу скорботи. Хто промовляє йому ці слова? Север’янові все одно. Він уперто думає про Серафиму: про її тіло, про гострий розум, а решту відкидає. Він розуміє, що від аномалії до норми – один крок, якщо ти знаєш, де межа нормального. Нарешті вони підходять. Це колишня будка залізничника. Товста жінка говорить, що вона придбала її за цілих п’ятдесят баксів. Благо, прописка була і паспорт. Їм відмикають двері. Маска із шрамів, рубців, опіків. Дві щілини очей, залитих сивухою. Маска кричить. Север’ян хапає обпеченого за горлянку. Товста б’є його по голові пляшкою. Останнє, що він бачить сьогодні, – байдуже, навіть задоволене обличчя матері Серафими.

10

– Ось так, – говорить вона і перехиляє Орхідею. Їй урвався терпець. Вона кладе її на живіт, підсовує руки спритно під низ. Орхідея не чинить опору. Вона м’яка і податлива, і обличчя просвітлене, саме так, чисте обличчя з пекучими карими очима, що переходять зараз у темний, майже чорний колір. У ніздрі б’є терпким, помаранчевим запахом. А ще парфумом із розбитого флакончика. Серафима намагається тримати себе в руках. Головне, не пуститися берега. Але вона хрипить, стягуючи лахи з Орхідеї. Це так довго тривало. Довгі дні і ночі. Запах полину, мигдалю плюс ангідрид. Пекельна суміш. Якщо ти, кицю, цього не розумієш, то краще б тобі було втекти звідси, – проходить думка. Орхідея повільно перевертається на спину і розставляє ноги. Білий круглий живіт, розтулені уста. Ось так, люба, ось так. Вона опускає голову їй між ноги і падає непритомна. Орхідея кричить, затуливши рот руками. Серафима за хвилину приходить до тями. «Це тебе так люблю», – говорить вона, одними вустами говорить. Дзвенять дзвіночки вгорі. Маленькі срібні дзвіночки. Орхідея опускається на коліна і говорить, що треба йти. І вони їдуть синім від ночі містом. Таксист запам’ятовує їх. Він запам’ятовує все до деталей. Навіть колір очей Серафими: та дівчина, скаже він, знімала лінзи. І очі у неї, як сталь, і божевільні, а до цього – дівка як дівка, так, дівка як дівка.

11

Реус кричить, як божевільний. Крізь залиті кров’ю очі Север’ян бачить, як безброва, синьо-червона пика корчиться від люті, а ошпарки замість рук гамселять товсту жінку. Покірна, вона приймає побої. Нарешті маска схиляється на ним, піднімає. «Ти знав цю гадюку?» – говорять залишки губ. Север’ян киває головою. Реус мочить ганчірку горілкою і протирає йому рану. За хвилину вони сидять і п’ють, а жінки стоять і дивляться. Несподівано Реус хапає за волосся матір Серафими і дико рже, нахиливши над своєю матнею.

– Ось, вона зараз нам усе розповість… Для повної картини… – Відкидає її на ліжко і повертає голову до маленького віконечка, де жовто від ліхтарів, смогу, куряви смітників, людського послідища.

– …Вона ж моя донечка… так донечка… у неї це змалечку… вона прийшла і принесла травички: наколотила… наколотила… а потім люди у басейні… ні… не всі… зійшли пухирями, – жінка скиглить, несподівано мова вирівнюється. – А що ви хотіли? Я мала освіту. Я вчителька хімії. Коли у дитини талант, я не могла такого пропустити. У десять вона… – знову істеричний схлип. – …у десять вона переспала зі сторожем… потім він помер… самі знаєте, тому, що у моєї донечки талант… А що, краще, щоб вона кололася і спала з ким попаде… Ну, ми забрали дріб’язок там різний… Трохи грошей. І так пішло. Пішло добре. Ніхто не міг подумати…

– Заткнись! – говорить Реус. – Далі все зрозуміло. Що з цим падлом будемо робити?

Товста баба матюкається. Так, вона б цю суку задавила там, у ментівці. Взяла б і, як курчаті, відкрутила голову. Вона – хоч зараз.

– Заткнись! – лається Реус. – Ми придумаємо щось інше.

– За що ви кричите на мене? – скиглить мати Серафими.

Тепловоз разом зі звуками ріже густу як глина тишу. Север’ян дивиться на віконечко і думає, скільки таких віконечок у містах, селах, повних таємниць – гірких, як жовч, і солодких, як гріх. Він говорить:

– Сойка!

Жінка скиглить, але товста дає запотиличника. Підтиснувши ноги, вона по-звіриному пече їх поглядом.

– А-а-а… – говорить. – Вона капризувала… Не бити ж мені рідну кров? Правильно… І я зачиняла її у порожньому курнику… І пускала туди сойку… Це діяло. О! Як це діяло… Потім вона мені сама сказала, що вдячна за це… Вона в нас хороша дівчинка… Була, доки не знайшла того багатія… Ви мені допоможете…

– Ах ти блядь! – говорить товста і дає їй копняка.

– Не бийте мене! Не бийте! Не бийте! Я була гарною матір’ю…

Север’ян і далі дивиться на віконечко. Наливає горілки повну склянку.

– Пий!

Жінка випиває. Він наливає другу склянку. Витягує пробірку. Крапає кільки крапель. Добавляє ще одну. Жінка дивиться на склянку круглими сизими очима.

– Що це? Що це?! Що це?!

– Еліксир вічності! – кричить Реус і б’є себе по колінах.

Вони сидять: каліка, дебілка і він. Все швидко закінчується. Жінка навіть не смикається. Вона мертва, а горілка ще ллється у шлунок, збігає підборіддям. Вона падає із зігнутими ногами.

– Як корч, – спокійно каже Реус.

– Атож, – вторує товста.

Вони допивають горілку. І виходять на вулицю. Товста попереду, чоловіки несуть тіло. Вони минають порожні вагони. Біля останнього зупиняються.

– Досить, – говорить Реус. – Я втомився. Лишаймо її тут. Один біс вона нікому не потрібна.

І вони повертаються. Випивають мовчки. Реус дістає папку. Кладе на стіл.

– Ну, і хто це зробить?

– Ти починав – ти й роби, – байдуже каже він, кладе голову на лікті і засинає.

– Резонно, – Реус бере пробірку, дивиться крізь рідину на лампочку. – Отаке вигадати. Стерво. А красива… Чорти б її взяли.

– Ха-ха-ха, – ірже товста.

– Чого либенишся? Приготуй мені костюм. І все необхідне для камери. Мерзота, – Реус виливає рештки горілки і повільно підходить до ліжка. Хилитає головою. Із щілин очей течуть сльози. Він говорить:

– Ну й нажерся я сьогодні…

12

Усе, що в нескінченності, не має сенсу. Реальність теплого дотику, теплого літнього дощу, шурхіт замшевих морських хвиль, трупний запах туї. І тому вона ненавидить одне слово «вічність», наче виклик, наче ляпас, наче думку про те, що ти лише шматок лайна в цьому старезному кориті. Багато жовтих квітів. Серафима в чоловічому костюмі з метеликом, у штиблетах, із зібраним пучком волоссям і сигарою. Копія з кіно. Але вона гадає, що сама дійшла до цього, своїм розумом. Орхідея лежить на дивані в позі одаліски з виставленим круглим животом, курить кальян. Готель у далекому приморському містечку. Ніхто їх не знає.

Два пастухи, один трактор, безкінечність синьої, як акварель, води. Тихі дворики, милі діти. І купа грошей. Рік тому Серафима вийшла заміж на тому кінці півострова і через рік зробилася знов удовою. Після чого зникла. Жінки зустрічалися потайки. Це захоплювало. Туманно так, романтично. Зараз вони п’ють, гуляють і збираються до Туреччини. В Орхідеї там родич. І Орхідеї обридли капризи Серафими, потьмарення розуму і паранояльні стани.

Скільки можна зриватися серед ночі, пакувати речі, перебиратися з одного кутка країни в інший. Вона навіть добре не знала, як здобувалися її гроші. Орхідею тримали саме вони, а ще тримала врода, тримала небезпека, тримав цей зв’язок, який вони на людях приховували, точніше, такі умови поставила Орхідея. Як було в записнику в Серафими: «Що таке кохання? Це коли біль минає, а лишається один вихід, вибирати те знову, що тебе мучило…» Орхідея влаштовує сцену ревнощів. Тоді була п’ятниця. Вона добре запам’ятала той день: шмат желатинового синього неба у вікні, білі занавіски. Вона чекала на те, що Серафима вибачиться, але вийшло навпаки: сама забилася у куток, сіла, обхопивши руками коліна, і довго спостерігала за мошкарою. Просиділа до ранку, як тільки її Серафима не спокушала. Потім звелася і відвісила міцного, майже тобі чоловічого ляпаса.

– Ще раз так зробиш – уб’ю! – прошипіла та і пішла на пляж.

Вона повертається суха й зібрана, досту її мати, тільки молода, свіжа, і в її очах свистить втома. Вона наливає вина: собі і Орхідеї. Мовчки випивають. Серафима сідає в куток, під торшер, у крісло із зеленою оббивкою. Вона дивиться, як Орхідея повільно падає на бік, дерев’яніючи, і з захопленням, з насолодою випиває жах з її очей. Потім підходить, розчіпляє рота і вливає якоїсь рідини. Харкаючи і кашляючи, Орхідея на чотирьох добирається до дивана.

– Тепер зрозуміла, крихітко? Я тебе так люблю, що можу вбити!

Зараз дуже багато квітів, жовтих квітів. Орхідея не запитує, чому так багато квітів. Серафима підходить і заколює їй квітку орхідеї у волосся – біляве туге волосся. Перед цим дає понюхати. Орхідеї пливуть перед очима дівчини: по небу, по землі, по морю. Запахи спускаються з небес і виходять із землі, наче добрі духи. Вона простягає руку до Серафими, але тієї немає. Вона приходить на мить до тями, чує, як гуркоче її автомобіль, червоний «вольво». Орхідея зводиться на ноги, але сон валить її на диван. Хто відрізнить сон від смерті?

13

Біла ніч, біла пустеля, витріщене око місяця. Вона жене «вольво» крізь пилюку, що ще довго – нема вітру – стоїть за нею. По обіді вона в столиці. Винаймає номер у готелі, приймає душ, ковтає дві таблетки снодійного, випиває склянку коньяку. І лягає спати, поставивши годинника на таймер. Сни, кольорові сни, лавою ідуть на неї і не дають спати. Вона не любить снів, вона не вірить снам. Мало їй навколо всього в ясний день? Сни заважають. Вони противні, як малі діти. Як синя сойка. Серафима вертиться і ніяк не може заснути. Устає, курить ментолові сигарети. Дивиться на папірця: чи правильно зрозуміла адресу. Її охоплює сексуальний голод, як завжди. Вона рискає по кімнаті, жбурляє речі, кричить так, що коридорний навідується дізнатися, чи чогось із пані не трапилося. Вона думає про коридорного, але щось її утримує. Нарешті вона мастурбує, заспокоюється й засинає. Спить до ранку. Прокинувшись, сідає в ліжку і говорить: «Мама!» Піднявшись, заварює каву і занотовує до щоденника: «Я хочу бути такою, як усі. І не турбуй мене!». До кого, для чого, з яким наміром написала вона ці рядки. Таємниця, яка нічого не варта і котру не варто розгадувати.

14

Її вели по місту майже від самого готелю. Як тільки червоний «вольво» рушив від Європейської в бік Подолу, висадили чоловіка, і в салоні, таким робом, лишилося двоє. Один високий, схожий на підлітка, з кирпатим обличчям, у ластовинні, і другий – кругловидий, з павутинкою замість рота. Їхній «мерседес» невміло пищав гальмами між тисячами блискучих іномарок, намагаючись не впустити червоний «вольво». Третій, той, кого вони висадили біля готелю, швидко пройшов у хол. Квадратний, з голомозою головою і чіткою боксерською щелепою, з характерно окресленими надбрівними дугами. Він поспішав і дуже злився. Показав посвідчення і наказав коридорному йти за ним. Коридорний пішов без жодного слова, увесь час поправляючи ліву штанину і кахикаючи нервово у кулак. Вони піднялися на третій поверх у номер 345. Банальний номер люкс: столик, телевізор, двоспальне ліжко. Ванна кімната з голубими кахлями, біде. На столику попільниця повністю забита недопалками. Чоловік кивнув коридорному, мовляв, вільний, але той і далі стояв. Чоловік попорпався в кишені, ткнув купюру, і коридорний пішов. Він повернувся за годину. Квадратнощелепий сидів на стільці, боком. Плащ роз’їхався на плечах, а з рота стікала тонка, вже захолола, нитка слини. Викликали «швидку» і міліцію. Остання прибула тільки за півтори години.

15

У камері вона поводить себе тихо. Сидить, схиливши голову, іноді ходить, а здебільшого сидить. На попередньому знайомстві зі слідчим вона хникає і щипає себе за стегно. Увесь час вона щипає себе за стегно. Там велика гематома. Доводиться викликати лікаря. Їй дають заспокійливого. Вона спить весь час. Перші два дні вона мовчить і лише просить, щоб їй повернули лінзи. Слідчий не знає, як її розговорити, і все, що йому спадає на думку, то це сказати, що вона ще досі є власницею кількох мільйонів. «Справді?» – питає вона. «Так, Хрустенкових», – кидає слідчий і починає ритися в паперах.

Вона ще не усвідомлює, де перебуває. «Він був милим. Напевне його я найбільше любила…» – вона схиляє голову. Мовчить, а потім запитує: «Як там Орхідея?». Слідчий розуміє, про кого вона говорить, і відповідає, що вона мертва. Серафима треться щокою об ліве плече і плаче – тихо і протяжно. Слідчий показує їй щоденника. Серафима хилитає головою і говорить, що все там правда. «Яка правда?» – слідчий пише й намагається не дивитися на неї. Вона просить сигарет, газети з рекламою. Сигарети обов’язково ментолові. Прохання її задовольняють. На третій зустрічі їй знову показують щоденник, фотокартку мертвої Орхідеї. Вона робить здивовані очі. І зовсім нелогічно говорить: «Хм… Все одно, що судити повітря… Я нічого такого не робила. У чому мене звинувачують?… У мене немає адвокатів. Кажете, я багата? Хочете, я вам дам мільйон, щоб ви мене відпустили…» Здається, вона вірить у те, що говорить. Вона хоче до Туреччини. На неї там чекають Орхідея, Лєра і Реус. Слідчий кладе перед нею течку і просить ознайомитися. Але Серафима не торкається паперів, а продовжує вивчати перенісся слідчого. Говорить: «Дайте папір…» Слідчий оживає, дає їй шматок паперу. Вона швидко пише і простягає йому свої круглі дитячі каракулі. «Що це?» – запитує він. «Приймайте натщесерце кожного дня. У вас запалення носової порожнини. Ви можете померти або збожеволіти…» – Вона замовкає, байдужа до своєї долі.

Слідчий зігнорує її рецепт – швидше з містичного переляку – і помре від менінгіту рівно через півроку. Він боїться цієї жінки. Кожного дня їй перевіряють анус, піхву, пахви. Її роздягають. Тут вона оживає. Їй це подобається, і вона жестами та словами заохочує охорону. Минуло два тижні, а слідство не рушило з місця. Лишається ще два місяці. Вона просить літературу. Їй подобаються Кітс і О’Генрі. Серафима капризує. Вона не хоче курити простих сигарет. Але їй відмовляють. Вона говорить, що кине курити. Але серед ночі влаштовує істерику, яка переходить у кататонію. Її відвозять до тюремного лазарету, звідки вона повертається бліда, із згаслим поглядом. Вона мила, спокійна і ввічлива зі слідчим. Вона говорить: «Я знаю, що не вийду ніколи звідси. Але мені вас шкода…» У слідчого мороз по шкірі. Додає: «Їй треба подумати… І вона, може, у всьому зізнається… Покличте тата…» Нікого рідних у Серафими не лишилося. На третьому тижні вона починає розповідати про ресторани, про людей, про їхні звички, про те, що звички спричиняють хвороби. «Хвороба – ось що рухає людину у правильному напрямку, – робить вона висновок. – Людина боїться захворіти, а тому діє у певний спосіб». Вона мило дивиться на слідчого.

Викликають психіатра. Він встановлює відхилення від норми, але незначні. Швидше, вона розігрує психопатію. Лікар виявився дурнішим за слідчого. Проте її кладуть у тюремний госпіталь на обстеження. У коридорі, дорогою до госпіталю, Серафима зустрічає підставну «жертву». Чоловіка, якого вона буцімто отруїла на Подолі. Вона зупиняється.

І весело, майже грайливо, каже: «Ти живий? Ну, це ненадовго». Вона сміється, протяжно, але без істерики. Вона показує, що при здоровому глузді. Конвойний, що проводив її, передаючи жінці-охоронцю, зізнається: «Це сміявся сатана!». Жінка кривить носа. Перед нею просто худе дівча.

16

Саме такою її бачить головлікар – жінка з важким обличчям, розумним поглядом і великими селянськими руками. У дівчини інтелігентне обличчя, витончені пальці, розумні очі, у лінії вуст майже гравюрна середньовічна вишуканість. Лікарка гадала побачити монстра, але зараз перед нею дівчинка, якій немає напевне і двадцяти, хоча за паспортом – усі двадцять п’ять. Їй не віриться, але вона знає, що ця жінка вбила не менше десяти чоловік. Що розум у неї швидкий, підступний, тверезий. Геніальна психопатка, – так вирішує вона. Вони відразу контактують. Серафима розпитує про Кубу – місце, де багато сонця. Вона не любить іти за модою, хоча все життя (Серафима говорить так, наче прожила сімдесят років) вона намагалася бути, як усі. Коли лікар запитує її, чи вірить вона в Бога, Серафима не задумуючись відповідає: «Напевне щось є, але Бог не вірить у мене». Після цього западає в кататонію. Її переводять до окремої палати. Прийшовши до тями, вона просить папір і пише, багато пише. Це зізнання, це сповідь, змішана з віршами, уривками формул отрут. Через кілька днів вона зізнається у всьому доктору. Лікар запитує: «Для чого ти це робила?!» Тут Серафима бреше, що її зґвалтував батько.

У доповідях лікар наполягає на госпіталізації. Дівчина страждає на тяжкий психічний розлад. Усе це лишилося у невідомості. У середу, восьмого липня, вона просить, щоб їй з бібліотеки принесли томик Кітса. Санітарка приносить книгу. Серафима лежить на ліжкові зі складеними руками. Папери на тумбочці. Вона мертва. Лікарняний криміналіст констатував смерть від зупинки серця. Урну з прахом Серафими було поховано під номером 12345. На спаленні, окрім персоналу крематорію, нікого не було. Папери Серафими дивним чином зникли, але ніхто ними не цікавився. Так відійшла у небуття та, яка хотіла мати більше, ніж їй дала доля.

8 лютого 2007 року

м. Київ

Content

Олесь Ульяненко
Серафима

Частина перша

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Частина друга

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Частина третя

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Частина четверта

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

Частина п'ята

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Частина шоста

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16