Юрій Павлович Винничук

Вікна застиглого часу

Вікна застиглого часу

Вікна застиглого часу

Я прийшов сюди і став серед хитросплетіння вулиць, серед навали людей, дерев і будинків, щоб ворожити її іменем.

Я простягаю руку, проказую тричі:

– Ілаялі! Ілаялі! Ілаялі! – і люди перетворюються на шашіль, починають підточувати дерева, і дерева падають і не знають причини.

Зі мною коїться щось дивне: щоранку, прокинувшись від сну, я відчуваю себе росою, і як роса затьмарює своєю вродою квіти і трави, так от і я затьмарюю все живе і цю землю.

Плачте, бо коли сонце зупиниться над головою – роса зникне!

Я боюся сонця, часом виходжу серед ночі в сад і довго вдивляюся в холодне небо. Мені увесь час здається, ніби воно хоче мені щось пригадати чи пояснити. Пильно вслухаюся в тишу нічного неба і ловлю окремі слова, уривки речень. Зовсім недавно я почав їх записувати. І раптом зрозумів – воно розповідає мені про мене, розповідає те, що я давно забув.

А вчора я знову вийшов у сад, вслухався і нічого не почув. Виліз на найвищу яблуню, щоби ліпше чути, але небо мовчало. Просидів на гілках всеньку ніч, не зводячи з неба очей, і зійшло сонце, і вдарило мені променями в лице, і я побачив, що я вже не роса, а такий, як і всі, а може, вдесятеро гірший, і коли в мене хтось кинув каменем, я підняв камінь і поцілував його.

1

У дитинстві кожної людини був сад – власний або чужий. Ми мали сад нічий – туди, крім нас, ніхто не заходив, але ми знали, що коли хоч одного дня не побуваємо там, то він зникне і ніколи більше не з’явиться.

Це було так давно – коли ми були чисті, мов янголи, нічого не відали про кохання, але вже тулились устами одне до одного і не знали, що це таке і чи так ми це робимо, і вірили, що прийшли з казки і назад повернемось у казку, і клялись у вірності, і казав я, що оборонятиму її, маленьку дівчинку Ілаялі, від звірів хижих, духів лихих і драконів лютих…

2

Ілаялі померти не могла. Найімовірніше – це я вмер. Безліч років тому розчинився в повітрі і деколи дрібними порошинками спадаю на землю з дощем і снігом. І ніхто в світі не знає, що той дощ і той сніг – це я. Дівчата миють у мені волосся, діти ліплять з мене снігових баб, і на обличчі кожної снігової баби з’являється частина мого розпачу.

3

Мені часто сниться наша вулиця, котру я так давно покинув, але достеменно пам’ятаю її дерева, будинки і вікна. Це була зовсім маленька вулиця з одно- й двоповерховими кам’яницями. Все, що відбувалося за стіною бодай однієї з них, одразу ж ставало відомим для всієї вулиці, аж до деталей.

Влітку вікна моєї вулиці зеленіли й розквітали цикламенами, азаліями, примулами, шпараґусами, а взимку їх вимощували ватою і притрушували кольоровою фольгою. До верхньої частини вікна підвішували пампулястих янголів з білими крильцями, а на Різдво проти вікна ставили ялинку. Коли темніло, всі вікна затягували фіранками, але те, проти якого стояла ялинка, завше світилося й манило нас, малих, до себе. Кожен міг прогулятися вулицею і порівняти, чия ялинка найкраща.

А кращою вона була тільки в пана Мандрика, який невідь яким дивом зберіг довоєнні іграшки. Таких не мав ніхто. На ялинці пана Мандрика красувалися принци й принцеси в розкішному вбранні, райські птахи з пухнастими хвостами, іскристі круглі бані, а ще казкові цукерки, якими ніхто з нас ніколи не ласував і про які ми не раз сперечалися, чи то часом не порожні обгортки. А ще на ялинці було повно малесеньких чепурнесеньких янгеликів та херувимчиків, а під ялинкою стояв святий Миколай з повною торбою подарунків. На ньому був розшитий золотом синій жупан, підперезаний золотим широким поясом, а з-під жупана визирали червоні шаровари. З довгими білими вусами він скидався більше на запорожця, аніж на святого. До Миколая ми відчували незмірну повагу, писали йому листи, в яких клялися бути чемними і слухатися батьків, а в кінці листа, ніби між іншим, називали подарунки, які б нам хотілося отримати. Зате Діда Мороза ми повністю ігнорували, ані на мент не вірячи в його існування.

Одного разу, коли мама купила Діда Мороза, щоб поставити під ялинкою, мій дідусь здер йому бороду, підкоротив кожуха, валянці переробив на чоботи, а з шапки пустив червоного шлика. Тепер і в нас появився святий Миколай. Побачивши таке диво, небавом уже вся вулиця забігала до нашого діда, щоб і собі перейняти досвід. А проте наша ялинка не стала від того кращою за Мандрикову. І ми й далі вистоювали у нього попід вікном.

Я довго опирався бажанню провідати сонну стареньку вулицю, я боявся застати її не такою, яку запам’ятав і яка з’являлася у моїх снах, боявся, що не побачу зелених парканів, бо мали б їх замінити металеві сітки, стареньких розспіваних хвірток, що вирізнялися кожна своїм голосом, боявся, що пропали уже й ті дерева, на яких щоранку вуркотали горлиці, дерева, на які ми видряпувалися… А найбільше боявся асфальту, який ув’язнив її лоно…

До останнього менту вважав за безглуздя з’явитися на Голубій. Адже це не віщувало нічого доброго. Вулиця, якою я марив, могла бути зітерта новим своїм виглядом, і той новий, а водночас і чужий, ворожий вигляд здатен навіки деформувати мою свідомість, зруйнувати щось таке, що я вже ніколи не зможу відновити.

Дорога, що вела туди, була незнайома, жодна з тих вуличок, що прямували до моєї, не зберегла себе в тому вигляді, в якому мені пам’яталася, і це сповнювало розпачем. Це давало всі підстави, аби завернути назад, це мене мовби попереджало, що не варто рухатися далі, а треба повертати назад. Не було жодної надії, що Голуба вистояла, що не торкнувся її все зростаючий і зростаючий рівень нашого добробуту.

Тому я не повірив своїм очам, коли нарешті вийшов на Голубу. Мені здалося, що це тільки продовження сну, бо в житті такого не буває – моя вулиця мало чим змінилася за цілих двадцять літ. Властиво, можна сказати, що вона взагалі не змінилася, бо дещо тільки посіріла від старості, може, трохи більше облупилася, але й далі зосталася такою ж тихою і замріяною. Просто паркани стали сірими, але вони були тими самими, ба навіть я впізнавав окремі виламані штахети. Дерева постаріли й втратили частину гілок, але то були ті самі дерева, і горлиці співали в їхньому галуззі. Навіть запах пороху, який зняла зграя песиків, був той самий. Тепер я вдихав його, як вдихає повітря людина, що просиділа багато років у підземеллі. Мене обпекло нестримне бажання погладити кожну штахетину чи кору дерева, справдити на слух спів кожної хвіртки. Але я стримався, щоб не викликати жодних підозр, не сполохати свого сну.

Я відчував, що за мною можуть стежити, я навіть помічав у вікнах легенькі порухи фіранок. Чи міг я видати себе?

Кілька бабусь під парканом на лаві жують теплі м’які слова, гладять мене зацікавленими поглядами, перекашлюються… Якщо я спитаю в них про Ілаялі, то побачу тільки здивовані обличчя… Тут ніхто нічого не може знати про Ілаялі, бо цим ім’ям нагородив її я.

Будиночок вугляра зберіг свою запущеність і непривітність. Дикий виноград намагається все приховати, але йому це вдається лише частково. Як і раніше, в хащах дикого винограду гніздяться горобці і заливають вулицю своїм голосним цвіріньканням. Що мені сказати, коли я зайду досередини? Хто я такий? Контролер своїх снів?… Якщо я пригадаю їм себе і вони впізнають мене, то не промовлять нічого. Не захочуть зі мною говорити, щоб не ворушити давніх ран.

Але людина, яка з’являється тут уперше, обов’язково повинна звірити число будинку, перш ніж зайти. Дивно було б, якби я цього не зробив. Я вчасно зупиняюсь і задираю голову. Таблички на стіні не видно, вона під виноградом. Якщо я не хочу, щоб мене розсекретили, то мушу запитати у цих бабусь, де тут число сім…

Хоча… чи впевнений я, що саме сім?… Краще я запитаю, що це за будинок, і хто в ньому живе, а тоді кивну головою – якраз він мені й потрібен…

– А нащо вам цей будинок?…

Що за дурне питання? Дурне, бо я його не передбачав. Тепер мушу пояснити, що я з газової контори… Правда, коли я був малим, то газу ще тут не було і ми палили дровами, але зараз мусить бути… Мусить?… Вони могли відмовитись від газу… Та пізно.

– Ви з газової контори?…

Для чого перепитувати?…

– Ой, як добре, бо в мене якраз плитка зламалась, і я вже третій день…

Добре, добре, обов’язково, яке число вашого будинку, так, прізвище, національність, пробачте, це жарт. Але – пані Мандрикова! Боже мій, то се вона?! Цікаво, як її ялинка тепер виглядає…

Хвіртка рипить точнісінько так, як і колись. Хоча ні, в неї проник якийсь дивний звук і щось мені пригадав таке, що не стосувалося ані цієї вулиці, ані мого дитинства, але що саме, я не зміг второпати і про всяк випадок ще раз відкрив і закрив хвіртку, навіть не задумуючись, як це безглуздо виглядає.

Тихше, попереджають листочки, ти нічим не повинен себе видати, працівник газової контори життєрадісна людина, йому невідома ностальгія, він ніколи нічого не згадує, тому не варто прислухатися до музики хвіртки. Інакше ці бабусі здогадаються.

Добре, добре, я більше не буду.

Прохолодна мідна клямка хворобливо зойкає, двері важко подаються вперед, і я потрапляю в темні сіни, де панує запах цвілі, квашеної капусти і роздутих від напахченого нафталіном шмаття старих меблів…

– Є тут хто-небудь?

Довкола тихо і непривітно, але я відчуваю, як хтось невидимий насторожено чекає, вслухається в кожне слово моє і в кожен мій крок. Сполоханий шурхіт ковзає повз моє вухо і нишкне так хутко, що я вже не впевнений, чи взагалі його почув.

– Я з газової контори!

Нарешті чийсь захриплий голос, який міг належати й чоловікові, й жінці, вигулькнув згори, з-за прочинених дверей, і сповз по сходах до мене:

– То з газової контори! Піди відчини!

Над головою лунають важкі кроки, зі стелі сиплеться штукатурка, аж поки не починають скавуліти дерев’яні сходи, якими спускається темна важка постать.

– Добрий день. Я прийшов перевірити газ.

– Газ як газ.

Жінка, руки в боки, велика і товста, обличчя в темряві. Невже це мати Ілаялі? Щось бурчить незадоволено.

– А все ж таки я повинен перевірити. Самі розумієте – робота.

– Розуміємо, ходіть за мною.

Ми тебе впізнали, ми тебе впізнали, шепочуть сходи… Ти приходив сюди давно-давно і був такий малий і легенький, у коротеньких штанцях зі шлейками навхрест. Пам’ятаєш, як ти вирізав на нас три літери – ІЛА?… Не бійся, ми тебе не видамо, ми вибачили тобі це, хоч і було нам боляче. Вже тих літер нема, не приглядайся, бо, коли дівчинка померла, Господиня зішкребла їх. Ми питалися навіщо, але вона мовчала.

– Сюди.

Кімната велика й завалена всяким непотребом, повно павутиння й пороху. В кутку залізне ліжко, на ліжку сидить сухорлявий чоловік з обличчям, що схоже на пожмаканий папір, з розбурханим волоссям і жилавими руками на колінах. Здається, це батько Ілаялі… Як про неї спитати?… Оно під вікном на підлозі її лялька.

– У вас є діти? – киваю на ляльку.

Жінка насуплюється і цідить до чоловіка:

– Він питає, чи є в нас діти… Що йому відповісти?

Чоловік зводить голову, дивиться на мене білими, наче молоко, очима і каже:

– Скажи йому, що це його не стосується.

А жінка:

– Оно лічильник.

Я розгортаю записник, дбайливо переписую цифри і крадькома стежу за ними. Вони мовчать і не рухаються. Чекають з нетерпінням, коли ж я нарешті заберуся звідси. У них такий вигляд, наче я застав їх при виконанні якогось жахливого злочину. Чому в нього такі білі очі? Сам чорний, а очі…

– Очі… Чому у вас білі очі?

Але встряє жінка:

– Далебі, він стає настирливим. Скажи йому щось…

Вона впевнена, що чоловік її зараз скаже щось таке, від чого мене наче вітром винесе. Мабуть, це вже перевірено, бо задоволена усмішка викривила кутик вуст у чеканні насолоди. Вона переводить погляд з мене на чоловіка й назад, вона вже не вірить мені, що я з газової контори.

– Я нічого не скажу, – хрипить чоловік, – я не маю що казати. Кому не подобаються мої очі, може в них не дивитися.

Коли говорить, тіло його тремтить, а кістляві пальці з силою стискають худі коліна так, начеб уявляв собі, як душить мене за шию. Я ковтаю повітря…

– Я й не дивлюся…

– Чуєш? – підхоплює жінка. – Він дивиться на лічильник.

– Дивиться на лічильник… – повторює чоловік за нею і зітхає.

– Чи можна мені оглянути грубку?

Біля грубки я намагаюся згаяти трохи більше часу.

«Як у них дізнатися про Ілаялі?»

Я обмацую труби, дверцята, навіть попіл беру на палець і безглуздо розглядаю. Попіл гарячий, а грубка ледве тепла. Отже, в грубці не палили, а тільки щось спалювали. Може, листи, які я писав до неї?

Ми тоді писали одне одному листи. В кутику аркуша малювали червоним олівцем великі вуста й цілували їх, надписавши: «Я тут поцілував» чи «поцілувала», перечитували вечорами і захлиналися від щастя.

– Що це за попіл? Ви спалювали папір?

– Це попіл моїх старих рейтузів, – відказує жінка і заливається реготом.

Між її зубами багато слини, слина вся в білих дрібних бульбашках, все її тіло, наче настояне на дріжджах тісто, трясеться в спазмах сміху, і кожна складка на її велетенському животищі трясеться від сміху, і жмут чорних волосинок, що виткнувся з бородавки на підборідді, теж трясеться і… Господи, невже це вона породила Ілаялі?

Щось треба казати… щось казати…

– Один мій знайомий…

Вони насторожуються, не приховуючи ворожих поглядів.

– …шукає квартиру…

Вони думають: що йому треба?

– …І я… у вас нема… е-е… часом…

Перекидаються очима, наче м’ячиками.

– …кімнати?

Глухим голосом жінка проказує, наче молитву, яку щойно завчила:

– У нас… немає… вільної… кімнати…

– Шкода, – зітхаю я, – бо якщо…

– Ні, в нас немає вільної кімнати, – перебиває чоловік.

– …якщо вас тільки двоє…

– Нас не двоє.

Отже, вона жива? – мало не скрикнув я. І мені вже хочеться кинутися до них із обіймами… А сходи, виходить, збрехали? Навіщо?

– …але навіть якщо вас троє, то…

Раптом він мов шаблею:

– Нас не троє!

А тоді встає з ліжка, заточуючись. Він із зусиллям примушує себе стояти, хоч це йому й нелегко. Я мимоволі задкую до стіни.

– І не четверо, і не п’ятеро, і не десятеро!

Плює мені тими словами в обличчя, і вони розтікаються по мені, хляпають на підлогу і там перетворюються на білу слизь. Я кидаю погляд на дзеркало і не бачу там цього чоловіка, хоч воно й висить за його плечима.

– Чого ви від нас хочете? Ви з…

– Ні, я не з міліції… І не з… Я з газової контори.

– Чого ж ви тоді…

– Я ж кажу: мій товариш…

– То неправда! Чого вам треба?!

Його надтріснутий голос рветься в сухій горлянці, він змахує руками, тоді хапається за серце і важко, жадібно ловить ротом повітря. Жінка спиняє його руки – заспокойся заспокойся заспокойся… ойся…

– Хай скаже, чого йому треба!

– Він скаже, він скаже…

І її теж не видно у дзеркалі. Там взагалі нічого не видно. Може, вони не існують насправді?

– Послухайте, може, вас немає? Може, вас і не було ніколи?!

Спочатку жінка тільки мовчки дивиться на мене, а далі повертає голову до свого чоловіка і, наче домовившись із ним наперед, починають обступати мене із шаленим сміхом, розчепіривши руки. Роблять це непоквапно, відсікаючи мене від дверей, наче збираються піймати курку. Я гарячково обзираюся по кімнаті в надії схопити якусь замашненьку річ, бо я зовсім не боюся цих старих, я впевнений, що легко дам їм раду… Хоча… хоча в цього чоловіка до біса жилаві руки…

– Ілаялі! – кричу я зненацька. І це ім’я, яким я нагородив маленьку дівчинку, лунає, наче закляття, зрештою, таким воно і є.

Старі відскакують від мене, наче пожалені. Жінка затуляє рукою рота, і я бачу, як її очі більшають, більшають, а в чоловіка трясуться руки, він робить неабияке зусилля, щоб втримати рівновагу.

Мої руки безсило опадають, олівець глухо вдаряється об підлогу і котиться жінці під ноги, вона відступає, а записник, наче голуб, змахує сторінками-крилами і летить-летить…

– Ілаялі! Мені потрібна Ілаялі!

– Проведи його по сходах, щоб не впав, – каже чоловік.

– Але мені потрібна Ілаялі!

– …бо там темно…

Жінка йде до дверей, насторожено вичікує.

– Я не піду, доки ви мені не покажете її! Куди ви її сховали? Що ви зробили з нею?

Жінка благальним голосом:

– Слухай, скажи йому, скажи йому… хай іде…

– Я не піду… я не…

– Вона… її нема… вона вмерла… стільки років… від неї нічого вже там не зосталося… її могилка під в’язами… там написано… там… Йдіть!

– Там написано «Йдіть»?

– Хіба ти не бачиш – він божевільний!

– То вона мертва?!

Він сахається від мене, відмахується руками від мого крику, наче від полум’я, що обпікає його обличчя довгими язиками.

– Та це ж не вона мертва, а я! Я! Я! Хіба ви не бачите? Перед вами труп, який давно вже розклався! Ви не чуєте запаху? Підійдіть ближче! Не бійтеся хробаків – вони приручені, вони своїх не кусають!

Жінка ховає обличчя в долонях.

– Йдіть!

– Ах, ви хочете мене спекатися? Я знаю – ви спалили її! І то не попіл старих рейтузів, а попіл бідолашної Ілаялі! За що ви її спалили?

– Змилуйся над нами! Змилуйся над нами!

Вони обоє проказують ці слова невідомо до кого, але з такою вірою в голосі, що я зрозумів – ці слова не до Бога звернені.

– В кого ви просите милосердя? В диявола? Дарма! Просіть у мене! На колінах просіть, щоби я змилувався! Посипте голови попелом!

І тут я знову глянув у дзеркало і вже не уздрів там кімнати, вже нічого там не було, тільки густий сизий туман клубочився в ньому, знизу піднімалися срібні бульбашки, лопалися з глухим тріском, а вдалині зникали дві ледве видимі постаті, зменшуючись на очах. Раптом з’явилася чиясь біла вузька долоня з розчепіреними пальцями і затулила від мене ті дві постаті, а тоді й сама розчинилася в тумані, але ще перед тим, як туман мав розсіятись, там мигнули знайомі зеленаві очі, то були очі Ілаялі, і коли туман зник, я побачив у дзеркалі пустир, я відвів очі від дзеркала, озирнувся довкола і побачив лише пустир: сірі купи каміння, оплетені повійкою, оточені будяками, а над ними літали комахи, і повітря переливалося і бриніло. Високо в небі – голос яструба.

Враз у моїй горлянці розмотався клубок розпачливого вереску:

– Це неправда – вона живе!!!

Будяки осудливо закивали головами.

– То її нема?

До кого я звертався?

– І не буде ніколи-ніколи?

Яструб знову закричав, і видко було, як він стрімко падає у траву і за мить злітає вгору, а в кігтях б’ється якась тваринка і страшно пищить, і той писк нагадує мені мій власний голос, і я вже не чую під собою ніг і біжу пустирем, а назустріч мені – крислатий горіх, до гілок якого почеплена гойдалка. Колись він ріс на подвір’ї Ілаялі, вона дуже любила гойдатись. (Гойда-гойда! Вище, вище! Гойда!) Тваринка пищить так пронизливо, і мені здається, наче крізь мої вуха тягнуть цупку нитку. (Гойда-гойда! Не бійся, не впаду!) Зненацька голос яструба чую над собою і свист його тіла, що протинає повітря, а я біжу зі всіх сил до горіха в надії сховатися в його дуплі, і страх затискає в кліщі моє налякане серце, а яструб ось-ось упаде мені на тім’я, і я пищу точнісінько так, як і тая тваринка, бо вже бачу, що не врятуюся, – дупло в горіхові таке вузьке, і я ніколи не проникну в нього, а моя Ілаялі сміється: «Гойда-гойда-гойда!»

Граната на двох

У пивниці було тьмяно і гамірно, з вулиці долинав пронизливий скрегіт трамвайних коліс. Треба було нахилятися до співрозмовника, аби що-небудь почути.

– То ви не пригадуєте мене? – спитав я старого Тарковича.

– Направду, ні, – похитав головою, не зводячи з мене здивованого погляду. Потім відсьорбнув пива і сказав: – Стільки людей за життя бачиш…

Голос мав хрипкий і втомлений. На устах вибачлива усмішка.

– Певно, я змінився, якщо не пізнаєте мене. Ви – Таркович, правда?

Почувши своє прізвище, блиснув очима і знов уважно подивився на мене. Усмішка зів’яла.

– Я товаришував з Міськом.

Він враз заціпенів, і рука його міцно стисла гальбу, аж побіліли пальці. Але обличчя вже потепліло. Щось схоже на страх було перед тим на ньому. Мабуть, хтось неприємний спав йому на гадку, коли намагався мене впізнати. Хтось, кого він боявся і ненавидів. Тепер це минулося. Він знову всміхався – лагідно й зі смутком. Вивчав мене поглядом, але видно було, що не впізнає.

– То ти знав мого хлопця?

– Так. Ми з ним були нерозлийвода. Я часто бував у вашій хаті.

– Правда? Бач, як воно… Я думав, що всі вже за него забули…

– Я пам’ятаю Міська.

– То ви, певно, й разом до школи ходили, так?

– Так. Від першого класу.

В очах його заблищали сльози, й усміхнені губи затремтіли. Повільно витяг з-під столу худу руку і погладив мене по голові.

– Тепер був би вже Місько таким, як ти…

Його рука сповзла мені на рамено і застигла. Була в ній вага всього світу. З хвилину вдивлявся кудись у темну мокру підлогу, потім звів голову і сказав:

– Ні… не можу його уявити таким дорослим.

Витер кулаком очі й додав:

– Знаєш, як по правді… тяжко мені його згадувати… Та й мені віддавна ніхто вже про нього ані не спімне.

– А ваша жінка? Вона б мене відразу впізнала… Вгощала нас кнедлями…

– Вмерла на рака… Вже більше як десять літ… Так… Вона б тебе впізнала… Вона вас усіх знала… Скільки то вам було… тоді? – здавалось, наче він мене перевірити хоче.

– Одинадцять.

– Так… – зміряв мене поглядом, – одинадцять… Тепер би було тридцять два… Час іде…

Стара закинута цегельня болісно відчувала торохтіння поїздів, які проносились неподалік. Вона здригалася і злякано щулилась, а біленькі квіточки повійки, що густо обплели руїни, тремтіли разом з нею.

Ми з Міськом сиділи на уламку муру й гойдали босими ногами. Вдома я не мав права гойдати ногами, бо зараз же діставав потиличника від бабці:

– Перестань! Хочеш дідька вигойдати?

Коли я розповів про це Міськові, він одразу ж загорівся піти на цегельню і там вигойдати дідька.

– А як вигойдаєм, то що з ним будемо робити? – питав я.

– Як то що? Хіба ти не знаєш, що роблять з дідьком?

– Нє-а…

– Можна ним командувати. Він що захочеш зробить для тебе.

Дорогою ми вимріювали найпотаємніші бажання.

– Я попрошу цілу виварку морозива, – облизався я.

– А я попрошу чарівного коня. Сяду на нього і поїду шукати собі царівну.

– Нащо тобі царівна?

– Я визволю царівну, привезу її сюди і покажу Нусьці.

Нуська була об’єктом нашого палкого кохання. Дарма що вона вже школу закінчила і має кавалерів, а нам літ як наплакав кіт. Ми закохалися в неї одночасно, а тому й вирішили одружитися на Нусьці удвох.

Ми їй писали записки і підкидали в поштову скриньку. Нуська читала і сміялася. Клаптики списаного паперу підхоплював вітер і розносив по вулиці. Ми гірко страждали. Одного разу Місько сказав:

– Ми дурні. Треба писати віршами.

І тут він прочитав мені вірш, буцімто ним придуманий:

Нусю дорогая!

Я тебе кохаю.

Серце в грудях б’ється.

І до тебе рветься.

Кров у венах бушує

І любов мою до тебе шурує.

Я не повірив, що такого гарного вірша придумав Місько. Але довести не міг, а тому вирішив сам написати віршоване послання.

Понадто до цього у мене був родинний хист. Бабця, татова мама, писала винятково віршовані листи, навіть тоді, коли опинилася у Сибіру, а тато складав римовані поздоровлення всім знайомим на всі свята. Тато був визнаним поетом. Усі його вітання неодмінно закінчувалися згадкою про троянди, які обов’язково повинні встеляти «життєву» дорогу. Саме тому це діло повинно б мені краще вдатися, ніж Міськові, і я з запалом кинувся у вир віршописання. Перший мій твір виявився понад усі сподівання:

О найкраща в світі Нусю,

Я тебе не надивлюся:

В тебе очі – темні ночі,

В тебе брови, як підкови,

В тебе губки, як голубки,

В тебе щічки, як дві чічки.

Я без тебе пропадаю —

Сотню раз на день вмираю.

Місько зблід, і в очах його засвітилися сльози.

– Це не ти придумав! Обманщик! Думаєш, я не знаю?

Його сім’я була далека від літератури.

– Як то не я? – обурився я. – Хто ж іще?

– Твій тато! От хто! – зловтішно повідомив Місько, і, видно, ця здогадка покращила його настрій, бо сльозинки в очах зникли.

Я йому, звичайно, не признався, що риму до «губки» випитав таки в тата. Але все решта – моє.

– Ах, так! Не віриш! Ну добре, пішли в садок, я при тобі напишу ще одного вірша.

Ми сіли в траву, і я почав працювати над черговим шедевром:

Без тебе я мов пташка без крила,

Без тебе я мов квітка без стебла.

Місько розпачливо колупався у носі.

Без тебе я мов човен без весла,

Без тебе я мов те вікно без скла, —

добивав я Міська.

Без тебе я мов двері без замка,

Без тебе я мов борщ без буряка.

Місько люто сопів і вовтузився. Нарешті не витримав:

– Досить!

– Але я можу ще дуже довго писати.

– Не треба! – верескнув він. – Що я тобі зробив?

– Нічого. Чому ти бісишся?

– Бо ти зрадник.

– Я – зрадник?

– Ти за моєю спиною навчився писати такі гарні вірші! – і Місько заплакав.

– Не плач, – втішав я. – Ми ці вірші підпишемо вдвох: «Юрко і Місько». Добре?

– Ні, не добре. Краще «Місько і Юрко».

– Але ж це я їх склав.

– Ну і що? А хто твій найкращий кумпель?

– Ти.

– От і підписуй: «Місько і Юрко».

Оскільки честолюбство на ту пору ще в мене не розвинулось, то я хутко пристав на його пропозицію, і ми помирилися. Правда, ненадовго. Ще того-таки дня Місько не витримав і ляпнув:

– А все-таки я сильніше її люблю.

– Чому ти? – обуривсь я. – Ми ж домовилися, що будем її любити однаково.

– Але я сильніше.

– Неправда!

– А от і правда! Ти б зміг задля неї вмерти?

– Вмерти? – я задумався. Бабця розповідала, що померлі живуть на небі. Я глянув у небо – воно було чисте й порожнє. Там навіть не було будки з морозивом. Ні, вмирати мені якось не хотілося. Але ж не міг я признатися в цьому! – Вмерти? – перепитав я. – Запросто.

– Бреши більше.

– Та я за Нуську! – вдарив я себе в груди. – За Нуську я не те що вмерти, а й… – тут я затнувся й гарячкове почав перебирати в пам’яті все, що для мене дороге, але дорогого було дуже багато. – Та я за неї мій новий моряцький костюм віддав би! От!

Моряцький костюм був предметом заздрості не одного Міська. Проте він не здавався.

– А я за неї отруюсь!

– І я.

– І ти?

– А ти думав!

На якусь хвилину запанувала мовчанка. Нарешті він процідив крізь зуби:

– Я за неї точно отруюсь.

– А я, думаєш, не точно?

– Ну добре, давай разом труїтися.

– Давай.

– На спір!

– Давай!

– Як не отруїшся – віддаси моряцький костюм.

– А як ти не отруїшся – віддаси ножика.

Ми вдарили по руках і сіли писати прощального листа для Нуськи. Писав, звичайно, я. Ми повідомляли Нуську, що не можемо більше винести її зневаги й тому вирішили покінчити самогубством. Саме так: «покінчити самогубством». Ця фраза мені запам’яталася з якоїсь книжки. Місько тільки присвиснув:

– Ну ти даєш!

«Наші тіла знайдеш на цеголці і коли їх оплачеш, то поховай в одній могилі у себе в саду і посади що захочеш. А на могилі напиши:

Були два хлопці, наче дві перли,

Та від кохання палкого вмерли.

А коли надумаєш і собі через нас умерти, то допиши:

А поруч Нуся, горем убита,

Їх навіть смерть не змогла розлучити.

Отрути ми тобі залишимо».

– Додай «цілуємо», – порадив Місько. – І підпиши. Але мене першим.

– Тепер діло за отрутою. Де її взяти?

– Як де? – дивується Місько. – Твій тато лікар чи нє?

Саме цього я й сподівався. Я побіг додому і відшукав у батьковій шафці з медикаментами пляшечку, на якій красувалася наклейка з черепом та кістками. Я її намочив, обережно здер і наклеїв на хлористий кальцій, яким мене «труїли» мало не щодня мої батьки.

Череп з кістками подіяв на Міська, як на кота холодна вода. Він зблід і похмуро засопів. Відступати було пізно.

Йдучи на цегельню, я, як міг, тамував свій життєрадісний настрій, але, мабуть, це вдавалося мені важко, бо я помічав заздрісні погляди Міська. Він теж пробував усміхатись, та ці його усмішки були надто вже страдницькі.

Ми сіли на камінь, і він тремтячим голосом сказав:

– Не додумався взяти щось запити? Воно ж, напевно, гірке.

– Напевно.

– Може, я за яблуками побіжу?

– Та ну. Все одно вмирати.

– А ти не боїшся?

– Нє-а. – Я витяг пляшку. – А ти боїшся?

Місько обурився:

– Я? Ніколи в житті. Щоб ти знав. Давай пий.

– Я перший?

– А ти думав! Знаю я тебе. Місько вип’є, а ти втечеш. І тоді Нуська залишиться одному тобі.

– Дурень ти.

– Сам дурень. Пий.

– Хи-итрий! Як вірші підписувати – Місько перший! А як труїтися?

– Слухай, або ти п’єш, або я всім розкажу, який ти боягуз.

– Фу, налякав! Можеш розказувати. Я вже буду мертвий.

І я з трагічним виглядом, закотивши очі, зробив ковток. Гіркота перекривила мені рота. Хоча зараз пішло мені оце пійло набагато легше, ніж тоді, коли мама з татом примушували.

– Що, т-таке гі-гірке? – спитав Місько.

– Ще й яке гірке! Як наше життя, – відповів я улюбленою приказкою моєї бабці, бо життя міняється, а приказки залишаються. – Тепер ти пий.

На Міська було сумно дивитися. Він витер спітніле чоло і взяв плящину.

– Ну, не тягни, – сказав я.

– А чому ти не вмираєш?

– Отрута діє через півгодини.

– Краще б зразу, – зітхнув Місько. І ликнув «отруту». – Ве-е, яка гидота. Нема нічого загризти?

На нашу радість, у мене в кишені знайшлася розлізла цукерка.

Місько закрутив пляшечку і поставив її на камінь.

– Як ти думаєш – Нуська теж отруїться?

– Не думаю. Вона нас так сильно не любить.

– От свиня! Ну за що нас не любити?

– І то правда.

– Про нас, напевно, в газетах напишуть.

– Що там в газетах! Про нас книжку напишуть. «Юрко і Місько – найбільші кумплі». От як вона буде називатися.

– Ні, не так, а «Місько і Юрко». Ми ж домовились.

Проте мені така назва не дуже подобалась, і я сказав:

– А ліпше буде ось як: «Трагічне кохання до зрадливої Нуськи». Правда, гарно?

– Еге, як у кіно… Як ти думаєш – може, про нас і кіно знімуть?

– Ясно – знімуть. Індійське.

– Чому індійське?

– Бабця моя каже, що індійські фільми найкращі в світі.

– Нуська подивиться – і гірко заплаче… Але вже буде пізно.

– На ній тепер ніхто не вжениться. Всі будуть казати: «І як ти могла довести до смерті таких гарних хлопців?» Скажи?

– Я думаю, що мій тато її заб’є. Він їй такого не подарує.

– Ясно – не подарує, – погодився я.

– Може, нам треба лягти? – запитав не в річ Місько.

– Для чого? – не зрозумів я.

– А що – сидячи вмирати?

– Звідки я знаю? Я іще ніколи не вмирав.

Ми лягли в траву і задивилися в небо.

– А давай після смерті будемо приходити до Нуськи і страшити її? – запропонував Місько.

Мені ця думка дуже сподобалась.

– Давай… А ще можна стати упирями і пити її кров.

– Ух ти! Точно?

– Ну!

– Тоді давай ще й з Кобри кров пити.

Це наша вчителька, ми її терпіти не можемо.

– Хе-хе! – втішивсь я. – Пам’ятаєш, як вона нам казала: «Доки ви, іроди, кров мою будете пити?»

– Тепер хай знає.

Ми замріяно замовкли.

Я подумав, чи не пора признатися Міськові, що його обдурено? Та, зиркнувши на нього, я побачив, що в цю хвилину він уже літає попід вікнами Нуськи і страшить: «Гу-у-у!» Навіть губи його були зараз в дудочку. Блажен віруючий, як не раз говорила моя бабуся.

Я відвів очі і намагався уявити, який же переполох зчинить наша передсмертна записка. Відлупцюють чи ні? Мусять. Але не це головне. Найбільше мене хвилює, чим будуть бити. Паском чи віником? Віник мені більше подобається.

– Може, й ти був тоді на цегельні, як вони з тим малим гранату знайшли?

– То, власне, ми з ним обоє і знайшли, – сказав я з такою втіхою в голосі, аж він сполохано глянув на мене. – Пробачте, я нехотячи зрадів… бо ви мене згадали…

– То це ти був із ним?

– Так, я. Ми обоє знайшли ту гранату.

– І ви з ним її викопали?

– Так.

– А потім обклали дровами й підпалили?

– Так.

– Обоє?

– Так. Нас тільки двоє й було.

– І коли вона вибухнула, ви були разом?

– Були разом.

Він дивився на мене, мов на марсіянця. Здавалося, ось-ось похитає головою: «Такого не буває».

– І коли вона вибухнула, були разом… – повторив, не зводячи з мене вологих очей. – Але ж… але ж…

Піт виступив йому на чолі, і затремтіли вуста. Він мене поволі впізнавав, і так само поволі поверталися до нього з давнини ті пекучі запитання, які колись душу карали. Він і тоді ніяк не міг цього збагнути – чому Місько? Чому саме він?

Таргани

У певні дні вдосвіта моя бабуся вирушала на луги і збирала трави, поверталася, коли всі ще спали, і заходилася в’язати зілля в пучечки та вішати на стінах. Завдяки цьому мої дитячі літа наскрізь просякли дивовижною гамою пахощів, адже і спав я на подушці, яку бабуся набила висушеним зіллям. Тільки покладеш голову на таку подушку, і враз провалюєшся в глибоку саджалку сну, де вже тебе підхоплює лагідна течія і несе, вигойдуючи, всю ніч до самого ранку.

Хвороби, від яких лікувала бабця, видавалися мені загадковими і чудними. Частенько до нашої хати забігали молоді дівчата й купували якесь таємниче зілля, а я інколи намагався підслухати, про що ж вони шепочуться на кухні:

– А як не поможе? – питала тремтячим голосом дівчина.

– Коли не більше місяця минуло, то поможе, – твердо відказувала бабця.

– А коли більше?

– Ну, то спробуємо іншого способу.

– То, може, відразу?

– Дайсі на стриманє, доню. Поп’єш того узвару тиждень, а тоді приходь.

Уява моя вимальовувала чародійний напій із зілля, завдяки якому дівчата могли перетворюватися на пташок і літати попід небесами або ставати невидимими. Але бабця, не зморгнувши оком, пояснила, що то приворотне зілля, аби коханого повернути, і мені відразу стало нецікаво.

Коли дівчата приходили до бабці проколювати вуха, я неодмінно асистував при цій процедурі і тримав слоїчок зі спиртом, у якім плавали білі шовкові ниточки засилені в голки. Бабця вибирала пінцетом голку з ниточкою, проколювала дівчині вухо і зав’язувала ниточку на ґудз. Через кілька днів, після того, як ранка заживала, бабця висмикувала ниточку, а натомість засиляла кульчики.

Одначе зілля було не єдиним засобом лікування. Існував ще один дуже вже нетрадиційний спосіб – лікування різними жучками і тарганами, яких бабця засипала у пляшки, слоїки, бутлі і заливала тим або іншим плином, а потім виставляла на сонце, і тоді там відбувалися якісь дивні містичні процеси, внаслідок чого утворювалася чудодійна настоянка, котру бабця потім по крапельках вділяла всім стражденним. Особливою привабою відзначалися слоїки з жуками, яких збирали на ясенах. На жодних інших деревах цих дивовижних неймовірно красивих перламутрово-зелених жуків я не бачив. Бабця, ясна річ, сама на ясен не лазила, але завше знаходила когось, хто їй тих жуків назбирував. Ясенові жучки помагали при болях в колінах і суглобах, їх накладали на болюче місце і замотували бинтом.

З ясеновими жуками проблеми не було, у червні вони обсідали кожен листочок, кожну галузочку і ліниво перебирали лапками та ворушили вусиками. Коли по них сягала чиясь рука, жучки навіть не чинили спроби тікати, і щойно опинившись у пальцях, починали розпачливо бити ніжками, здивовано крутити голівками і напружувати свої довгі тугі тільця. Та все намарне, їх чекала завше однакова доля – опасти у слоїк, де вже десятки їхніх кумплів гарячково копошилися, лізли кудись у різні боки, спинаючись на гладеньке скло, спихаючи одне одного, і хіба що роздратовано похрумкувати крильцями. З тої хвилі вони вже не втихомирювалися до самої смерти, вже ніколи до них не повертався той солодкий сомнамбулічний стан мрійливої дрімоти на листочку ясена, залитого сонячним сяйвом, золотий саркофаг оливи ставав їхнім останнім притулком. Там вже вони, ув’язнені в густий тягучий плин, поволі знемагали і, впокорено склавши лапки на грудях, випускали крізь марлю мікроскопічні праведні душі в свій жучиний рай.

А ще бабуся скидала жучків до бутля, пересипаючи кожен шар цукром. Бутель, зав’язаний марлею, морився на підвіконні, вбираючи радісне тепло. Коли він наповнювався, і цукор набирав рожевого відтінку, бабуся заливала його до половини оцтом, а решту – спиртом. Бутель продовжував засмоктувати в себе світло, поки суміш не темніла до кольору смаженого цукру. Все, що мало осісти, осідало на дно, а рідина поволі випрозорювалася і вигравала в променях сонця. Але то вже була не просто рідина, а засіб від ревматизму.

Коли приходили пацієнти, бабуся поїла їх з ложки тією жуківкою, а самих жучків прикладала до болючого місця. Пацієнт кривився, і золотаві краплі стікали з кутиків уст.

Під бабусиними пальцями жучки, висотані спиртом, лускали і розсипалися, пальці їх розтирали по тілу, доки не лишалося іно саме зеленаве лискуче порохно, але й воно небавом зникало, а бабуня тим часом шепотіла щось таємниче і мудре. Цей шепіт змушував завмирати й тривожно вслухатися, мовби це стосувалося і мене. Дивовижні заклинання, мов сріберний серпанок, закутували мене і пеленали, і я підкорявся їхній чарівливій дії, линучи в уяві лісами й лугами, ріками і ярами до моря-океану, до острова Буяна, де дуб зеленим гіллям хитає, де зміїна цариця Лага усі болячки на себе приймає.

Тарганів бабуся розкладала на бритванці і кілька днів сушила то в братрурі, то над плитою. Потім кришила туди розпечені каштани, листя любистку, березові бруньки, а вкінці все це так само засипала до бутля і заливала теплою водою. За кілька днів вода робилася яскраво-червоною і густою, мов сироп, але водночас і прозорою. За цим трунком найбільше питали дівчата і молоді жінки.

З тарганами був більший клопіт, оскільки мешкали ми на маленькій вуличці, обсадженій маленькими будиночками, а таргани зазвичай селилися в багатоквартирних кам’яницях, заселених нашими визволителями, котрі привезли тарганів із собою. Раніше їх у наших краях ніхто не бачив, але відразу по війні таргани хутко завоювали нові терени. Недурно й дід мій називав їх москалями, а як я вже пізніше довідався, то так їх називали по всій Европі. Якщо якась нерозважна тарганяча родина відважувалася проникнути в будиночок на околиці, то її хутко виявляли і знищували. Боротися ж із тарганами і плюсквами в кількаповерхових будинках було куди складніше, адже успішність такої боротьби завше залежала від того, чи всі мешканці одночасно візьмуться за винищення влізливої комашні.

Тому цей скарб бабуся змушена була замовляти. Коли їй приносили ще живих тарганів, я любив прислухатися, як вони шкребуться в паперовому пуделочку, як сваряться і нарікають, намагаючись второпати, у яку ж це халепу вони потрапили. Їм, вочевидь, була незрозумілою висока мета, якій вони приносилися в офіру, і щоразу важче й важче було їх добувати. А може, то їхні табори витарганіли уже так, що тільки окремі четарі наважувалися вискакувати з запічків, щоб знайти якогось харчу. Одне слово, бабуня вже мусила і мене залучати для добування тарганів, котрі приносили до нашого родинного бюджету помітну лепту.

Одного такого разу бабуся послала мене за ними до старого Гершеля, що мешкав у перехнябленій халупі на сусідній вуличці. Гершель жив там від народження, мав колись родину, дітей, але всі вони загинули в гетто. Єдиному Гершелеві вдалося порятуватися і то завдяки Дзюньові.

Дзюньо не відзначався особливою відвагою і жодною мірою не міг претендувати на героя, бо був заслуженим злодієм. За Польщі спеціалізувався на стрихах, звідки волік простирадла і напірники, сорочки і калісони, майтки і панчохи. Таких злодіїв називали «павуками». Війна обірвала його кар’єру і принесла напівголодне існування. Але однієї дощової осінньої днини хтось постукав у вікно. Дзюньо визирнув і побачив переляканого обшарпаного Гершеля, котрий, виявляється, щойно чкурнув із гетто. Уся його рідня на ту пору щезла в таборі, гетто невмолимо звужувалося, маліло і безлюдніло.

Тої ночі Дзюньо з Гершелем почали копати під повіткою схрон, копали його тиждень, виносячи в кошиках землю на город і розсіваючи її так, аби не надто кидалося в очі. І стали вони жити разом, двоє самотніх чоловіків. Як виявилося, вони були спасінням одне для одного, бо Гершель прийшов не з пустими руками, а приніс вузлик золота, яке йому подарував знайомий перед смертю. Дзюньо потихеньку спродував коштовності й купував харчі. Так вони й вижили. А по війні Гершель знову повернувся у свою старезну халупу, в якій на нього не чекала жодна жива душа, крім сімейства тарганів. І Гершель не став їх виганяти, вони йому не заважали, вигулькуючи тільки в сутінках та претендуючи винятково на недоїдки. Чимось вони нагадували йому і його народ, загнаний за дроти, що тільки вночі наважувався прокрадатися поза межі гетто в пошуках харчів.

Особливий привілей мали павуки, які вільно собі розселялися по стінах і вікнах, заволікаючи павутиною геть усі кутки і щілини, а в ній борсалися зелені тлусті мухи, поступово перетворюючись у щось безформне і висушене.

А ще у Гершеля була сухоребра кляча, яку він запрягав до воза і виїжджав вимінювати різне шмаття, натомість пропонуючи виліплені з глини свищики у формі когутиків або коників. Часто він садив мене поруч себе і давав у руки батога, я кричав:

– Гайта! Вісьта! Вйо! Трррр! – і батіг весело цьвохкав у повітрі, а кляча хвицала копитами і трусила гривою.

Коли я прийшов до старого, то застав його на городі серед височенних зелених пагонів бобу, на кожному з яких рясніли грубі, завтовшки з мою руку, стручки. Від молитов, які промовляв Гершель, городина проростала настільки буйно, що в кропі я міг заховатися з головою, а на велетенському соняхові звив собі гніздо бузьок. Одна лише біда, що не тільки городина набирала незвичних велетенських розмірів, а й бур’яни і комахи, які в них мешкали. Отже, потрапивши у ці хащі, можна було наразитися на атаку якої-небудь розбзиканої бабки чи зварйованого стриконика. Тому я не наважувався ніколи забрідати сюди і гукав господаря знадвору.

Старий з оберемком стручків мовчки пошкандибав до хати і так само мовчки заходився їх лущити. Робив це дуже спритно своїми восковими кістлявими пальцями. Світло-зелені зерна завбільшки з яйце лунко падали до баняка.

– Слава Йсу, – сказав я і, вмостившись біля нього, почав помагати.

– Ти добрий хлопець, – сказав Гершель. – Але таргани теж добрі. Нічого мені злого не зробили. Чому я маю віддавати їх тобі на поталу?

Він володів однією незбагненною здатністю – читати чужі думки. Всі вже звикли, що він завше починає розмову першим, і ніхто не дивувався.

– Таргани вірять у мене, – продовжив старий. – Я для них і Господь, і цар. Я владарюю справедливо, і в них нема ані найменшого заміру скинути мене з престолу. Бо ж недурно і бен Азай сказав: «Намагайся сповнити добрий учинок, хоч би й зовсім дрібний, але тікай від гріха, бо один добрий учинок породить наступний добрий учинок, а гріх породить наступний гріх, і тоді як платою за добро є добро, то платою за гріх є гріх».

– Так написано в Торі? – спитав я, бо вже чув від Гершеля про цю велику книгу.

– Так написано в Торі, – кивнув він. – А щоб ти знав: нема на світі нічого, про що б не було бодай згадки в Торі.

– Невже там є й про тарганів?

Гершель рвучко кинув зерна бобу в баняк і прорік таким голосом, яким либонь звертався Мойсей до своїх вірних:

– Чи я тобі мушу встати з крісла, – я, старий, хворий чоловік, – та піти принести Тору, аби показати, де там пишеться про тарганів?

– Ні, не треба, я й так вірю. Але тарганами моя бабця лікує хвороби. Хіба для вас таргани важливіші за людей?

– Сказано в Талмуді у книзі «Бава Камма»: «Ліпше бути серед переслідуваних, ніж серед переслідувачів». А в книзі «Шаббад»: «Милосердя для звірят – це наказ Святого Письма». Таргани повірили в мене і моляться до мене. То чи можу я зрадити їхню віру? Як я можу кинути свій народ на мученицьку смерть? Таргани – це мій народ! – і старий Гершель підняв догори свої кістляві руки. – Вони теж відчувають біль і радість, любов і розпач. Коли я тільки уявлю собі, яких мук вони мусять зазнати, потрапивши на розпечену бритванку твоєї бабусі, залиті живцем оливою, негодні виборсатися, мені хочеться віддати себе замість них. Беріть мене! Крайте на плястерка! Заливайте оливою, смальцем, бурячаним квасом, кисляком, горілкою, скипидаром! Настоюйте в бутлях, цідіть через панчохи і прикладайте до ран і виразок! Старий Гершель – то є екстракт! Лік проти глупоти і сказу!

Я нахилився над почорнілими стручками бобу, і здавалося мені, що то не боби я вилущую зі стручків, а жовті кістки з сухих пальців Гершеля.

Він поклав руку мені на голову, погладив і зітхнув:

– А зрештою, що ти можеш знати про тарганів, щоб судити, хто з нас важливіший – ми чи вони? Може, ми власне і є найзвичайнісінькими тарганами, нерозумною комашнею, що уроїла собі в голову, наче вона наймудріша? А ті, малі й упосліджені, кому судилося жити вічно по запічках, ховатися від переслідувачів і здобувати насущний, ризикуючи власним життям, – може, вони якраз і є справжніми істотами мислячими?…

Хвильку помовчав, примруживши очі, і продовжив:

– Жид нігди нікого не заб’є. Так само, як птаха не буде плавала, а риба літала. Та й чого йому когось убивати? Та й коли? Іно жидівське дитя ся народе, мусить бути восьмого дня обрізане. Іно досягне тринадцять літ, мусить на себе взяти тяжке ярмо заробітків. Іно досягне вісімнадцять літ, вже мусить вести наречену під вінець, чим накладає собі на плечі друге ярмо. Від рана до вечора бігає по світу, аби щось заробити і принести до хати. І бігає так усе життя від рання до смеркання, а не спічне доти, доки йому родина не прикриє очі черепками глиняного глечика, і не відвезуть го на цвинтар. Дайте такому чоловікові ножа до рук, а скажіть йому, аби забив! Не буде знав, як ся то робе!

Мені стало соромно за свої грішні наміри, я потупився і подумав, що таргани не такі вже й дурні, коли обрали за царя самого Гершеля. Не вибрали ані мене, ані бабуню, котра була теж не без кебети, а вибрали Гершеля.

– От бачиш, – сказав старий, – тепер ти й сам зрозумів, що то не просто дурна комашня.

По тих словах він поставив велику чавунну ринку на вогонь, хлюпнув олії і кинув кілька жмень бобу.

– Ти любиш біб? – спитав і, не чекаючи на мою відповідь, додав: – Знаю, що любиш. Але такого бобу, який уміє смажити Гершель, ти ще не їв.

Чесно кажучи, за бобом я не пропадав, але змовчав і навіть зумисне подумав: «Ах, як я люблю біб!»

– Біб люблю не тільки я. Біб любить і весь мій народ.

При цьому він театрально змахнув рукою, мовби окреслюючи кордони свого величного царства, яке складалося лише з кухні й покою. Обидва ці приміщення були захаращені так, що будь-які пересування тут складали неабияку проблему – можна було заблукати й не вибратися, а то, можливо, перетворитися на таргана і прилучитися до їхньої компанії.

– То ви ще й годуєте їх?

– Аякже. Що ж то за цар, який не піклується про свій народ?! Ні, я свого народу не зраджу. Я піду з ним до кінця, навіть у смерть. Хочеш побачити, як вони мені допомагають?

І, взявши мене за руку, підвів до високого столика, на якому лежала велика товстенна книга в шкіряній палітурці. Гершель перегорнув обкладинку, і я побачив тарганів, що снували між сторінками з дивним заклопотаним виглядом, нервово ворушачи вусами.

– Що вони роблять?

– Рятують Книгу.

Придивившись, я помітив, що таргани метушилися не просто так, вони латали попсовані сторінки, заліплювали малюсінькими клаптиками паперу дірки, доштуковували літери, підводили свіжою барвою малюнки, золотили орнаменти. Пожовклі, поточені часом аркуші відроджувалися на очах.

– Ахе сенем таге бін кал ва-хомер, гзера шава ав тікатув ехад… – шарудів сухими вустами Гершель.

І слова ці єдналися в одне плетиво з дивними словами заклинань, які промовляла моя бабуся, складалося враження, що говорили вони однією мовою, однаково незбагненною для мене.

– Бачиш, вони вишукують літери, які пошкодилися, відновлюють їх і воскрешають померлі слова. А слова, щоб ти знав, як і люди – одні смертні, інші безсмертні. І нема жодного значення, якою мовою слово промовлене, бо в слові тім від самого його зародження вже грає кров усіх найдревніших слів. А в Талмуді кожне слово – віще. І має не одне значення, а безліч значень. Слово Талмуду здатне вбити і оживити. Двісті років тому рабин з Холму Елія повторив учинок рабина з Праги і виліпив глиняного чоловіка Голема. З глини він виліпив усі частини його тіла, і всі органи, а проте це не була жива людина, а тільки купа глини і більше нічого. Тоді раббі Елія помістив йому до вуст букви зі Святого Письма, котрі склали слово «життя», і став промовляти алфавіт над кожним його органом. Потім на чолі його виписав слово «емет», що означає «істина». І сталося диво – Голем ожив. Аби знищити глиняне чудовисько, варто було тільки стерти першу букву, і зоставалося іно слово «мет», яке означає «смерть». Власне це йому й довелося зробити, коли Голем збісився і вибіг на вулицю та почав убивати всіх на свому шляху. А ось у Книзі Санхедрин пишеться, що двоє вчених – рабин Ханіна і рабин Ошая – мали звичай напередодні кожної суботи вивчати Книгу Творення і з її допомогою створювати трилітнього бичка, якого і з’їдали собі любенько на вечерю.

– А ви… ви теж вивчаєте Книгу Творення?

– Не все те, що під силу раббі, потрафить здійснити такий простий жид, як я.

Він виклав половину смажених бобів у миску, а решту висипав на підлогу, і враз невідь-звідки вигулькнули таргани й розкатуляли боби по своїх закамарках.

Я й справді ще ніколи не куштував такого смачного бобу, а з’ївши іно два зернятка, вже відчув ситість.

Гершель провів мене до хвіртки.

– Передай своїй бабці вітання і нехай не гнівається на мене. Може, вона подумає, що старий Гершель з дуба впав, може, нічого не подумає, а може, згребе усі ті золоті домовини, в яких поховані мученики, і занесе мені, аби я поховав їх, як належиться, прочитавши молитви.

І власне це останнє й зробила моя бабця, припинивши відтоді свою комахотерапію.

У день, коли Гершель ховав тарганів і ясенових жуків, небо було кам’яне, вдалині на обрії котилися громові фури, наладовані важкими, як свинець, хмарами, і тільки простісінько над нашою Софіївкою яскравіло маленьке кругле віконце сонячного світла, крізь яке діставалися на тамтой світ душі покійників.

Ріжок

1

Серед безлічі різних іграшок я мав також кривого ріжка, якого дістав у подарунок. Цього ріжка я прикладав інколи до вуха і чув тоді якийсь дивовижний гомін – мовби водночас промовляло кілька осіб, слова їхні перепліталися, накладалися одні на одних, і скільки я не намагався вслухатися, не міг розібрати нічого. А проте мені здавалося, що розмовляють вони цілком зрозумілою мовою і про щось таке, що й для мене може бути важливим. Часом я чув, як плеще хвилями море і як хрумтить мокрий пісок, коли ступають по ньому коні, дзенькає зброя, вітер полоще знаменами, плащами і шумить у соснах.

Бувало, що голос у ріжку щось оповідав, якусь історію – сумну і тривожну, скрикували птахи, били сполохано крилами і далеко-далеко, в суцільній імлі, блукав подорожній, провалюючись по пояс у сніг. Під завивання вітру я засинав із ріжком біля вуха.

Коли сон барився, я сам розповідав у ріжок що-небудь, слова мої пірнали у його глибини і линули понад тією дивною країною, яка існувала в ріжку. Мені хотілося думати, що всі, хто живе в ріжку, чекають на мої оповіді.

Ріжок настирливо приковував мою увагу до себе, мені хотілося розколоти його й нарешті подивитися, хто ж там шепоче і хто слухає моїх оповідок.

2

Пацієнти навідували бабцю щодня, і вона, як кожен порядний цілитель, деколи потребувала консультації. Час від часу вирушала в гості до іншої такої самої знахарки, що мешкала неподалік залізничного двірця, на околицю, яка називалася Гіркою, а що я перебував під бабусиною опікою, то з великим задоволенням супроводжував її туди.

Пані Розалія мешкала в затишній хатинці, вгрузлій у землю мало не по самі вікна і оточеній дивовижними кущами й квітами, які її закутали так щільно, що з вулиці неможливо було розгледіти ані клаптика вибіленої стіни. У квітах збуджено дзижчали бджоли, спурхували метелики і золотаві кузьки, а над тим усім млосно пахтіли чорні кетяги достиглої бузини.

Щойно ми наблизились до дверей, як згори долинув голос господині, вона сиділа на гіллі горіха і сварилася з кимсь таємничим у небі, ще й погрожувала кулаками, а вітер лопотів усіма сімдесятьма сімома її спідницями, і налякані ворони на сусідніх деревах пронизливо скрикували й стріпували крильми.

Пані Розалія спрямувала пальця на захід і темна гриваста хмара вайлувато, мов слон, розвернулася і неохоче посунула у вказаному напрямку, міняючи обриси своєї пухкої куделі та видобуваючи з глибокого зимного нутра застуджене схлипування.

Тоді господиня врешті заспокоїлася і зістрибнула з дерева, хоча ні, не зістрибнула, а грайливо опала, мов делікатна пелюстка яблуневого цвіту, вигойдуючись у повітрі. Я спостерігав за нею, роззявивши рота, тоді як бабуся дивилася на все це без тіні подиву, либонь бачила подібні сцени не вперше.

Ми увійшли за чарівницею в хату, і очі мої жадібно забігали, заметушилися, не в стані увібрати в себе все і відразу. Стіни густо завішані сухими пучечками зілля, чудернацькими покручами корінців і галузок, жовтим побляклим цвітом, і це все розливало довкола дивні, ні з чим незрівнянні запахи, які настирливо хилили до сну. Пахощі трав, які зібрала пані Розалія, були значно міцніші, гостріші за ті, до яких я призвичаївся вдома, і, коли я тепер заплющую очі, то ніздрі мої пригадують власне їх.

Взагалі я в дитинстві полюбляв принюхуватися геть до всього, мій ніс вивчав життя, не поступаючись очам, вбираючи в себе усе, що виділяло бодай найменший запах. Особливо манила мене паста для взуття, я вдихав її, мов аромат чудесної квітки, запах бензини бив у ніздрі так наполегливо, що витісняв усі інші запахи, манив до себе й запах ацетону, різноманітних клеїв. А ще я любив стати позаду автобуса і нюхати гази, що вилітали з рури.

Коли десь неподалік прокладали асфальт, запах топленої смоли приваблював дітваків звідусюди, кожен брав до вуст грудочку смоли і жвакуляв, наче солодку жуйку. Смак живиці, що проступала на стовбурах вишневих дерев, успішно конкурував зі смолою.

Тим часом запах у пані Розалії був далеко неоднорідним, це був якийсь шалений букет запахів, з якого вдавалося виокремити пахощі полину, ясмину, валер’янки і горіхового листя.

Серед засушених дивовиж були й кажани, вужі, змії, ящірки, жаби, пуголовки.

Господиня, побачивши, як я задивляюся на її скарби, підійшла і погладила рукою жмутики трав:

– Оце чар-зілля, молодим на щастя й на весілля. А то маїв цвіт, для нещасливих вдів і сиріт. Хто його має, недолі не знає. Зір-травиця для всього годиться. На лиця червоні для любої доні, на брови чорненькі дівкам молоденьким. Грім-криця для сліпих та хворих щасниця. Зіллячком, квіттячком раннім гояться всілякі рани. Цвіти глоду для чоловічого роду, хто їх має, тому Бог силу дає. А то зілля-чаша для чорного часу, на усеньке горе звідусіль і з-за моря. Цвіт-щастя не кожному в руки дасться. Для щирих то доля, для злих – неволя.

Проторохтівши ті примівки, чарівниця підійшла до столу, дмухнула, і стіл відразу перетворився на маленький ставок, порослий густим очеретом, у якому гуляв легенький літневий вітерець. Чарівниця занурила руки у воду і хутенько виловила в намулі кількох золотистих линів. Риби полетіли у мидницю, а рудий котяра Лазар почав здирати кігтями луску з такою спритністю, мовби тільки цим лепським заняттям і перебивався все життя. Вилущивши та випотрошивши рибу, котяра кидав її у баняк з водою. Моя бабуся без слова взялася ту рибу смажити, посипавши її сіллю і сушеним зіллям.

А тим часом чарівниця змела весь очерет разом зі ставочком зі столу і застелила обрусом, з якого проростала пахуча городина – молодий часник, стрільчаста цибуля, кріп, соковиті стебельця й галузки базиліку, розмарину, шавлії та естрагону.

Ми їли смажених линів просто серед цієї зелені, і чарівниця оповідала бабуні, як застосовувати якесь там зілля.

Одного разу я був присутній при тому, як пані Розалія товкла в ступі сушену гадюку, розтирала її на порошок, потім розфасовувала по сірникових пуделочках і надписувала. За всіма її рухами я стежив із виряченими очима. Скільки моя бабця не намагалася спрямувати мою увагу на щось інше, цікавіше, притаманне нормальним дітям, я неодмінно зосереджувався на маніпуляціях пані Розалії, бо саме тут діялася казка, саме тут відбувалося диво. Саме тут бабця набиралася якихось невідомих їй досі замовлянь чи оновлювала старі. Адже замовляння, як виявилося, старіли, їх із часом доводилося відсвіжувати, вставляти бодай одне нове слово, котре заряджало енергією всі інші слова.

– Сяню, я ті прошу, не вживай у замовляннях імена святих. Та ж то бздура. Тоті замовляння зародилися так давно, що тими святими й не пахло, – радила пані Розалія.

– Але я запам’ятала їх власне так, – боронилася бабця.

– Але ж ти мусиш тямити, жи то є смішне. Ну нащо то казати: «Святий Власію, поможи…», як то є тілько покруч з Велеса, бо попи так зарядили.

– То шо й Ісуса не згадувати?

– Сяню, є замовляння дуже старі, дохристиянські, а є християнські. То власне в тих останніх звертаєсі до Ісуса, але в жоднім випадку не мож згадувати Ісуса, коли маєш когось причарувати, чи розсварити, чи з’єднати, чи випровадити в чужі світи, чи наслати або зняти вроки.

– Та я то знаю. Але ж коли то мені в голові вже стілько літ сидить, то я негодна вивітрити.

3

Коли ми відходили, чарівниця провела нас за хвіртку і подарувала мені ріжок – може, молодої козулі, може, цапка, а може, дідька.

Смак різки

Святий Миколай міг мені приносити різні подарунки, але дві речі були завше незмінні – книжка і різка. Оскільки в дитинстві і навіть у підлітковому віці я захоплювався казками, то в листі до Миколая я просив казок, і він мені їх справно приносив. Про різку, ясна річ, я не згадував, але і її святий Миколай теж не забував. Ті різки мали одну особливість – вони не нагадували галузок із тих дерев чи кущів, які росли поблизу нашої хати, отже Миколай виламував їх деінде, і мене завше цікавило, де ж такі різки проростають. Різка від святого була довга й ідеально рівна, а ще вона зі свистом розтинала повітря. Це справляло враження. Різку бабця клала на шафу, але так, аби бодай кінчик її виднівся, і, коли я бував нечемним, нагадувала, що та різка на мене чекає.

Різку зберігалося весь рік, і якщо так жодного разу мене нею не пригостили, то бабця чисто символічно вдаряла мене різкою по дупці й кидала у піч, бо ж різка таки мусила виконати свою виховну функцію. Але що у тісній хаті хрестити малого неслуха замашною різкою було незручно, то вона так і лежала без діла, а моєю дупцею гуляли тріпачка, ремінь, віник чи мухобийка. Тріпачка була виплетена з прутів і дошкуляла не так уже й сильно, як це можна було запідозрити з мого вереску, бо верещав я з великим натхненням, аби батьки чи дід із бабою не запідозрили бува, що тріпачка насправді сильно поступається ременеві. Для більшого ефекту я починав ридати на самий тільки вигляд тріпачки. Віник і мухобийка викликали в мене такі самі емоції, оскільки вони теж дуже сильно поступалися ременеві.

А проте одного разу Миколаєву різку я таки засмакував. Трапилося це після того, як бабця стала мене брати з собою до пані Розалії.

У ворожки на полиці стояли рядами закорковані пляшечки і слоїчки, я любив їх розглядати, вдивлятися в них, як вдивляються у небеса або в морську глибінь, бо то все були різнобарвні настоянки, що набирали міці на травах, ягодах, корінцях, камінчиках, жучках.

Серед колекції зілля в хаті господині було котресь, що давало змогу літати. Відьми ним натираються, сідають на мітлу або кочергу і фіуфіть! – попід хмари. У снах я не раз літав, а так хотілося полетіти насправжки.

Були там і слоїчки з різними дивовижами, як от тлінні останки святих чи просто порядних людей.

В одному слоїчкові плавали кістки святого Транквіліона, що його розіп’яв король Кий на шляху в Галич. Кістки святого розібрали його учні і передавали з покоління в покоління. Аби вони краще збереглися, їх щоразу заливали якимсь новим трунком. Тлінні останки святого славилися своїми цілющими властивостями, але не вони були під постійною загрозою, а настій на кістках, його жадібно випивали геть усі завойовники, його по краплі розпродували в корчмах, він повертав сліпим зір, глухим – слух, запліднював жінок, аби ті народжували нових мислителів, хоча вони продовжували народжувати розбишак. Крапля настою коштувала стільки ж, як бочка вина або туша кабана. І пані Розалія інколи дозволяла собі свято, продаючи крапелиночку.

Кістки у спиртовому плині не лежали ані на дні, ані не плавали на поверхні, вони мовби перебували в стані невагомості і непорушно застигли в самому центрі слоїка. Непомітно від ворожки я збовтував слоїк, і тоді кістки то піднімалися вгору, то опускалися вниз, перевертаючись при цьому, наче акробати, але завше врешті-решт займали початкову позицію. Здавалося, наче хтось невидимий там у слоїку старанно порядкує, все вимірює і зважує, мовби йому на цьому не знати як залежало. Мені завше баглося впіймати його на гарячому, але все намарно.

– А можна мені крапелиночку цілющої настоянки?

– А тобі ж навіщо? Ти ще малий. Що тобі бракує?

– Я хочу розуміти мову трав і комах.

– І ти гадаєш святий Транквіліон тобі в цьому допоможе?

– А як не він, то хто?

– Можна зварити гадюку і з’їсти гадючий росіл, тоді мова рослин і всіх комах, птахів та звірів стане такою ж зрозумілою, як наші з тобою теревені.

– А ви пробували той росіл?

– Нічого гидкішого в свому життя я не смакувала. Але діє він не довго – лише кілька днів, потім знову доводиться його пити, і так без кінця.

– А якщо спробувати настоянку на кістках святого?

– Навіть не думай.

– Але чому?

– Це небезпечно.

– Чому ж ви вділяєте її по краплі всім іншим?

– Тільки тим, для кого це вже остання надія.

– Але чим же воно таке небезпечне?

– Не можна що-небудь взяти одною рукою, аби не віддати іншою. Людина все життя тільки те й робить, що бере і віддає, бере і віддає. Мощі святого Транквіліона мають власне таку властивість – чимсь обдарувати і щось відібрати. І коли комусь дошкуляє хвороба в одному місці, а він вже не годен терпіти і шукає зцілення за будь-яку ціну, я даю йому краплю настоянки, і він зцілюється, аби за хвилю набути іншу болячку, яка йому ще не сприкрилася.

– І він потім знову приходить до вас?

– Аякже. Іншої ради нема. Щось береш, а щось віддаєш. Ти готовий віддати щось навзамін? За те, що почнеш розуміти мову рослин і комах?

Я замислився – чим я міг пожертвувати? Що я таке мав, чого б не шкода було позбутися? Але не хотілося про це думати. Мене тягло до хати пані Розалії з якоюсь нестримною силою, аж поки одного дня я таки тихенько не висмикнувся з хати й не чкурнув до чарівниці. Було мені тоді п’ять років, і перехожі, бачачи малюка, який діловито чимчикує звивистими вуличками, спинялися та питали, куди це я намірився. Та я знав, що відказувати:

– До бабці.

В нагороду отримуючи теплі усмішки, я таким робом дістався до хати пані Розалії, котра зранку завше була відсутня, бо так само, як і моя бабця, ходила на луги по зілля. Ключика вона ховала під порогом, я відімкнув двері і прокрався всередину. Тепер постала проблема, як дістати чарівний слоїчок, адже господиня, помітивши мій інтерес, переставила його високо на шафу, а мені, малому, сягнути його було неможливо. Та тільки я присунув крісло і виліз на нього, як почулися перед хатою кроки, шарудіння і голосне здивування. Я отерп. Пані Розалія повернулася і не могла знайти ключа. Я у відчаї шмигонув під ліжко і відчув себе мишею.

Врешті господиня зрозуміла, що ключ у дверях.

– Але то я стара недорайда! Забути ключа в дверях! – нарікала вона. – Добре, жи голови не забула.

Потім вона покликала кота Мацька і налила йому в мисочку молока. Кіт знервовано зиркав у бік ліжка, але від молока не відмовився.

– Шось ти, Мацьку, неспокійний, – покивала вона головою і заходилася розкладати трави на столі.

Хатою полинув п’янливий запах. Я поклав голову на руки і задрімав.

Прокинувся я від голосної розмови. Моя перелякана бабця після тривалих роздумувань вирішила, що мене можна знайти тільки тут. І вона, зрештою, не помилилася, хоча ще цього й не знала, бо я затамувавши подих, продовжував лежати під ліжком.

І тут пані Розалія пригадала дивний трафунок з ключем, а також не менш дивну поведінку Мацька, який знервовано зиркав у бік ліжка. За мить бабця уже вклякнула біля ліжка і радісно гукнула:

– Є! Ану вилазь, збиточнику!

– А не будете бити? – розплакався я, відсовуючись до самої стіни.

Бабця, бачачи, що інакше мене не дістане, обіцяла, що най вже так і буде, ременем мене цього разу не почастує.

Та коли ми вернулися додому, бабця сказала:

– Ану скидай штани!

Я став лементувати:

– А ви ж обіцяли.

– Обіцяла, що не почастую ременем, а різочку святого Миколая мусиш таки засмакувати.

Хльоскання різки по голій дупці незабутнє враження. І хоча то був один-єдиний раз, але він витіснив з моєї пам’яті усі інші випадки, коли по мені гуляли тріпачки й ремені. Біль від її ударів був не схожий на жоден інший – гострий і обпікаючий, він миттєво пронизував усе тіло, та так, що я аж захлинався криком, болем і повітрям, а потім ще довго чіхався і катулявся по підлозі.

Звідтоді я завше зиркав на різку з острахом, не відважуючись навіть торкнутися її пальцем. Різка в уяві моїй перетворилася на дивовижну істоту, котра жила своїм особливим життям, але залежним від мене, як буває залежною плюсква від чиєїсь крови, бо ж так само і різка мусила б час від часу дістати свій життєдайний заряд, розтявши зі свистом повітря і приклавшись до чийогось тіла. Недаремно, коли стару різку спалювали в грубці, мені вчувалося її жалібне квиління, але я не шкодував її, а завше проказував:

– Так тобі й треба.

Вишиваний світ

Скільки я пам’ятаю бабусю, вона весь час вишивала. Спочатку я не дуже звертав увагу на її вишиття, але одного разу помітив, як стара вишня, що росла в нас під вікном, щезла після того, як бабуся її вишила. Та вишня була зовсім суха, і дід не раз збирався її спиляти, але все якось руки йому не доходили. І от її нема.

Тоді я почав пригадувати, чи нічого більше не зникало, і раптом згадав, що зовсім недавно пропав здичавілий пес, який поселився на пустищі. Він так жахливо завивав ночами, що вся околиця його проклинала на чім світ стоїть. Ніхто не міг без нагляду відпускати дітей на прогулянку, боячись, що той пес скажений. На нього, щоправда, кілька разів полювали, та він був чи надто спритний, чи такий уже хитрий, бо всі ті лови пішли намарне. А вже з тиждень не було його чути. Звичайно, міг і здохнути чи податися деінде. Я заходився переглядати бабусине вишивання і на одній подушці побачив його. Тепер мені було зрозуміло – все, що бабуся вишиє, у ту ж мить зникає. Недарма ж на жодній з її вишиванок не було людей, не було й сонця, не було нічого з того, за чим можна б жалкувати.

Я не міг витерпіти, щоб не поділитися своїм відкриттям з дідом. Дід лише плечима стенув:

– Ну та й що? Я знаю про те.

– А чого ж ви мені не сказали?

– Все якось забував. То те, то се… Забував.

Потім глянув на мене з теплою усмішкою і додав:

– Ну добре. Вповім тобі, що знаю. Отже, то було відразу потому, як совєти прийшли до нас вдруге… В нас тоді почалися арешти. Людей щоночі вивозили на Сибір. Тюрми були забиті. Молодь кинули на фронт, без підготовки, без спорядження. Кинули просто на танки… Боже, скільки їх тоді лягло!.. На галичан дивилися знаєш як… Найменша підозра – і ти в цюпі. Так і мене арештували. Бабуся наша не могла собі місця знайти від жалю. Ходе, бідна, під тоту тюрму та все визирає, чи мене не побачить. Ото раз так із туги сиділа вона ввечері та й взялася вишивати. З голови їй не йшла в’язниця, вона й почала її вишивати. Вишила вона мури довкола, вишила сторожу і собак. Скінчила шиття якраз серед ночі… А в невільника який сон? Лежимо та й думаєм про своє, сон не йде. Коли це раз – ніби все завалилося. Ні стін, ні мурів – лежимо серед двору. Гей, як ми то зметикували, то давай драпати хто куди… Ну тюрма зникла, але ті, що нас посадили, зісталися. Мусили ми ховатися. Хто молодший, до лісу пішов, а старші – на села та хутори. Тоді й ми в село перебралися. Отаке-то… Щоправда, ми з бабунею не відразу здогадалися, що то через її вишивання. Різне думали. А люди говорили про Матір Божу, що то вона над нами змилувалася та й вирятувала чудом з неволі… Але йде час, а я дивлюся – нема нашого кота. «Cяню, – кажу, – де то наш Мацько подівся, що його не видно?» Коли глип – а лежить на столі вишивка, і якраз наш Мацько вишитий. Тут мені в голові щось як би свінуло. «Ану, – кажу, – Сяню, чи не була би-сь така ґречна, аби тото вишиття попороти?» А вона: «Що в тебе за забаганки? Я стільки над ним сліпала, а ти мені хочеш знищити?» Ей, думаю, що буду бабу слухав! Узяв ножиці та й споров. Тільки-но останню нитку висмикнув, як чую – мняв, мняв! Є наш Мацько! Та й, видно, голодний, бо як уздрів молоко в мисочці, то так і кинувся. «Ну, – кажу, – Сяню, ото маєш цурис! Виходить, що ти не вишиєш, то те й пропаде». А вона не вірить, сміється з мене. Ну, добре… Прошу я тоді, аби вона вишила пугало, що в нас на городі стирчить. І що ти гадаєш? Вишила вона пугало, дивиться – а його мов корова злизала! Ну, тепер уже переконалась, яку має здатність. З тих пір стереглася, аби чогось не вишити такого, що шкода було б, аби пропало.

Як потім виявилося, не тільки ми з дідом, але й сусіди дізналися про це… гм… обдаровання моєї бабусі. Кожен почав пригадувати, чи не завдав якої прикрості пані Сяні, бо ану ж вона розсердиться та візьме й вишиє. А Дзюньо відразу пригадав, що колись із нашого курника півня поцупив. Набравшись хоробрості, прийшов до бабуні і у всьому признався, ще й приніс за того півня гуску. Він так вибачався, що бабуня милостиво пробачила йому той гріх. Правда, за гускою на другий день прибігла пані Сусликова, бо то була її гуска, але настрій Дзюня від того не погіршився. Найцікавіше те, що та сама гуска знову до нас повернулася. Принесла її пані Сусликова і сказала:

– Пані Сяню, візьміть си тоту гуску, але я вас дуже прошу, чи не буде ваша ласка вишити ще й мого чоловіка. Бо тая п’янюга мене в гріб заведе.

А треба сказати, що кого-кого, а п’яниць моя бабуня мала за останніх людей і, не довго роздумуючи, взяла і вишила пана Суслика, і що ви гадаєте? Не минуло й тижня, як пані Сусликова прибігла з другою гускою просити, щоб її чоловіка назад повернули.

– Що ви мені голову морочите? – відмахнулася бабуся.

Але моя мама помацала гуску і сказала:

– Чим-бо то її начинити? Гречкою чи рисом?

– Не буду я пороти вишиття, – буркнула бабця.

– Рисом і грибами, – порадив тато.

– Бійтеся Бога, – захлипала Сусликова. – Хто я тепер? Ні вдова, ні дівка!

– Мені здається, що ви вдова, – сказав дідо.

– Ну, то хто мені її заріже? – спитала мама, переводячи погляд з тата на діда.

– А щоб мене та гуска вбрикнула, то я не буду пороти вишиття! – заклялася бабця.

– Е-е, буду я панькатися – різати! – скривився тато. – Оно візьму сокиру – чах-чах і капут.

Тим часом бабуня розправила на столі полотно:

– Ну, подивіться – та ваш чоловік вийшов як намальований! О, бачите, навіть ноги йому покривила, аби видно було, що п’яний. А тепер я це маю знищити?

– Сокира в сінях під сходами, – сказав дідо. – Хотів я її нагострити, але забув.

– Зараз нагострю, – потер руки тато і подався в сіни.

– Якби цю гуску начинити по-хінському, то ви б і пальці поковтали, – правила своє мама.

– Не люблю я хінців, – процідив крізь зуби дідо.

Коли діда вистежили й знову запроторили до цюпи, то був там начальником якийсь чоловік, котрому казали Китаєць. Він мав розвагу викликати серед ночі когось із політичних і тримати струнко до самого рання. Через те дідо, вичитавши щось нове про хунвейбінів, не раз приказував:

– Як буде війна з хінцями, то я перший на охотника ся зголошу. Маю до них спеціяльний інтерес.

Китайцям, однак, неймовірно пофортунило, бо мій дідо вмер ще до прикордонного конфлікту.

– Мій чоловік не був аж таким поганим, – нюняла Сусликова. – Часом, було, за водою піде чи там до крамниці… за молоком…

– Е-е, – махнула рукою бабця, – де моє не пропадало!

І таки спорола вишиття. Другого дня пан Суслик набрався, як жаба мулу, і товк пані Сусликову за те, що дурно стратила аж дві гуски.

Моя бабця висунулась у вікно і закричала:

– Ти, драню! Як не перестанеш, то зараз тебе знову вишию! А тоді ще дві гуски пропаде!

Суслик розкрив рота, щоб відгризтись, але, попри туман у голові, зметикував, що ліпше промовчати.

Ми саме обідали. Мама таки начинила гуску на хінський манір, а дідові вповіла, що то за старосвітським переписом. Дідо смакував і прихвалював:

– Е, що не кажіть, а таки українська кухня найліпша в світі. Вже тілько за те, що ми видумали ковбасу, заслужилисьмо вічную пам’ять. Але хто про те нині знає?… Ото, Юрцю, вчися, аби-сь був мудрий і щоб нагадав світові, що він за ковбасу у великім боргу в нас.

Ну, то я вивчився та й тепер нагадую. Така в мене була бабуня, царство їй небесне, бо останнє, що вона зробила, – це взяла та й вишила себе.

Аґрест

У моєї бабусі було дві колєжанки, мешкали вони разом у будиночку на Каспрівці не надто далеко від нас, та що були старенькими, то сливе не потикали носів з хати. Але бабуся ніколи не забувала провідати своїх подруг і деколи брала мене з собою. Мама називала їх тітоньками і кожного свята, коли пекла що-небудь смачненьке, розраховувала й на них. У таких випадках мама виряджала мене на Каспрівку запросити тітоньок до нас на обід, чи на Різдвяну вечерю, чи на Великодній сніданок. Попоїсти обидві панії любили, а тому ніколи не пропускали такої можливості й приходили до нас із гостинцями і свіжою колекцією різноманітних пліток.

Одного дня мама послала мене сповістити тітонькам прикру новину. Коли на мій дзвінок відчинилися двері, писклявий голос тітоньки Люції на хвилю оглушив мене.

– Олімпцю! Ти тільки подивись, хто до нас прийшов?!

Вона важко дихала, заковтуючи повітря, а з кишень її широкого квітчастого халата стирчали волічка і шпиці. Тут же появилася і її сестра у такому самому халаті і теж із в’язанням.

– О! Як ти виріс! Тебе й не пізнати!

Мене посадили на канапу і стали вгощати чаєм із тістечками. Я пив чай і не знав, з чого почати, а обидві тітоньки навперебій ділилися враженнями від мого візиту, не перестаючи увесь цей час перебирати шпицями. Нарешті я проказав:

– Мене послала мама…

– Ах мама! – невідомо чого зраділа тета Люція. – Та чи ти не Cофійчин синок? – а коли я кивнув, ще більше зраділа: – От бачиш, я ж казала! А ти подумала, що то синок Люсі. Я ж тобі казала, що він на Люсю зовсім не схожий.

– І як я не помітила, що в нього очі чисто як у Софійки?… Ага, то чого тебе мама послала?

– Мама послала сказати, що бабуся вчора в ночі…

– Ой! – перебила тета Люція. – Наша дорогенька Сяня! Ну-ну, оповідж нам, як вона поживає. Давненько ми з нею не бачились. Хіба зо три тижні…

– Місяць тому, – уточнила тета Олімпія. – Вона до нас приходила. Пам’ятаєш? Ти ще тоді перестудилася.

– Ага-ага… Ну-ну, синочку.

– Бабуся вчора на городі поралася аж до вечора…

– Та певно! Сяня! – підморгнула тета Люція тітці Олімпії. – Де б вона спокійно посиділа. Як мурашка, все життя.

– Вона хотіла викорчувати кущ аґресту, – намагався продовжити я.

– Аґрест? – насторожилась тета Люція, і руки її завмерли. – Так-так, це вона для нас… Ми ж її просили, бо у вас такий гарний аґрест! Хочемо й собі посадити. Минулого року твоя мама вгощала нас неймовірним аґрестовим варенням з вишневими листочками.

– Ми вже думали, що забула, – додала тета Олімпія.

– Е-е, та щоб Сяня забула! – замахала руками тета Люція. – Сяні зайвий раз ніколи нагадувати не треба… тілько, я си такво міркую, де ми того куща посадимо, Олімпцю?

– А під парканом.

– Хіба не з того боку, де ті Паращуки! Там дітиська все повисмикують.

– І то правда. Тоді з другого боку.

– А там авта їздять. Весь аґрест буде в порохах.

– Тоді просто під вікнами.

– Ой, на моїх жоржинах!

– Ти забула, Люційко, що хлопчик не договорив про…

– Ах, так-так… – засміялася тета Люція. – Яка ж то файна дитина! Прийти аж із Софіївки, аби нам сказати, що Сяня для нас вже того куща викорчувала! Може, ти його заодно і приніс?

– Ні, бачите, коли бабця потягла за той корч, то її раптом заболіло в грудях…

– Ой, Боженьку! – сплеснула руками тета Олімпія. – Бідолашна! А я тобі казала, Люційко, не двигай тої шафи сама. Нам, старим, вже не до тяжкої роботи.

– Ну, Олімпцю, коли часом треба… Тая шафа тут як більмо на оці. Тільки місце займає.

– То що її – викинути?

– А нащо нам дві шафи?

– Як то нащо? Нас же дві – і шафі дві… Дитинко, може, тобі ще чаю?

– Ні, дякую… Я вже буду йти. Мушу ще до стрийка заїхати.

– До Славця? – запитала тета Олімпія.

– Де там до Славця?! – заперечила тета Люція. – Славцьо до Калуша перебрався… Певно до Мироська.

– Або й до Мироська, – погодилася тета Олімпія. – Він вже дідо став. Не чула? Має внучку.

– Диви-диви, як то час минає. Ше недавно казав, жи він ся Мивосько називає, а нині вже внуків бавить. Але чому я про то ще не чула?

– А я тобі забула сказати, що бачила Гафійку, а вона говорила з Лісовською, а та їй сказала, що пан Кужеля одного разу здибав свого кума, котрий з Мироськом працює, і той йому вповів, що у Мироська внучка.

Я зиркнув на годинника й підвівся з канапи.

– О, ти вже йдеш? – здивувалася тета Олімпія.

– Так… Мама просила, щоб я не затримувався.

– Може, ти з нами пообідаєш?

– Ой, ти не доказав! – схаменулася тета Люція. – Ти не доказав, чи Сяня викорчувала той кущ, чи…

– Ну що ти, Люційко! Як можна? Її заболіло в грудях!

– І справді! Яка ж я… То як вона чується, дитинко? Бо викорчуваний кущ може всохнути, його треба знову прикопати…

– От бачиш, яка ти – все про аґрест та про аґрест, – дорікнула тета Олімпія. – Сяня ж старша за нас. Де їй кущі корчувати?

– Тому я й питаю, як вона чується.

– Їй стало погано, – ледве вдалося мені вклинитися у їхню розмову. – І вона… вона… – тут у мене потекли сльози.

– Ой, коханий! – вигукнула тета Люція. – Та не плач! Бог із ним, з тим кущем! Велика біда! Іншим разом викорчуєте. Нам не спішно, правда, Олімпцю?

– Певно, що так. Не переживай. І заходь до нас частіше. Передай привіт усій родині. А бабці скажи, що ми її обов’язково провідаємо.

– Так-так, – підхопила тета Люція, проводжаючи мене до дверей. – Ми обов’язково, чуєш, обов’язково навідаємося.

– І самі той кущ заберемо.

– Передай Сяні, що ми живі і здорові. Скажи, що ми її цілуємо.

– Ми принесемо їй порічкове варення.

– Так-так, це чудове варення. За рідкісним переписом.

– Ой, Люційко, а ти дала з собою хлопчикові наших тістечок?

– Наша Сяня! Хто б подумав – сама пішла корчувати аґрест!

– Люційко, тре було йому тістечок дати. Дитинко! Ти забув тістечка!

– І передай, щоб вона пила глід! Це дуже помагає!

Останні слова догнали мене, коли я вже зачиняв хвіртку. Я помахав їм рукою, а вони ще довго стояли на порозі, теж мені махаючи руками і посилаючи повітряні цілунки.

Я ніколи не забуду наших милих тітоньок і шкодуватиму, що замало з’їв мигдалевих тістечок, але що було робити – я квапився, бо мусив ще забігти до стрийка, щоб і його повідомити про смерть бабусі.

У вічнім полоні Різдва

Різдво для мене овіяне чаром казки і магією дійства, бо ж усе, що робилося напередодні свята в хаті, мало свій потаємний сенс, який розкривався пізніше, але мені, малому, баглося розгадати його вже, негайно, і я до всього приглядався, усе пильно вистежував, аби не пропустити найважливіших моментів, на які чекалося цілий рік. Одне лише усвідомлення того, що ТЕ Різдво більше ніколи до мене не повернеться, напоює мою душу солодким вином печалі.

1

Приготування до свята починалися за тиждень. У ті дрімучі часи усе треба було «діставати», навіть селедці були дефіцитом, не кажу вже про м’ясо, яке хоч на базарах і продавали, але було воно дорогим, і купувала його хіба партійна номенклатура. На щастя, мій татуньо був зубним лікарем. Не знаю, чи подібні зубні лікарі збереглися як вид, бо мій татуньо був унікальним дантистом. Він чесно працював на саму платню, а коли пацієнти приходили до хати, лікував задармо. Пацієнтам це так сподобалося, що не було ані буднього дня, ані свята, аби не приперлися зі своїми болячками, і то не тільки зубними. Врешті це маму знервувало і вона поставила татові ультиматум: або він буде щось брати, або хай приймає пацієнтів у сараї. Моя мамуся скінчила торгово-економічний і, працюючи на продуктовій базі, набагато краще тямила в бізнесі. Тато, заламуючи руки та виголошуючи патетичні слова, погодився, але теж виставив свою умову: грошей брати не буде, ну, не може і фертик.

– Добре, – сказала мама, – бери яйцями, м’ясом, чортом лисим, але щось бери, бо як поцьмакати над гускою, то ти тутечки, а як щось до хати принести, то ніц!

І почав татуньо брати яйцями, курми, гусьми, качками, індиками, рибою, телятиною, свинятиною, салом, бульбою, гречкою, цибулею, сушеними ябками, горіхами, медом, церковними свічками, шкарпетками і дошками. Але не подумайте, що наша хата перетворилася на склад, бо тато брав, але пацієнти не дуже хтіли давати. Вони просто різко змаліли, так змаліли, що ми їх не дуже й бачили. І тоді тато гордо ходив по хаті і казав:

– Ха!

– Зате спокій в хаті, – тішилася мама.

Але не минуло й півроку, як пацієнти знову повалили що дурні до тата і то не з порожніми руками, вже їм досить було дармових лікарів, після яких пломби випадали за місяць, золоті коронки, зіскочивши, потрапляли в горло, і доводилося після цього какати в мисочки, тарілочки, відерця, а чи просто на газетку, і хворіти на золоту лихоманку. Справа в тому, що тато ставив пломбу навіки. Людина вмирала, і пломба була на місці. А якби вилетіла, то тато давав гарантію, що зробить нову безкоштовно. Але не було жодного випадку, аби татова пломба вилетіла чи якусь коронку хтось заковтнув.

Саме завдяки цьому наш святковий стіл був значно багатшим за сусідські.

За тиждень до свят м’ясо заливали маринадом, і щоразу відбувалася дискусія щодо кількості соли. Дідусь мав свій рецепт, тато – свій. Перемагав дідусь. Щодня хтось із них заглядав до маринаду, вмочував палець, пробував на язик і замислювався. Дідусь – задоволено, тато – з ознаками сумніву.

Бабуся і мама цей процес ігнорували, вони були зайняті випіканням солодкого.

Для борщу з вушками заквашувала бабця буряки. Добре їх вишурувавши, чистила, краяла на тоненькі плястерки, вкладала до слоїка і заливала ледь теплою водою. Зверху клала скибку житнього хліба, слоїк зав’язувала марлею і ставила в теплий кут. З дня на день барва бурякового квасу ставала усе насиченішою і схожою на вино. На четвертий-п’ятий день бабця усувала піну і зливала до чистих пляшок рубіновий бурячаний квас. У щільно закоркованих пляшках у холодному місці він міг зберігатися кілька місяців.

Різдвяний борщ був пісним і готували його на ярині – салєрі, петрушці, моркві, порах, цибулі. Крім цього, мама додавали чотири покраяні буряки, перець духмяний, перець гіркий, кавальчик стручка пекучого перцю та лавровий лист. В окремому баняку варилися сушені гриби. Потім обидва вивари, проціджені через ситко, з’єднували, а в самому кінці доливали бурячаний квас і досипали дрібненько посічену, засмажена до золотистого кольору цибульку.

Цей борщ завше вражав усіх наших гостей своєю неймовірно червоною барвою, рідко котра господиня могла домогтися такої барви і такого смаку. В тарілці на дні лежали маленькі пухкенькі вушка з грибами, а на поверхні зблискувала цибулька в сузір’ї позліток олії. Борщ був щедро наперчений, і кожен гість після першої ж ложки відкривав розпашілі вуста та проказував: «Ого!»

І тоді вже встрявав мій тато, сідлаючи свого улюбленого коника:

– А що ви думали? То ж козацький борщ!

І тут він неодмінно брав до рук повість Євгена Гребінки «Чайковський», що лежала в такі хвилі напохваті, і зачитував те місце, де козаки вгощали німця своїм борщем. Бідний німець після першої ложки просився, аби його ліпше застрелили, як має прийняти такі муки.

Але найбільшою атракцією для мене було вудження шинок, шпондерків і ковбас, яке тривало весь день. Дід будив мене зранку, щойно батьки пішли на роботу, бабуся напихала мене вареними яйцями, манною кашею, і це був рідкісний випадок, коли я з’їдав усе дуже швидко, щоб не запізнитися і щоб дідусь не почав розпалювати вогонь без мене. Після сніданку ми йшли пиляти колоди, потім дідусь колов їх на дрова і сортував, відкладаючи набік горіхові, вишневі та яблуневі, якими завершував вудження. Ця складна наука потребує практики, теорія тут вихідна. Тільки на око можна визначити, чи достатній жар, чи не засильне полум’я і чи варто вже виймати завуджене м’ясиво.

Потім ми викочували велику залізну бочку, ставили її в кутку городу й обкладали знизу землею та снігом. Від бочки викопували рівчак, який зверху накривали увігнутим бляшаним дашком, утворюючи руру, яку з боків так само обгортали землею і снігом. Багаття розпалювали біля самого отвору рури так, аби полум’я не сягало бочки, а м’ясо тільки задимлювалося.

Заки ми готували все це, бабуся обгортала марлею кожен кавалок м’яса і обмотувала ниткою. Сусідка пані Жуковська для цієї мети зберігала старі шовкові панчохи, якими хизувалася перед війною, і тато мій завше кепкував з того, якими присмаками могла ушляхетнитися її шинка, завуджена в панчохах її молодості. Інколи він гукав через паркан:

– Пані Жуковська! Як вам забракне панчіх, радо позичу вам свої шкарпетки!

На що пані Жуковська – в китайському шляфроку, вбраному поверх куфайки, – відгукувала:

– Та певно, як ви пан дохтір, то можете си в марлі вудити, а я бідна схурована кубіта, я марлю тримаю на чорний день. Але шо ви маєте до моїх паньчіх? Та мої паньчохи чистіші за вашу дохтірську ярмулку. Та я ше їх за Польщі випрала в таких порошках, жи нині вдень зі свічков не знайдете! Та вони в мене пахнуть, як шлюбний вельон!

Час від часу ми підкидали дрова і йшли грітися в сарай, а там сідали на колодах і під кудкудакання курей та похрумкування кролів я слухав дідові пригоди.

У Першу світову дід попав до царської армії, бо Волинь тоді ще належала Росії, а коли спалахнули визвольні змагання, подався до гайдамацького куреня «Не журись!». Курінь вславився своєю відчайдушністю і якоюсь містичною зневагою до смерті. Вважалося особливою ознакою хоробрості розібратися навіть серед зими до пояса і мчати верхи в атаку з оглушливим криком: «Слава!».

Одного разу видали гайдамакам новеньку уберю – чорні розшиті жупани, лискучі чоботи, білі сорочки і чорні шаровари. Любо було подивитися на цю красу. І чи знайдеться ще якийсь народ, крім українців, який би так запаморочливо шанував красу, щоби здатен був віддати за неї своє життя? Гайдамаки тішилися одностроями, як малі діти, пуцували чоботи на ґлянц, поправляли шлики, підкручували вуса. І от серед осени, серед сльоти і мжички, гайдамаки у своїй розкішній убері пішли в пішу атаку. Під ногами чвакала багнюка, чоботи з підківками слизькали, бризки летіли на всі боки. Вдарили кулемети. Пролунала команда «Лягай!» Але куди в біса лягати? В болото? Ні один не ліг. Кулемети били, гайдамаки покотом падали в болото, але вже мертвими. А живі продовжували бігти на ворога, обережно обминаючи калюжі, перестрибуючи з пагорба на пагорб. Врятувала їх тільки атака стрільців, а то б усі так і лягли покотом.

– Дідусю, – дивувався я, – а чому ж ти не ліг?

– Та як?! В новісінькім однострої?

– А якби тебе вбили?

– Та й що?

– Як то що? А мене б тоді теж не було!

– Гм… Бач, я й не подумав.

Найскорше знімали ми сало і шпондерки, за ними ковбаси, а шинки та полядвиці трималися до останку, аж поки не верталися з роботи батьки, і наставала саме та хвиля, яку я обожнював. З розчервонілими радісними обличчями ми зносили до хати вудженину. Бабця з мамою розгортали м’ясо, обнюхували, роздивлялися з усіх боків, а потім кожному втинали по тоненькому паруючому плястеркові – бо ж піст! – і всі пробували, плямкали вустами і казали свою думку. Витончені смаки гурманів виявляли чи то надмір соли, чи то обмаль вишневих полін, чи то брак селітри, чи то забагато жару. Ну, не було так, аби хтось не зробив зауваження, але висновок завше був радісним – вудженина смакувала знаменито. Досить сказати, що не смакувала вона мені ніколи так, як у той день, коли ми її вудили. Усе, що я потребував від свята, це тих кілька плястерків вудженини, про яку я на всі решта днів забував, а ще – печиво.

2

Млосний дух дріжджового тіста, яке вистоювало в покою біля грубки, забивав памороки, я тихцем прокрадався до миски, ледь-ледь прохиляв полотняного рушника і дивився, як воно росте, жадібно вдихаючи п’янливий пах. Солодкого пекли неймовірно багато – щонайменше чотири струдлі (маківники), пірник (медівник), перекладенець (пляцок, перекладений бакаліями, по теперішньому сухофруктами), пекли пампухи з варенням із рожі та вергуни (хрусти), які я любив найбільше, коржики у формочках з кремами різних кольорів, смак їх досі не вступився з мого писка, і я продовжую нести на своєму піднебінні повітряну легкість кремів – цитринового, помаранчевого, мигдалевого, вишневого, горіхового і трускавкового. Випікали великий сирник, якого потім обмащували чоколядою, його не треба було їсти, він сам розпливався в роті і миттю зникав, розчинявся у слині. Маленькі рогалики з мармулядою чи конфітурою і печиво з перемолотих шкварок не претендували на особливу позицію в ієрархії солодощів, але найбільшою їхньою заслугою було те, що зберігалися вони найдовше.

Їли ми всі ці скарби в суворій послідовності. Першими мусили зникнути пампухи, бо за день-два вони черствіли й втрачали свою привабу, водночас із ними мужньо йшли на страту коржики з кремом. Неодмінною радістю передсвяткових приготувань було лизання макогона, яким мама розтирала креми. Кликати мене не треба було, я прибігав відразу, щойно долинав до моїх вух той характерний шурхіт макогона стінками макітри, яку мама затискала колінами. А ще я любив тримати макітру за береги, але так, щоби на великі пальці налипав крем.

Проте імператором усіх смаколиків був безперечно горіховий торт з трьома ґатунками кремів і трьома ґатунками коржів. Він просто давив своєю монументальністю і шляхетністю, адже участь у його прикрашуванні брав мій дідусь, а що головне – залучав і мене. Ми вирізали з сушених слив і абрикосів зірочки та хрестики і викладали ними поверхню торта, зайве казати, що всі обрізки тут же поглинав саме я. Дідусь чомусь байдуже дивився на цю мою маленьку слабість. А ще ми мали в своєму розпорядженні кольорові цукати – помаранчеві, цитринові, кабачкові, гарбузові і – не повірите – баклажанові.

Цукати готували заздалегідь. Шкуринки цитрусових, нарізані соломкою, кубики кабачків, гарбузів і баклажанів, засмажені в цукрі й підсушені, зберігали в слоїках. І то, власне, був найбільший скарб мого дитинства, скарб, яким я завше марив. Але трагедія мого дитинства полягала в тому, що цукати замикали в креденсі під ключ разом з горілками, винами, коньяками, ромами, лікерами і, звісно ж, бакаліями. Ключ мала тільки мама, а берегла вона своє багатство не лише від мене, а й від татуня, бо він – щира душа – міг би пригостити якоюсь заморською плящиною першого-ліпшого пацієнта.

Та, виділяючи цукати для торта, мама не ставила перед нами їх цілими слоїками, а йно по кілька з кожного виду. Її невитончений торгівельний смак протестував проти того, аби ми й з цукатів майстрували якісь картинки, бо ж тоді неодмінно з’являлися б обтинки, але дідусь завше був на моєму боці і переконував маму, що цукатів замало. Можете собі уявити, яким розкішним був викладений на торті напис «Христос ся рождає!»

Зразу ж у хвилю своєї появи печиво замикали в креденсі. Особливо це стосувалося коржів, які чекали свого часу, коли їх перемастять і оздоблять, а що пекли все це впродовж кількох днів, то запахи, які долинали звідти, не давали мені спокою. Тому найбільшою моєю мрією було відшукати казкового ключа й відімкнути креденса, і я справді намагався знайти його, але пошуки мої були марні. Тоді я вдався до хитрощів.

Задня стінка креденса була з фанери, прибита маленькими цвяшками, а що креденс стояв не упритул до стіни, а впирався в плінтус, то залишалася цілком пристойна щілина між фанерою і стіною. Одного разу, коли дідусь і бабуся подалися разом на базар і лишили мене самого, я підважив фанеру, просунув руку і намацав вергуни. Одного за другим я порятував їх від того мороку, в якому вони гибіли, і видобув на світ Божий, сховавши під своїм ліжком. Наступного дня, ставлячи в креденс чергового пляцка, мама зауважила, що вергунів малувато, і вчинила алярм. Сімейна нарада одноголосно визначила, що причиною тут миші, тато з дідом відразу заходилися ставити полапки. Причому тато свої, а дідо свої. Справа в тому, що дідусь майстрував полапки сам, але тато чомусь їм не довіряв і ставив куповані в магазині. І ті, і ті полапки справлялися із завданням цілком добре, але мисливці ніколи не могли дійти згоди, котра ліпша.

Та як на те мишей на ту пору в нас у хаті не водилося, і я почав гарячково роздумувати, як врятувати ситуацію, і не намислив нічого мудрішого, як спробувати випросити мишу в сусідів. Син пана Суслика, малий шмаркатий Ясьо, зачувши, чого я потребую, відразу поцікавився:

– А со дас?

– Жука з рогами в пуделочку.

– Насо мені зук з рлогами в пуделоцку? Со я його – буду їв? А насо тобі миска?

– То не мені, а бабці. Вона мишку висушить, розітре на порошок і буде ним лікувати падачку. Може, я тобі винесу кєцик хліба зі смальцем і шкварками?

– Два кєцики, – сказав Ясьо.

– Я не зможу винести аж два кєцики, бо шо я бабі скажу?

– Тоді не дістанес миски.

– Та ж ви їх все одно повикидаєте на смітник.

– Нє, Мацько з’їсть. Знаєс, як він мисок любить?

– Добре, дістанеш кєцик і одну мандаринку.

Мандаринок Ясьо в житті не бачив, але чув про них, і очка в нього відразу зблиснули щастям.

– Давай, неси… – та не встиг я ще й на пару кроків відбігти, як він мене спинив: – Юрлик! Візьми дві мандарлинки, я тобі дві миски дам!

Дві миші – не одна. Понадто, що й дві полапки було наставлено, і якби мишу на ранок знайшли в чиїсь одній, то це могло б загострити ситуацію.

Мандаринки лежали нагорі в креденсі, і їх від мене не ховали, бо то були саме такі мандаринки, яких я не любив – солодкі. А я любив кислі. Я сховав дві до кишені. Потім я попросив бабцю насмарувати мені хліба шкварками, прихопив картонне пуделочко і побіг знову до Яся. Ясьо сидів на сходах і бавився здохлою вороною.

– Юрлик, а хоцес ворлону? Цотирли мандарлинки! То як задурлно.

– Нашо мені твоя здохла ворона?

– Бабцю напудис. Покладес їй на крлісло, вона сяде і – як закрлицить! Знаєс, скільки сміху буде? А цо такий кєцик тоненький? Я люблю, сцоб грлубий був. А ворлону, Юрлик, мозна так само висусити, рлозтерлти на порлосок і пані Зуковській підсипати до зупи.

– Ти спочатку мишей покажи.

Ясьо запхав руку в кишеню курточки і витяг двох нещасних худющих мишенят. Кожне з них мало перебитого полапкою хребта, а на кінчиках носиків червоніли крапельки крови.

– Миски – перлса кляса!

Я наставив пуделочко, і мишенята скотилися з долоні Яся на дно пуделочка, потім та сама долоня взяла кєцик хліба і відразу ж відправила його до писка. Мандаринки я поклав біля ворони і рушив до хати.

– Завтрла будуть свізі миски, – сказав Ясьо, плямкаючи. – Прлиходь.

Далі настала відповідальна хвиля – яким чином мишок покласти у полапки. Та щілина, якою я добував вергуни була надто вузька, аби можна було витягти через неї полапки. Та коли врешті бабуся подалася до магазину, а дідусь заходився біля кролів у сараї, я знайшов спосіб. Понад дверцятами креденса було дві шухляди. Одну з них я витяг повністю, опустив на підлогу, і перед моїми очима відкрився весь казковий світ ласощів. На мить я забув, по що заліз до креденса, і рука моя вже потяглася, було, до коржика, але я вчасно схаменувся і витяг першу полапку. Я поклав її на підлогу, вдарив по ній паличкою, і полапка затраснулася з таким виляском аж підскочила й перевернулася. Підняти металеву скобу і запхати під неї мишку виявилося непростою справою, і мої маленькі пальчики з цим ділом ніколи б не дали ради. Тоді я наступив на край полапки ногою і підважив скобу паличкою. З дідовою полапкою я так і не зміг упоратися і поклав мишку поруч, буцім вона від удару відскочила.

Увечері мама відчинила креденса і побачила аж двох мишок.

– Ага, – втішилася вона. – Таки попалися!

А наступного дня у двері пролунав стукіт. Бабця відчинила. На порозі стояв Ясьо з цілою гірляндою мишок, насилених на жилку.

– Миски! – радісно сповістив Ясьо. – Я їх з цілої вулиці позбирлав.

– А то нащо ти сюди їх приволік? – обурилася бабуся. – Ану забирай то свиньство!

– Пані Сяню, та то миски! Ви їх висусите, рлозітрлете на порлох і будете лікували падацку. А мені два кєцики хліба зі смальцем і п’ять мандарлинок.

– То ти, шибенику, таке видумав? – гукнула до мене бабуся. – Щоби я падачку мишами лікувала? Я тобі що – відьма? – І знову до Яся: – Ану язда мені з хати! Занеси той скарб своїй мамі, най тобі голову полікує!

– Та, пані Сяню, вцола були такі дві мацьопуські миски, і ви взяли, а нині ціла купа таких великих мисок, а ви не хоцете!

Але бабуся вже не бажала слухати і, виштовхавши Яся, затраснула двері. Я стояв, потупивши очі.

– Ага, – сказала бабуся, – то от які то мишки в креденсі ґрасували!

Довелося признатися у свому гріхові.

– Бабусю, я вас буду слухати цілий тиждень, якщо ви мамі не розкажете, – закінчив я свою сповідь.

– Два тижні! – сказала бабуся.

І я скорився.

3

Апогей приготування до свята наставав у день Святого вечора. Цього дня ліпили вареники з картоплею, капустою, вушка з грибами для борщу, крутили голубці з тертої бульби, а я пильно рахував кількість страв на столі, аби не було менше дванадцяти. До мого обов’язку також належало вистежування першої зірки – то був знак, що можна сідати до столу.

На вечерю до нас приходила тета Амалія, бабина сестра, та обидві бабусині подруги пані Люція і пані Олімпія, і тоді нас ставало восьмеро – парне число, а якби було непарне, це віщувало б чиюсь смерть. Тета приносила у великій коробці ще й своє печиво, і я не міг втерпіти, аби не зазирнути туди. Тета пахла нафталіном і серцевими краплями. Бабусині подруги приносили варення з рожі, цвіту акації, цвіту кульбаби й волошки, сидр з квітів бузини, що пінився, мов шампан, і наповнювали нашу хату рясним щебетом.

Коли бабця померла, нас стало семеро, і тета до столу вже не сідала, щоб не було непарного числа, вдаючи, буцім у неї болить голова. Вечеряла вона на кухні. Потім помер дідусь, нас стало шестеро, і тета знову вечеряла з нами за столом. Обидві бабусині подруги зів’яли одна за одною серед спекотного літа. А незабаром померла і тета, нас стало троє, і тоді батьки почали запрошувати на вечерю одну добру східнячку, котра мешкала неподалік, була вдовою і вечері не готувала, бо не вміла. Вона виявилася вдячною слухачкою всіх татових історій. З кожним роком тато що-небудь дофантазовував до своєї бурхливої біографії, ми з мамою з усмішками перезиралися, але сусідка все так надійно протягом року забувала, що вислуховувала ті історії, наче вперше.

Коли вона померла, стало нас знову троє.

А коли померли мама і тато, я втратив лік.

Станіславівські оповіді

Приблуда

Він з’явився обідньої пори на нашій маленькій околиці, де всі мешканці добре зналися між собою, і тому з’ява цього чужинця викликала неабияку цікавість, понадто що на вигляд він був дуже дивакуватий: уявіть собі довготелесого чолов’ягу в старому капелюсі з широкими крисами, в сірому приношеному пальті, що сягає сливе до самої землі, в мештах стоптаних і загнутих носками вгору, вкритих присохлим болотом і пилом, та ще й зашнурованих різноколірними шнурівками, обличчя його довгасте, заросле обсмиканими ріденькими вусиками і такою ж борідкою, попелясте волосся густими патлами спадає на плечі. А погляньте лишень на його очі – се диво якесь Господнє, а не очі – сиві й смиренні такі, ну чисто святий з ікони, та й годі. Йде і костуром підпирається.

– І що воно за приблуда? – похитували головами жінки, а чоловіки неприязно зиркали на непрошеного гостя і буркали:

– Хай начувається… Аби-но щось пропало, то…

Всі чекали, що чужинець звернеться до кого-небудь із якимсь запитанням, ну хоч би поцікавиться, де тут можна попоїсти або переночувати, але той чомусь, наче німий, брів собі вуличкою поволеньки і нікому ні слова. Дітиська першими вирішили зачепити його, вони юрмою бігли за ним і вигукували:

– Гей, ти, приблудо! Пограймося в хованки!

Батьки в таких випадках вдавали, ніби погейкують на дітей, аби ті припинили це, але таким тоном, що діти розуміли їх по-своєму і ще більше намагалися дошкулити незнайомцеві.

Навіть собакам він не припав до вподоби, і вони гавкотіли з усіх чотирьох сторін околиці. Якийсь шолудивий песик, сподіваючись, видно, нагороди від Господаря у вигляді смачної кістки, зробив спробу хапнути чужинця за ногу, але той стукнув костуром по землі, й песик, заскавулівши не так від страху, як від образи, що ним отако гордують, що навіть не вдарять, а тільки гримнуть по землі, побіг, підібгавши хвоста, назад на своє подвір’я, де дістав доброго копняка ще й від хазяїна, який гадав угледіти цікаву сцену, а натомість побачив приниження власного собаки.

А найбільше всіх роздратувало, коли чужинець, дійшовши до ратуші, де було багацько голубів, вийняв з кишені повну жменю зерна й сипнув птахам, а ті позліталися з усіх-усюдів, і навіть одно на руку йому сіло й довірливо дзьобало з долоні. Чужинець потім ще сипнув їм зерна і пішов далі.

– З якого це дива він годує наших голубів? – обурювались мешканці й схвально закивали головами, коли двірник Пугарчик розігнав голубів мітлою і, дбайливо змівши зерно в калюжу, перемішав його з грязюкою.

– То наші голуби, і ми самі їх будемо годували! – кинув чужинцеві двірник, але той тільки мовчки знизав плечима і, як здалося всім, гірко всміхнувся, в тій усмішці була якась погорда чи співчуття – не розбереш, словом, вона аж ніяк не припала до вподоби добропорядним міщанам й тільки підсилила в їхніх душах презирство до волоцюги.

Потім трапилася ще одна річ, яка їх розлютила: приблуда дійшов сам, нікого не розпитуючи, до їдальні і щось кинув собаці, який сидів біля сходів, очікуючи свого господаря.

Всі тоді так і прикипіли до нього очима – візьме чи не візьме? Адже в цьому полягає престиж містечка!

– Не повинен взяти, – сказав двірник тоном, у якому вчувалася деяка доля сумніву. – Я знаю цього пса. Це пес аптекаря.

– Еге ж, еге ж, – підтвердив хтось. – То добрий собацюра. Я навіть торгувався за нього, та аптекар і слухати не хотів. Каже: цей собака всім собакам собака! Ого-го… Я знаю…

Але коли ця тричі проклята тварина, це мерзенне вошиве створіння, якому амбіція і гонор містечка під хвіст, зацікавлено обнюхавши те, що кинув приблуда, з пожадливістю хапнуло в зуби і зжерло, та ще й з великою вдячністю глипаючи на свого несподіваного хлібодавця, всі, хто це бачив, од жаху роти порозкривали, в серцях у них наростав гнів, якому бракувало ще зовсім невеличкої краплі, щоби він зміг вилитися назовні.

– Ото гадина! – цвиркнув крізь зуби двірник.

– Треба закликати аптекаря. Хай дасть йому прочухана за те, що так нас зганьбив.

Послали якогось хлопчака до аптекаря, який обідав у тій їдальні, куди зайшов приблуда. Аптекар вийшов на вулицю, витираючи хустинкою масні губи.

– Ну, що там скоїлося?

Йому нашвидку пояснили увесь жах ситуації, і він тоді теж розгнівався не на жарт, так, що підняв каменюку й пошпурив у власного пса.

– Марш, стерво! Щоб я тебе не видів!

Дітлахи теж почали шпурляти каміння навздогінці за собакою і вигукувати:

– Гуджа! Гуджа!

Двірник тим часом підійшов до того місця, де перед тим сидів пес, і старанно обстежував, чи не лишилося недоїдків, щоби можна було визначити, що саме кинув собаці чужинець, але, на жаль, ні на що цікаве не натрапив і розчаровано розвів руками.

– О, я йому цього не вибачу! – аж кипів аптекар. – Я нині ж його отрую.

– Або втопіть! – порадив хтось. – Краще втопити, менше буде мучитись, бо й таке сказано: воно ж псюга! Несвідома істота себто.

Потім усі, забувши про собаку, зацікавились тим, що робить волоцюга в їдальні, й вирядили делегацію в складі чотирьох чоловіків, котрі пішли на розвідини, дякуючи нагоді перепустити по кухлеві пива й не заробити при тім дорікань від своїх дружин.

Чужинця вони помітили в кутку за столиком. Він сидів сам, поклавши капелюха на підвіконня, а костур сперши на стіну. Сидів і чекав, щоб йому принесли обідати.

Чоловіки повсідалися по сусідству й замовили собі пива. Чужинець попросив якоїсь юшки і м’яса, а як побачив, що чоловікам принесли пиво, то й собі замовив, але не назвав, що саме, а просто кивнув головою у бік кухлів і проказав:

– І пити ще, будь ласка!

Голос його був м’який і тихий. Та й увесь він був якийсь аж надто сором’язливий і несміливий. Чоловіки навіть знизали плечима:

– Варто через якогось тюхтія робити в містечку стільки переполоху?…

Вони вирішили, що спокійно доп’ють пиво і розійдуться по своїх справах, залишивши чужинця в спокої, але тут сталася річ, яка їх дуже зацікавила, а потім знову обурила. Перед тим, як принести обід, офіціянт підсунув чужинцеві папірчик з рахунком і сказав:

– У нас наперед платять.

Але той здивовано видивився й похитав головою:

– Я… бачте… не маю грошей… Я просто дуже голодний… Не їв третій день… А грошей не маю…

Тоді офіціянт презирливо закопилив нижню губу й буркнув:

– Ну, то нема про що з вами й балакати. Забирайтеся геть! Ми волоцюг не годуємо!

Чоловіки перезирнулися між собою і без слів вирішили, що тут щось не так. Вони покинули недопите пиво й подалися за чужинцем.

Юрба, що терпляче очікувала по той бік вулиці, загула й зацікавлено прикипіла очима до чоловіків.

– Чуєте? Він не мав грошей! – повідомив один.

– Та то, щоб я тріс, звичайнісінький лайдак, – підтвердив другий.

– Він каже, три дні ріски в роті не мав! – сказав третій.

– Його вигнали звідти, як собаку, – докинув четвертий.

– А я не казав? – аж підскочив двірник. – Його негайно треба арештувати, бо то вам не просто волоцюга, то, певно, злочинець.

– Може, він із в’язниці драпонув? – майнула думка в котроїсь із жінок.

– Се вже то-очно, з в’язниці! – підтримав двірник. – Злодюжка якийсь або ще гірше – вбивця.

А мовчазний дотепер залізничний сторож глибокодумно заявив:

– А може, це той, що в бійці вдарив мого покійного брата пляшкою по голові?!

Вся юрба співчутливими поглядами втупилася в сторожа, всім стало страшенно шкода його покійного брата, і всі одразу ж вирішили покликати міліцію, щоб арештувати цього… цього в’їдливого бандюгу.

А він, винуватець галасу й неспокою, зайшов у чийсь двір і попросив води, а як не шкода, то ще й хліба. Подумайте собі – яке нахабство! Піти в незнайомий двір і попросити їсти! Господар, що вийшов був саме з хати, сказав, що вода в колонці на вулиці, а хліб у крамниці і що нема чого тут швендяти. Приблуда, ні слова не мовивши, повернувся й пішов. А господар пізніше розповідав, що чужинець навіть погрожував йому, але хіба його злякаєш – він бачив світа і не з полохливих.

Волоцюга, опинившись на вулиці, подався до колонки, але та була навколо оббита дощечками, і він ніяк не міг прилаштуватися, аби одночасно помпувати лівою, а праву підставити під струмінь. Колонка була дуже стара і натягала мало води, отож, коли він спробував качнути, а тоді підставити жмені під струмінь, нічого в нього не вийшло, бо за той час струмінь зник і в долоні попало заледве кілька крапель, які він жадібно злизав. Нарешті придумав кращого способу: скинувши капелюха, поклав його на те місце, куди падав струмінь води, але тут наспів міліціонер і опустив йому руку на плече. Волоцюга не встиг навіть підібрати капелюха з землі.

За міліціонером до відділку потяглася юрба людей в сподіванні на цікавий кінець цієї пригоди.

Двох чоловіків узяли за свідків. Міліціонер посадив чужинця біля столу й почав розпитувати:

– Хто ви такий і звідки прийшли? Або краще давайте сюди документи, бо ще збрешете.

Волоцюга якийсь час кліпав очима.

– Які документи?… Я не брав жодних документів! Я їх не бачив.

– От дає! – ляснув себе по стегні один з чоловіків.

– Ну-ну, ви тут не влаштовуйте театру! – гримнув міліціонер. – Повиймайте з кишень все, що у вас там є.

Волоцюга поклав на стіл кусень іржавого дроту, з півжмені пшениці і три цвяхи.

Присутні отетеріло переглянулись.

– Нащо ви це все носите при собі? – спитав міліціонер. – Для чого цей дріт і ці цвяхи?

– Руки прибивали цвяхами… І ноги… А дротом голову…

– Що? Що ви верзете? Я вам зараз покажу, як зі мною жартувати! Ану живо мені кажіть, як вас звати?

– Мене… мене звати Ісусом, – відповів приблуда дуже тихим соромливим голосом.

– Цей чужинець знущається над нами! – вигукнув один з чоловіків.

– Якийсь псих! – докинув другий.

– За кого ти нас маєш?! – ляснув по столу міліціонер. – Знаємо твої штучки!

– Я просто дуже голодний. Я нічого не мав у роті вже третій день. Дайте мені поїсти…

– Спочатку ти нам скажеш, звідки і чого сюди прийшов.

Але чужинець мовчав.

– Ну?! – вигукнув міліціонер.

– Ну? – повторили за ним свідки.

– Я… я не знаю… Я просто прийшов до вас і хотів побачити… як ви тут… я просто прийшов, і все…

Голос цього приблуди знезброював присутніх своєю лагідністю і спокоєм, батьківська дбайливість вчувалася в ньому, щось тепле і рідне. Дивне чуття народжувалося в душах людей, коли вони чули його.

Один з чоловіків нахилився до міліціонера й зашепотів:

– Слухайте, може, то якийсь божевільний? Лишімо його краще в спокої.

Усі троє визнали такий рішенець найкращим.

– Можете собі йти.

Чужинець, не кваплячись, мовби сприймаючи все як належне і звичне, подався до виходу, біля дверей оглянувся і сказав:

– Спаси вас Боже.

Юрба поволі почала розходитись, вислухавши, що сталося у відділку.

– Подумаєш, якийсь божевільний… Нічого цікавого.

Всі розчаровано похитували головами, тільки діти не залишили чужинця і переслідували його до самісіньких кресів міста. Ті дітлахи, що мешкали там, ще не знали нічого і преспокійно собі бавилися. Вони прив’язали до хвоста якогось кота довгий шнур і почепили його на дереві. Кіт верещав од розпачу і страху, звивався в калач, розгортався, шарпався, але мотузка була міцна і не рвалася. Діти обступили це видовище і аж заливалися од реготу.

Та раптом вони перестали сміятись: якийсь довготелесий чоловік з костуром в руках наблизився до них, і вони розступилися перед ним. Чужинець відв’язав і випустив кота, а тоді, не мовивши дітям ні слова, почалапав своєю дорогою.

Діти обурено загалайкали, а ті, що наспіли з центру міста, коротко пояснили, що то за один, і тоді вся юрма похапала з землі каміння та дрюччя і кинулась навперейми. Вони оточили чоловіка й почали шпурляти в нього все, що потрапляло під руку. Вони були розлючені, не могли вибачити цьому волоцюзі його нахабства.

Чужинець затулив обличчя руками, між пальців просочувалися тоненькі цівки крові. Кров ще більше розохотила дітей. Хтось вирвав з рук чоловіка костур і вдарив його по голові. Костур переламався надвоє, почувся сухий тріск, а чоловік впав на коліна і намагався притулити голову до грудей. Він щось говорив, але слів ніхто не чув. З нього здерли пальто, він лишився в чистій білій сорочці і в старих штанях, але скоро та сорочка зчорніла від болота. З голови, з обличчя, з плечей і рук цибеніла кров.

Він ще зібрав трохи сили, щоб підвестися з колін і дібратися до паркана. Там, притулившись боком до штахет, а рукою затуляючи обличчя, чужинець ще намагався ступити кілька кроків. Якийсь хлопчик, демонструючи свою силу і спритність, метнув цеглою, та так влучно, що попав чоловікові в скроню, і той, лише глибоко охнувши, тихо сів на землю. Довге його тіло безвладно витяглось під парканом і завмерло. Діти заклякли на місці, чекаючи, що той ще встане, але чоловік не рухався. І тоді діти зрозуміли, що він уже мертвий, що вони вбили його. І тоді вони запитали самі себе: «За що?», але відповіді не знайшли. Хтось із них підняв з землі пальто і накрив ним труп незнайомої людини. Якийсь малий, обхопивши руками голову, виблював.

Потім дітей пойняв страх, і вони розбіглися по хатах, стримуючи в грудях ридання і ще щось страшне і болюче, що рвалося назовні. Вони зціплювали зуби, гадаючи, що, може, це минеться, але воно не миналося, воно кублилося в них, наче клубок гадюк, і дуже-дуже боліло. Діти не відали, що воно таке, і це ще більше жахало, бо всім їм раптом здалося, що вже десь бачили ЦЕ ОБЛИЧЧЯ, знали його змалечку… Але звідки, звідки?

І кожне собі мовило крізь зціплені зуби:

– Ні, се не він… Се неправда! Він не такий.

Але десь в душі несвідомо народжувалося велике і фатальне:

– Се Він, се Він…

1972

Парасоля

1

Старий Чигальский мав завше одну і ту ж звичку, може, й не дуже оригінальну, та все ж притаманну лише йому одному, – звичку, виходячи з дому чи то на прогулянку, чи до когось на гостину, брати із собою стареньку сіру парасольку, незважаючи на погоду – дощова чи сонячна. У дощ він розпускав її над головою, а в погіддя ніс просто в руках або під пахвою. Тому ми й були дуже здивовані тієї днини, коли він вийшов з дому без неї. Наші здивовані погляди не могли не прочитати на лиці старого заклопотання і збентеження, котре дало змогу припустити, що він, певно, загубив десь парасольку, і тепер нелегко йому почуватися без неї.

Ішов вузенькою вуличкою нашого невеличкого тихого містечка, виорюючи спохмурнілим поглядом кам’янисту бруківку, зашпортуючись очима за кожен виступ, ішов, не помічаючи нічого і нікого надовкруг, лишаючи все інше поза увагою своїх каламутних очей. Видно, тая парасолька займала важливе місце в його душі, якщо втрата її привела до такої пригнічености. Дійшовши того місця, де вуличка роздвоювалася, старий Чигальський спинився, мов роздумуючи, в який бік йому звернути, але так, видно, ні до чого й не додумавшись, звернув назад і ніс у ніс зіткнувся зі своїм знайомим Зільником, що було для Чигальського очевидячки такою несподіванкою, що він аж стрепенувся, різко спинившись, чим налякав зустрічного, і той витягнув уперед руки, мовби чекав, що тіло Чигальського має повалитися на нього за законами інерції.

Тільки цього не сталося. Сталося інше. Чигальський увічливо здійняв зеленуватого капелюха і мовив своє звичне «моє поважання». У відповідь Зільник потягся теж рукою до голови, але, пригадавши, що там нема ні кашкета, ні капелюха, посунув її собі десь на потилицю і, проказуючи слова привітання, добряче пошкріб пальцями. Він уже був розкрив рота, аби що-небудь мовити, так собі, щоб лише розім’яти оте дивне збентеження, яке напало на нього, але так і зостався із відкритим ротом, бо його випередив старий Чигальський:

– Ви не бачили її?

Для Чигальського було цілком зрозуміло, що він мав на увазі, але для Зільника це було туман туманом, адже він, не приховуючи збентеження, не помітив відсутності парасольки, але, як люди, котрі ніколи нічим глибоко не переймаються, відповів зовсім спокійно і без інтересу:

– Ні, не бачив.

Їхні очі ще деяку мить, зовсім, проте, не помітну для обох, оглядали одне одного, опісля якось знебарвились і, збайдужівши, розбіглися в простір.

– Вибачте, – промовив Чигальський по тій маленькій хвилі мовчання, що тяглася одначе надто довго, і, обминувши Зільника, посунув далі вузенькою кам’янистою вуличкою весь у густій павоті думок.

Зільник ще довго проводжав його очима, безнадійно пригадуючи, про що питав його Чигальський, бо відповідь свою він теж забув, і тепер йому зовсім було незрозуміло, чого вони власне взагалі зупинилися і завели тую балачку.

Цей день якось уже надзвичайно швидко добіг кінця, і темно-синє, пропахле цвітом акації, надвечір’я влилося у жили вулиць та провулків, спохмурюючи і знелюднюючи їх. Люди немов тікали від нього, ховаючись у свої будинки, і засвічували світло, аби позбутися тієї вечорової сині, відігнати її од себе.

Чигальський довгенько порпався перед дверима свого будинку у пошуках ключа, котрий мав дуже милу звичку: куди-небудь так пірнути, що на пошуки його, а потім на нудне скреготливе вкладання в іржавий замок, доводилося витрачати щонайменше хвилин п’ять, але це вже давно перестало хвилювати старого – він до того звик, як звикають до щоденного промивання заспаних очей.

Колись ці двері страшенно скрипіли, але відтоді, як Чигальський дбайливо їх змастив, заніміли і вже нікому не дошкуляли своїм жахливим рипінням, бо стали спокійнішими й лагіднішими, наче той собака, що його добряче віддухопелили кийком і тепер він зарікся гавкати без причини. Чигальський власне за те їх і незлюбив – йому здавалося, буцім вони підлабузнюються до нього, і це його настільки бісило, що він кожен раз так гепав ними, аж стеля осипалася. Він би ніколи в світі не став їх змащувати, коли б не Зільник, якому оте щоразове рипіння завдавало душевних мук і вбивало чудовий настрій. «Якщо ви їх не змастите, – сказав він господареві, – то більше моєї ноги тут не буде». І Чигальський мусив на це зважити, бо шанував свого єдиного гостя і не хотів його втрачати.

Вечір проминув у тривожних роздумах про загублену парасолю, котрої не було, котра була не з ним, котра тепер так само страждала, втративши свого пана, і нарікала на свою неприкаяну старість.

2

– Чи чули ви, які чудеса стали творитися в нашому місті? – спитав його кілька днів тому Зільник. – Ось уже буде місяць, як на будинках хтось малює чорною фарбою тризуби і пише «Слава Україні!».

Чигальський стенув плечима, усім своїм виглядом показуючи, наскільки це йому байдуже.

– Мене політика не цікавить, – відказав.

– Ну, поки ви працювали, то могла й не цікавити. Але тепер, як пішлисьте на пенсію, то чого б і не поцікавитись?

– Тому що це не є безпечним.

– Але подумайте: цілий місяць день у день хтось малює таку крамолу, а злапати його не годні, га? Ото є мені совєцька міліція разом з тим КаГеБе. Що вже казати про ріжні злодійства і ґвалти. Але хтів би-м зобачити того сміливця, що так водить за носа аж дві великі організації.

– А що, так багато людей займаються його вистежуванням?

– Пані Френзлякова, що її син служить міліціянтом, казала мені, жи ціла комісія приїхала з Києва помагати місцевим кадрам. Працюють день і ніч. Креслять мапи, мітять червоними прапірцями, збирають цілі консиліюми, аж їм голови пухнуть, а з Москви, кажуть, телефонував навіть лічно Лєонід Ілліч і вимагав негайно «арєстовать нєгодяя і прєдать суду». Як го не злапають до неділі, то буде звільнено всьо наше начальство.

– Хто б подумав! І то через якогось нещасного тризуба?

– Ви ще забули «Славу Україні!».

– Теж мені крамола! Слава то й слава.

– Еге, але щоразу з’являється той напис в іншому місці, а вони мусять знайти і затерти, щоб люди не бачили. Проблема у тім, жи заки знайдуть, то вже купа людей прочитає.

– Я би на їхнім місці не затирав, а дописував одне слово.

– А то яке?

– «Слава Радянській Україні!».

Зільник замислився.

– Гм… І справді, так дотепніше. Але вони мають свої мізки і наших не потребують. Сидять там навіть психологи і вичислюють, у якому місці з’явиться той напис наступного разу.

3

Приснилася йому гроза і зелене безмежне поле, на якому від дощу і грому ніде сховатись, і він, єдина жива істота посеред того безмежжя, затуляється налякано руками від дощу, від блискавок, від грому…

Прокинувся Чигальський зіпрілим, ковдра йому збилася аж десь біля ніг, а простирадло наполовину звисло з постелі. Голова гуділа, наче од хмелю, і в очах було якось так мутно-мутно. Коли він поглянув у вікно, яке забув затулити фіранкою, – незвичний випадок як на завше педантного чоловіка, – то угледів ясну прозору днину, що зазирала йому до покою сонячним промінням, зеленим гіллям вишні і вузьким прямокутником небесної блакиті.

Пора вже було вставати, одначе м’язи зовсім не підкорялися його наказам. Врешті звісив ліву ногу з ліжка, та тільки-но вона діткнулася прохолодного паркету, як одразу й смикнув її назад, проте прохолода тая вплинула на нього, і він, уже зовсім виборсавшись із липких мацаків сну, піднявся з постелі, розправив худі кістляві плечі й потягся до вмивальника, де довгенько хлюпав зимною водою в обличчя.

Опісля поволі й роздумливо готував собі сніданок, який складався з двох яєць і шклянки чаю.

Сніданок не був йому до смаку, але він уперто продовжував жувати зварені натвердо яйця, а вони ставали впоперек горла щоразу, коли ковтав їх. Жував довго й зосереджено, хоча усвідомлення того, що снідає саме яйцями, а не чим іншим, у нього зникло, і думки його кружляли в цей час понад містом, наче худе вороння, зазираючи у всі закапелки і виглядаючи найціннішу річ з усіх, що йому зостались на старість.

Після сніданку довго міряв кроками кімнату, весь час наштовхуючись, наче п’яний, на різні речі, що траплялися на шляху. Блукав по кімнаті з таким виглядом, з яким блукає мандрівець у африканській пустелі, безмежжя котрої не дає окові спинитися хоч бодай на якійсь ледве вловимій цятці. Такої цятки не знаходив для свого ока і старий Чигальський – стіни розійшлися перед ним у боки, і простір, що відкрився з чотирьох сторін, був безмежним і сірим до нудоти.

Десь в обідню пору почав моросити дощик, і Чигальський подумав: добре, що він у хаті і жодна крапля не може упасти йому на голову. Притулився щокою до шиби і одним оком довго позирав на змокрілу, наче курка, вулицю, якою бігли незнайомі йому люди у сірих плащах, але швидко його щоці стало холодно і він відійшов від вікна до невеликої шафки з книжками і, добувши котрусь із них у протертій зжовклій палітурці, заходився гортати сторінки, бездумно і безцільно, просто аби вбити час і забути, що там за вікном іде дощ і по вулиці біжать люди, але будинки їхні далеко і вони, доки добираються до них, добряче намокають. Коли перегорнув усю книжку, поклав її на місце, а вийняв іншу, що теж була старою, і сторінки її хрумтіли. Він і ту догортав до палітурки і вже був би взяв іншу, коби дощ не перейшов у дрібне моросіння, а далі поволі ослаб і стих зовсім. За хвильку вигулькнуло сонце і на вулицях знову з’явилися люди, вони вже нікуди не квапились, були спокійні і в кожного з-під пахви стирчала парасолька.

Чигальський глянув на годинника. Четверта. То час для його щоденних прогулянок.

Зодяг маринарку й плаща, а коли вже насадив на голову капелюха, то пригадав, що ще не обідав. Тоді, як був зодягнений, посунув на кухню, побренькав там порожнім посудом, і тим бреньканням остаточно відбивши собі всякий апетит, вийшов з дому. Але добрівши до хвіртки, зупинився і повернув назад. У сінях він ще взув свої старі мокроступи і тоді вже зовсім зібраний та впоряджений опинився на вулиці.

І тої днини ми знову угледіли його без парасолі, з незвичайно порожніми руками, що спочивали в обох кишенях його старенького сірого плаща.

Брудні патьоки дощу спливали з бруківки під пішохід і там утворювали довжелезну вузьку баюру, що тяглася зміюкою вздовж усієї вулиці.

Чигальський чалапав у своїх мокроступах з тим самим збентеженим виглядом, що й учора, з тією лише різницею, що нині він уже знав, куди йде – до скверу, де мала б загубитися парасолька, проте чи саме там, він достоту не знав, але думки його були приковані до тієї зеленої лавочки під акацією, на котрій він сидів учора.

Ось він знову дістався того місця, де розгалужувалася надвоє вуличка, і звернув управо, тримаючись увесь час біля паркана, бо то вже була така в нього звичка – йти попри самісінький паркан, або попід самими стінами будинків. Вічна потреба до чогось тулитись. Чигальський не відступав ні на крок далі від паркана навіть тоді, коли мокрі галузки вишень чи яблунь нависали йому перед очима – він просто нахиляв голову, притримуючи рукою капелюха, і йшов собі далі. Найбільше ж його турбувало те, що ліва рука, у котрій звик носити парасольку, була вільною і їй не сиділося в кишені й не хотілося бути за спиною. Отож він відламав галузку яблуні і, тим нарешті озброївши свою руку, уже більше не переймався її вільнотою.

У нього ще була надія знайти свою пропажу, надія ця не покидала його ось уже другий день.

Він уже кілька разів прокручував у своїй голові, як учора вранці вирушив по крамницях. Де, в котрій з них міг загубити парасолю?

Згадав, як, вертаючись із прогулянки назад, сів на лаві у скверику. Поруч шепотілися якісь старенькі бабусі. Він тоді про щось роздумував, а може, й не роздумував, а просто так сидів собі і все. Потім, коли підвівся… так, це сталося саме тоді, коли підвівся з лави… раптом вигулькнув Зільник і, привітавшись, узяв Чигальського під руку. В правій руці Чигальський ніс торбину з закупами, а ліва… ліва була вільна, бо саме ліворуч тупцяв Зільник. Боже мій! Так от чого тоді вільнота лівиці не стривожила його! Виходить, що парасоля зосталася на лаві?

Це зовсім не схоже на нього. Завше був такий уважний. Не міг собі дозволити на хибу. Але це все через Зільника. Мало того, що взяв його попід руку, то ще й відразу почав оповідати про того таємничого зловмисника.

– Арештували вже кількох студентів. Але ніхто з них не признався. Думають ще про школярів, бо прецінь по школах такі трафунки не раз бували, жи дітваки тризуби на стінах базґрали. Але стара Френзлякова каже, що то мусить бути неабиякий зух. Жи такво не боїться в білий день з фарбою ходити і квацяти, де попало.

– Не маєте чим собі голову сушити?

– Ей, та вам все одно, що з тою Україною стане, а мені, абисьте знали, не все одно. І я, може, за того хлопа переживаю. Коби лиш його не вистежили! Шкода, жи я старий, бо бігме сам би тою справою зайнявся. Малював би тризуби так само і тим би змилив міліцію. А коби знайти ще пару кумплів, то ого-го яку акцію можна було б затіяти.

– Ви, пане Зільник, свою двадцятьп’ятку не досиділи і мусите конче своє дістати? Мало вам було Сибіру?

– Е-ей, пане Чигальський, а що наше життя важить? От прожили ми з вами свій вік, просиділи тихо, як миші. І нічого не зробили корисного для народу. Я сів ні за цапову душу. Але тепер би вже як сів, то таки за щось.

– За тризуб?

– Нехай за тризуб. Аби тільки тоті хруні знали, що Україна ще не вся в могилі, що є ще люди здатні на все.

– Однак я думаю, що є чимало інших способів принести користь, – заперечив Чигальський. – Я все життя вчителював і виховав не один десяток щирих українців.

– Ну, вам легше. Я того про себе не можу сказати… Ви вважаєте, що намалювати тризуб – то не є жадний подвиг? Але я так не думаю. Ціле місто гуде. Навіть ті, що ніколи не гуділи, – гудуть. Цілий місяць невловимий партизан водить довкола пальця купу функціонерів. Уже хоч би те, що все наше начальство полетить к бісу, чого вартує!

– А чого вартує? Знімуть тих, поставлять інших, ще гірших. Нічого це не змінить.

5

На лавці, як і вчора, сиділи ті самі старенькі бабусі й перешіптувалися межи собою. Коли Чигальський наблизився до них, очі його раптом спалахнули якимсь радісним блиском – на лавці біля бабусь лежала його парасоля.

– Вибачайте… це не моя парасоля? Я забув її вчора.

– А-а, так-так, – радісно засокотіли бабусі. – Ми вже переживали, чи згадаєте ви, де її забули. Вчора забралисьмо її зі собою, а нині ждемо не діждемося, коли ж ви нарешті прийдете.

– Я не міг ніяк згадати, де її позбувся. Обійшов усі крамниці. Аж тепер пригадав собі, що тут сидів.

Він узяв парасолю і притулив до себе, мов скарб.

– Дуже вам дякую. З цею парасолею в мене пов’язані особливі спомини.

– О-о, то просимо сісти і розповісти нам, – зблиснули очима бабусі.

– Е-е… може, при нагоді… Наразі, цілую ручки.

Бабусі провели його розчарованими поглядами, а тоді знову притулилися одна до одної і зашепотіли.

Дорогою Чигальський то відкривав, то закривав парасолю, крутячи її на всі боки, мовби ще й не вірячи, що це вона.

Тепер на його обличчі з’явився радісний усміх, яким він обдаровував усіх перехожих, і кожен з них у думках проводжав його зі словами: «який життєрадісний дідусь!» Його знову почали тішити зелені гілки яблунь і вишень, веселив духмяний запах розквітлої акації, і на душі було якось так легко й погідно як ніколи.

Назустріч ішов Зільник.

Чигальський ще здалеку здійняв капелюха:

– Моє поважання.

– Моє шанування, пане Чигальський. Спацеруєте? О, ви вже знайшли свою парасолю? Ґратулюю. Без парасолі ви зовсім інший чоловік.

– Справді?

– Це вам кажу я – людина, котра бачить вас щодня. Проведу вас трохи. Нині маємо таке свіже повітря, хочеться тільки те й робити, що впиватися ним… Щойно здибав я Френзлякову. Каже, син вповідав, що тепер вони певні стовідсоткове, жи то хтось з арештованих студентів малював тризуби.

– А чому?

– Бо вчора тризуби не з’явилися. І нині також… Видите, як то є? Бідні хлопці. Тепер їх поженуть з науки… Але я, пане Чигальський, знаю, що зроблю.

– А ніби що?

– Коли таки до завтра тоті тризуби не з’являться, то я вночі сам піду та й намалюю. От. Принаймні тих студентів випустять.

– Смішні ви, пане Зільник. Чи чулисьте коли-небудь про графольогічну експертизу?

– Ніколи. Або що?

– Або то, що ті тризуби і той напис малювала весь час одна рука. Так?

– Ну, так?

– А тепер, як намалює друга, то експерти відразу доведуть, що це таки друга рука малювала. Не розумієте? Ви ж ніколи не бачили, як виглядають ці написи. Не зможете навіть підробитися під них. Від хвилювання вам буде трястися рука, такого намалімоните, що тим студентам хіба зашкодите, бо відразу здогадаються, що це хтось зробив, аби їх визволити. Підозра впаде на інших студентів. Ще когось арештують.

– Що ж тоді робити?

– Чекати. Нам, старим, нічого більше й не лишається.

6

На перехресті вони розпрощалися, і Зільник подався своєю дорогою.

Чигальський, однак, не квапився відходити. Ставши під парканом за дерево, терпляче провів поглядом Зільника і лише тоді, як той зник за рогом, рушив з місця.

Пішов, проте, зовсім куди-інде, а не додому.

Вузенькі вулички поквапливо вливалися одна в одну, мов несміливі річечки. Аж ось Чигальський побачив районний будинок міліції. Біля нього стояли дві міліцейські машини, і не видно було ані душі.

Чигальський обережно роззирнувся і прудко шмигонув у браму. Там теж не було нікого. Чигальський піднявся на кілька сходинок і завмер, прислухаючись до нерозбірливого гомону, що линув згори.

По кабінетах кипіла напружена робота, клацали машинки, шелестів папір, рипіли стільці і триндикало радіо.

Чигальський прискіпливим оком оцінив ідеально білу поверхню стіни і почав розкручувати вигнуте руків’я парасолі. Розкрутивши, легенько потягнув його вверх – до руків’я був прикріплений пензель, що вилискував чорною фарбою.

Потім він акуратно вивів зображення тризуба так, аби прочитувалося слово «ВОЛЯ», а знизу козацьким письмом вивів – «Слава Україні!».

Скінчивши писати, Чигальський сховав пензель в парасолю і закрутив руків’я. За хвилю він уже походжав поверхом вище, вивчаючи в коридорі приймальні години. Майор Грищенко В. І. приймав завтра. Чудово. Чигальський сів коло його дверей і, здавалося, задрімав.

Не минуло й десяти хвилин, як на весь відділок міліції пролунав істеричний жіночий вереск. Затраскали двері, затупотіли чоботи, і ось уже вся сходова клітка заматюкалася, загуділа вуликом, пролунала команда «оцепіть зданіє», а телефони затріщали і на всі голоси понесли сенсаційну новину.

– А ви шо тут дєлаєте? – спитав Чигальського якийсь смертельно переляканий сержант.

– Я до майора Грищенко В. І., – ввічливо проказав той.

– Да ви шо, здіваєтесь? Вон на таблічкє напісано – завтра! Понятно? Ослобонітє приміщєніє!

Чигальський слухняно потупцяв до сходів. Там аж роїлося від функціонерів. Якийсь навіть штрикав пальцем у напис і вигукував:

– Зовсім свіжа фарба!

– Должен бить гдє-то здєсь! – кричав другий.

– Я зразу пізнав: це та сама рука! Студенти можуть бути вільні.

– Нічого. Хай посидять для профілактики, – сказав товариш у цивільному.

На з’яву Чигальського всі прореагували однаково – байдуже ковзали очима по згорбленій постаті і миттєво втрачали інтерес.

– Но каков падлєц, а? – гримів якийсь товстозадий чин. – Всєй нашей міліції дал пащьочіну!

Чигальський біля написів зупинився і похитав головою:

– Ворог не дрімає.

– Давай, дєда, урил! – буркнув чин. – І язик на замкє, понял?

– Еге, поняв, – кивнув Чигальський. – Але якби вам тре було побілку робити, то в мене є майстер перша кляса. Замалює так, що й сліду не буде… Зільник називається.

– Урил, дєда! – закричав чин, цвиркаючи слиною. – А то я за сібя нє отвічаю!

– До побачення, на все добре, – сказав Чигальський і вийшов на вулицю.

Сонце світило ясно, як раніше, але почав сіятися дрібненький ріденький дощик. Такий дощик, що задля нього ніхто й парасолі не розкривав. Але Чигальський з насолодою розкрив свою парасолю і почимчикував додому. Дорогою йому спало на гадку завербувати до компанії ще й тих двох бабусь зі скверика. Цілком надаються для конспіративної роботи. Випадок з парасолею це довів незаперечно.

1972

Так пахла та конюшина

Вона невродлива, але вона вмирає і тому про те, що невродлива, говорити не варто.

Чоловік сидить коло ліжка, тримає її руку і мовчить. Вона теж мовчить. Так думають усі речі в кімнаті. Але помиляються. Бо цей чоловік і ця жінка не мовчать.

Він хоче сказати: «Скоро тебе не стане, і залишусь я самотнім… Що мені чинити?»

Вона хоче сказати: «Скоро мене не стане, і залишишся ти самотнім…»

Він хоче сказати: «Я знаю, ти любила мене, вірно любила, ніколи не зраджувала, я теж ніколи, але як мені бути самотнім?»

Вона хоче сказати: «Ти знаєш, я любила тебе, вірно любила, ніколи не зраджувала, ти теж ніколи, але як тобі бути самотнім?»

А він: «Хочеш не хочеш, мушу вдруге оженитися… Нова жінка варитиме мені кнедлі. Я так люблю кнедлі».

А вона: «Хутко занудишся й одружишся, приведеш сюди нову жінку, якій замовлятимеш часто кнедлі. Ти ж так їх любиш. Як мені витримати все це?»

А він: «Напевно, швидко призвичаюся до неї, полюблю те, що вона любить, а вона – те, що я… Нам добре буде».

А вона: «Мені важко про таке думати – чужа жінка буде носити мій одяг, їсти з моєї тарілки, підливати вазонки з моїми квітами, качати тісто на кнедлі моєю качалкою…»

А він: «Ти так довго вмираєш, що я вже звикся, і на думку мені приходять різні дурниці. Наприклад, якою буде та, друга… Я візьму вдову, вдова краще, у вдови багато майна лишається по смерті чоловіка, носитиму його вбрання, головне щоб статурою пасувало».

А вона: «Я в житті мала тільки одного чоловіка, який пестив мене, цілував… одного-єдиного… А ти будеш мати ще й другу жінку. Як же це?»

А він: «Може, той чоловік, на вдові якого згодом одружуся, ще не вмер, ще тільки збирається вмирати. Може, вона, ця майбутня вдова, вже передчуває це і також думає про одруження… Якби вмер старий полковник, що мешкає через дорогу, я б посватався до його жіночки, апетитна жіночка, і все інше, звичайно, теж…»

А вона: «Ні, так не можна… Хочу, щоб усе було справедливо, не хочу, аби ти думав, ніби я належала тільки тобі, а ти можеш належати двом… Ні, я так не хочу».

І тоді сказала:

– Послухай, хочу тобі признатися… Хочу тобі признатися в гріхові…

Насторожився:

– В якому ще там гріхові? Хіба ти…

– Так… Раз у житті зрадила тобі…

– Не бреши!

– Зрадила з одним… ну… з одним…

– Ти брешеш! Брешеш! – закричав він і аж злякався сили свого голосу.

Він хотів сказати: «Як же це? Ти мені зрадила? Ти не могла цього вчинити… Як ти могла? Я ж тобі ніколи…»

Вона подумала: «Все… вже пізно… Я сказала це і тепер пізно заперечувати… Мушу договорити до кінця».

– Як це було? – спитав, та раптом збагнув, яке безглузде запитання, адже воно свідчить, що вже повірив. – Я не вірю тобі! Це неправда!

– Я не брешу, – відмовила вона. – Знаю, що говорю. Ще поки при пам’яті…

Облизала пересохлі вуста, а воскові руки нервово розгладжували ковдру.

– Я зрадила тобі з полковником…

– З цим… з цим полковником? – він показав рукою на будинок через дорогу. Обличчя викривив біль. – Ну й бреше! От же й бреше! І оком не змигне! Та хоч при смерті не бреши!

– Це було весною. Ти кудись поїхав… Може, до сестри… А я лишилася сама… Він прийшов позичити… позичити драбину… Дванадцять років тому…

– Не бреши… В них є своя…

– Я повела його в стодолу… В стодолі на купі конюшинового сіна лежала драбина…

– Не бреши… Ми не тримали тоді кролів… Для чого нам було те сіно?

– Я показала йому драбину… А він… А він тоді наблизився до мене і сказав, що я дуже красива… Він сказав: «Яке у вас дивне волосся!» Навіть ти так ніколи не говорив… Навіть ти…

– Брешеш! Він такого не міг сказати. Полковник розуміється на жінках. Такого б ніколи не сказав.

– А тоді всміхнувся до мене… І я теж всміхнулась. А потім цілував мене, і я вже не могла… не могла собою володіти… Так пахла та конюшина… зелена конюшина… забивала дух…

– Ото бреше! Ти ж казала, що то було ранньою весною і було сіно з конюшини.

– Ні, ти забув… – голос її тремтів і надривався, і видно було, як тяжко вимовляти слова. – Я казала, що це було влітку і що в стодолі на купі зеленої конюшини лежала корзина… А він якраз прийшов позичити корзину…

– Ти ж казала – драбину!

– От бачиш, яка в тебе пам’ять… Кажу – корзину, а причувається – драбину…

Розлючено міряв кроками кімнату.

– Ти все брешеш… Все це вигадала… Брехуха!

Але десь на дні душі вже ворушиться: а може, то й правда? Полковник такий… Він може… Це ж давно було – забути могла, чи то сіно, чи то свіжоскошена конюшина… А полковник такий… І сказати, що красива, міг… Аби тільки допастися свого… Він міг.

А вона собі думала: «Ну ось, я й сказала йому. Напевно, повірив. Тепер нехай собі одружується. Те, що я йому оповіла, пам’ятатиме все життя. Душно… Вікно б відчинити…»

А він ходив по кімнаті й не знаходив собі місця. Та маленька несмілива підозра, що хвилину тому тільки злегенька ворухнулася, тепер розрослася до неймовірних розмірів.

Бачив перед собою, неначе в кіно, як те все відбувалося…

Може, навіть не один раз…

– Слухай… Це було раз? Це було єдиний раз у твоєму житті?… Ти більше ніколи не сходилася з ним?

Він зупинився над нею і з тривогою вдивлявся в обличчя, але воно було непорушне й холодне. Тоді припав на коліна, взяв у долоні її голову і потряс нею.

«Коли я був малим, то любив трясти скарбничкою, щоб почути дзвін грошей. Одного разу взяв скарбничку, покалатав нею біля вуха й не почув нічого. Розумієш, нічого…»

– Ти не могла! Не могла! Як ти могла?! Скажи, що це був єдиний раз! Скажи, що цього не було ніколи!

«…Тоді я впав на підлогу і плакав…»

1973

Дзвінок

Зненацька їх розбудив галас на вулиці. Біля будинку зчинилася сварка, чоловічі й жіночі голоси поступово набирали сили, окремі слова, здебільшого лайливі, вдавалося проти бажання розпізнати. Їй було соромно чути це у присутності чоловіка, і тому вдавала, буцім спить, але ось і він почав прокидатися – завовтузився, крекнув, потім торкнув за рамено рукою.

– То в нас під вікнами?

– Умгу.

– Ну… – ліжко заскрипіло. – Зараз я їм…

Позіхаючи, намацав ногами пантофлі і, роздратовано бурмочучи під ніс, посунув до вікна, але спинився посеред кімнати, коли вона зашипіла:

– Ти чого? Дурний? Іди лягай. Треба тобі?

Галас уже був такий, що долинали не тільки окремі слова, але й цілі фрази, переплітаючись вужами, спинались по їхніх вікнах і проникали крізь шиби до покою, а тут уже хазяйнували як свої, розкидаючи меблі й дзеркала, кипіли і булькотіли, обпікаючи пекельним варивом вуха. Когось було спіймано з чужою дівчиною, і тепер той, кому раніше належала, доводив своє право на власність («Я вас застукав!»), один дівочий голос намагався щось пояснити, інший заспокоював і просив не втручатись, а їх перекрикував голос третього хлопця («…кінчай, чудаки, давай замнем, ну, дай лапу») – все це сипалося горохом, наче всі вони боялися, що ось-ось настане кінець світу і не встигнуть договорити.

Врешті не витерпів і, підкравшись обережно, так начеб його кроки у м’яких пантофлях могли почути оті на вулиці, відхилив штору. Біля їхньої хвіртки згрудилося троє хлопців і дві дівчини.

– Іди лягай, – гукнула жінка. – Покричать та й розійдуться.

– Та тут на бійку заноситься.

– Правда?

Могла й не перепитувати, бо вже й сама почула звук глухого удару – щось чвакнуло, крик, зойк, потім іще один удар, потім іще один…

– Ти бач, що роблять!

– А що? – Вона вислизнула з-під ковдри й за мить так само припала до вікна.

Билося двоє, третій розбороняв, а дівчата галасували і пробували влізти між них. Ось гухнуло хвірткою, і паркан ходором пішов.

– Я так і знав – поламають паркан.

– Може, закричати до них?

– Еге, ще, дивись, вікно розіб’ють. Що такому – кине каменем…

– А Марчуки що – не чують? – кивнула на будинок через дорогу.

– Може, й чують. Їм що… не під їхніми ж вікнами…

Раптово усе стихло, змовкло, застигло, і це було настільки несподівано, що в обидвох спостерігачів пробіг мороз по спині – дівчина, яка була причиною бійки, щось вигукнула.

– Що вона сказала?

– Не розчув…

Те, що вона сказала, очевидно, прояснило ситуацію, бо хлопці миттю покинули молотити один одного і повернули потовчені обличчя у її бік. Їхні руки з затисненими п’ястуками звисали вздовж тіл. Вони дивилися на неї мовчазно і люто, у світлі ліхтаря виразно виднілись оці зловісні погляди, аж господиня за вікном злякано зіщулилась, і здалося їй, що зуби цокочуть, а тому їх міцно зціпила, відчуваючи, як приливає до голови кров.

– Що ж то буде?… – прошепотіла і несміливо зиркнула на чоловіка. Той теж був наляканий і пальцями лівої руки закрив рота, може, боявся, що закричить.

– Точно? – процідив один з хлопців, і в голосі його відчувався так само страх.

– Точно! Щоб ти знав! – кинула дівчина, і був у її голосі страх.

– Ну, падло, поняв… – прошипів другий хлопець. – А я через неї, поняв… Ух, шакалка… – І був у його голосі страх.

– Та що ви… ну прямо… – замахала руками її подруга. – Вона ж пошуткувала… – але був у її голосі страх.

– Пошуткувала, да?

– Ясно…

– Пошуткувала, да?

– А я, поняв, з-за неї…

– Ну, харе, хлопці… шуток не розумієте?

– Пошуткувала, да? Я тебе питаю – пошуткувала, да?

– Нє-е, ти поняв?

– Чуваки, кінчай базар-вокзал!

– Я такі шутки в гробу, знаєш?

– Ге, ти поняв?

– Хлопці, та ви що?

– Я, поняв, такі шутки не прощаю, поняв… Руки!.. При собі, поняв!

– Хлопці, перестаньте! Я закричу!

– Заткнись, поняв!

Господиня зойкнула, але так тихо, як миша, і руки спазматично вхопилися за штору, аж та вгорі затріщала, і чоловік буркнув: «Порвати хочеш?» І руки опали. Зараз закричу, подумала вона. І закусила нижню губу.

Хлопець з усієї сили шарпнув дівчину за волосся, вона полетіла на підставлений кулак другого хлопця. За мить її збили з ніг – впала на коліна і ввібрала голову в плечі. Біла куртка на плечах розійшлася, і засвітилося червоне око светра, наче рана.

– Шизанулися?! – скрикнула друга дівчина.

– Чуваки!

– Руки! Поняв! А то й ти заробиш!

І посипались удари, і скрутилося тіло її, і впало на землю, звивалося воно і скавчало під тими ударами, а як взялися копати – з розмахом, зі смаком, прицілюючись, щоб не на пусто, – почала вона качатися по землі, коліна до живота притискаючи і голову в руки ховаючи, і крик її бився у засліплені вікна, і відскакував, і котився по вулиці, аж луна йшла, аж доки не перестала кричати, і тільки стогнала, а танець довкола неї продовжувався, цей ритуальний доісторичний танець довкола жертви, цей танець без музики, під глухі удари, під вистукування каблуків, танець, якому, здавалося, не буде кінця.

Жінка скиглила в жменю, а чоловік розгнівано сопів. І охкав старий паркан. І старанно світив ліхтар. І тремтіла ніч.

Нарешті вони відскочили від скрученого в клубок тіла, важко дихаючи, один почав застібати сорочку, але катма було ґудзиків, другий витер піт з чола.

– Пішли, хлопці, – сказав до них третій. – Хватить…

– Як же її… тут… тут лишити? – спитала друга дівчина.

Ті, що били, зиркнули нерозуміючими очима.

– Нічо… оклигає…

– Давай, поняв… пішли…

– Буде знати…

– Пошуткувала, поняв…

– Ось її сумочка, – сказала дівчина.

– Кинь біля неї.

– Ну, що ти, поняв… – до дівчини: – …харе нюні пускати.

– Шизуха косить наші ряди.

– Давай, чува, лиши її… вилежиться…

Вони потягли за собою її подругу і розчинилися в темряві.

– Фу-у… – важко видихнув господар. – Лягаємо, чи що?

– Почекай… може, забили її.

– От іще вигадала! Забили!

– Та так, я тобі скажу, товкти бідну дівчину…

– Ну – бідна! Видно, було за що.

– Паркан треба новий.

– Ясно… сітку натягнем.

– Влодко приїде – займеться…

– Я й сам, без Влодка, дам раду.

– Говори-балакай… О, дивись – ворушиться.

Дівчина важко звелася на лікті, почекала, поки перестане крутитися в голові, і повільно випростала руки. Спираючись на них, озирнулась довкіл. Вони побачили її обличчя в синцях, розірвану спідницю, на ногах, мов стара кора, обвисли клапті панчіх. Ось вона почала повзти, ледве знаходячи силу, щоб підтягнути тіло своє на кілька сантиметрів.

– Куди це вона?

– Не бачиш? До нас намірилася.

– Оце!

Дівчина підповзла до хвіртки й штовхнула її головою. Зойкнула хвіртка, застогнала дівчина, охнула господиня.

– Я казала – замикай на ніч хвіртку.

– От було зачинити.

– Диви, до Марчуків не поповзла.

– До нас ближче.

Дівчину покинули сили, опала грудьми на гравій, яким була посипана доріжка. Права рука лежала на квітнику.

– Мої іриси! Вони ж такі тендітні! Чого ти став як бовдур? Роби щось!

– Що я маю робити?

– Ти ж бачиш – до нас приповзла.

– От і піди зустрінь. Може, в гості запросиш? Зараз я кавусю зроблю.

– Що ти мелеш? Найшов коли кпити.

– Глянь – у Марчуків штора колихнулася.

– Я так і думала… дивляться… щоб їм повилазило, – процідила крізь зуби.

– Ті то вже хвіртку зачиняють.

– А я не казала: закрий?

Дівчина ворухнулася, підтягла руки під себе і спробувала знову звестися на ліктях. Голова метлялася з боку на бік. Нарешті світ вирівнявся в її очах. Облизала напухлі зчорнілі губи. Якусь хвилину дивилася поперед себе, наче запам’ятовувала напрямок, потім опустила голову і поповзла.

– Вона повзе до дверей.

– А ногою по ірисах, по ірисах… Ну чого вона посередині не повзе? Навмисне, чи що?

І справді, правим боком дівчина заповзла трохи на грядку, і тепер за її ногою тяглися поламані іриси.

– О, знову в них штора колихнулася, – тикнув пальцем.

– Ну й нехай дивляться, а я не відчиню.

– Потім будуть говорити.

– Не будуть. Бо ми теж знайдем що сказати.

– Був би тут Влодко… він би дав прикурити.

– Тим батярам?

– Ну.

– Диви, яка вперта.

А в її голові гуділи металеві дзвони – бом! бом! бом! – і біль розливався по всьому тілу, затоплюючи все нові й нові ділянки, так, що небавом перетворилась вона на суцільний згусток пекельного болю… нудило, гірка печія підкочувалась до горла, і вона чула її на язиці… хотілося пити… багато пити… тільки б доповзти, ще трохи, зовсім трохи, вже видно сходи і двері над ними, справа біля одвірка дзвінок… доповзти і натиснути… там порятують, напоять… пити…

– Ні, я не відкрию, – сказала твердо жінка.

– Та лягаєм уже… Чого тут стовбичити? Надивилися.

Махнув рукою і почалапав до лазнички. Жінка постояла ще трохи, слухаючи, як шумить вода, і, коли дзенькнув металевий гачок на дверях, пішла й собі.

– Попробуй тепер заснути, – зітхнув чоловік.

– Зажуй пігулку, – порадила вона.

– Принесеш мені води в шклянці… ох-ох-ох, – закректав, лягаючи.

Ось рука торкнулася нижньої сходини. Тут вона вирішила трохи відпочити. Поклала голову на сходинку і відчула велику приємність, коли прохолода згасила палаючу щоку. Лише зараз помітила на лікті торбинку. Не могла згадати, що там всередині… нарешті згадала і видобула флакон духів. Затиснувши зубами закрутку, повернула його у пальцях. Потім виплюнула закрутку і перехилила духи на обличчя. Запекло так, що вона скрикнула і тіло її сіпнулося, мов пронизане струмом. Здалося, що збожеволіє від того болю. На щастя, це не тривало довго. Біль поволі злагіднів. Затим відчула, що опритомніла. Флакон випав з руки і покотився по доріжці.

– Що це? – насторожилася жінка.

– Я там знаю…

– Як ти гадаєш, чи доповзла вже до сходів?

– Не думаю.

– Доповзти, може, й доповзе, але на сходи не зіпнеться… – сказала жінка і, заспокоївшись, перевернулася на другий бік. – А вже до дзвінка дотягтись – це й зовсім… Правда?

– Умгу…

– Не дотягнеться…

– Ще чого не вистачало… І так уже скільки часу не спимо… Завтра мені на дев’яту в «Дитячий світ».

– Чого?

– Домовився з одною, що коника дерев’яного притримає. Влодко ж малого привезе.

– А що, дерев’яний – дефіцит?

– А ти не знала? Спи…

– Умгу… – та за кілька хвилин, уже провалюючись у сон, прошепотіла: – Не дотягнеться…

Уздовж сходів були поручні, й вона подумала, що, тримаючись руками, мабуть, здужає видертись. Скільки ж їх? Усього п’ять сходинок – пусте діло. Ось тільки зведеться на ноги… ще трохи… ще… ну… ну… Нарешті поручень опинився під пахвою, і вона, стоячи на колінах, усміхнулася сама до себе, принаймні їй так здалося, що усміхається. Згадала, як малою любила смоктати металеву кульку на поручнях, та кулька була завше холодна. На жаль, тут нема такої кульки, зате є ця металева рурка, на якій вона повисла. Припала ротом і з насолодою почала злизувати п’янкий холод металу, що відразу викликав приплив слини, холодної слини. На якийсь час таким робом вдалося задурити спрагу… У голові стукали молоточки. Тугий біль у потилиці то наростав, то спадав, наче морський приплив. Знову почало нудити, і вона, звісивши голову через поручень, виблювала, голосно клекочучи. У роті було кисло і гидко. Облизала метал і лизала його доти, доки не потекла з рота слина. Струс мозку, подумала собі. Якщо нудить, значить, струс мозку… Почала пригадувати, що в таких випадках роблять. «Треба пам’ятати, що ознаки струсу мозку можуть об’явитися як за кілька хвилин, так і за кілька десятків годин, при чому весь цей час хворий нічим себе не зраджує… Якщо після удару в голову хворий втрачає свідомість, блює, а кінцівки починають тремтіти…» – у мене тремтять лише руки… лише руки… – «не відповідає на запитання…» – я відповідаю… я все пам’ятаю… чую, як шелестять дерева… запитуйте мене… – «кидається…» – це не про мене… ясно, що не про мене… – «до часу прибуття швидкої допомоги хворий повинен лежати у спокої. Не можна його поїти, ані змушувати приймати будь-які ліки, бо він може захлинутися. Варто натомість прикладати лід на чоло або інший холодний компрес…» – я прикладаю поручень… про всяк випадок… може, це й не струс… не можна поїти… Так… вперед… Але тут її занудило. І так сильно, що не втрималася й упала руками на сходи. Мусила якийсь час перечекати.

Жінці наснилося, ніби над вухом клекоче вода, і вона прокинулася. Клекотіло за вікном, чулося хрипіння і стогін. Таки доповзла… ну, чого їй треба від нас?

– Ти чуєш?… Де там… спить, як хом’як…

Жінка накрилася з головою і спробувала уявити щось приємне, щоб легше заснути. У пам’яті виринуло побите дівоче обличчя. Вилаявши свою алергію на пігулки, почала думати про Влодка.

Вона повинна добратися до дверей… невідомо, скільки часу зосталося… може, й зовсім нічого… Добре, що згадала – пити не можна. А то б перше, що зробила, – попросила пити… Почала знову спинатися на ноги. Це вимагало стільки зусиль, що коли нарешті впала грудьми на поручень, то здалося, що це вже кінець – перед очима крутилися кольорові кола, більше нічого не могла розрізнити. Біль у потилиці пульсував з шаленою швидкістю… Тільки б втриматися… не впасти… Перепочила хвильку і зробила крок, другий. Тепер на другій сходинці. Ще три зосталося. І знову вона всміхнулася сама до себе… Яка я молодець. Скоро закінчаться ці муки… Хто там живе? І раптом злякалася… може, нема там нікого вдома? Вони ж не могли не чути бійки… такий гармидер кого б не розбудив? Невже їх нема?… Пфу, дурна… просто сплять на протилежній стороні будинку. Звичайно, так і є. А це вікна вітальні або кухні… Які на кухні штори?… Таки вітальня… Ще крок, другий… Третя сходинка. Зараз я їх побуджу… бідні люди… Чи в них є телефон?

Жінка крутилася на ліжку, думки весь час повертались на їхнє подвір’я. Чомусь тихо. Що вона там робить?

Жінка встала з ліжка, підійшла до вікна і відхилила штору. Справа од вікон було колись добудовано веранду, й господарі могли бачити і сходи, і двері.

Дівчина висіла на поручнях. Таки дісталася. Ось вона спинається далі.

Четверта сходинка… Ще трохи… відпочинь… Ну, вперед.

Що ж тепер робити? Невже вона таки подзвонить? До незнайомих людей! Серед ночі! Маєш тобі теперішнє виховання… В наші часи… Та що там казати… Може, все ж вийти? Ну, вийти, і що далі? Що мені з нею робити? Розраджувати? До хати не можна – ще обкраде… Оно з якими босяками валандається. Від таких тільки й чекай біди… Ну, дивися на неї… І то пнеться і пнеться… Що вона собі думає? Що її тут з розкритими обіймами зустрінуть?… Оферма штабова… Ото не пльонтайся з ким попало…

П’ят-та… п’ята схо-дин-ка… нарешті…

Голова гуде…

А той собі спить, наковтався пігулок і спить. Жінка похитала головою… Не додумався відключити дзвінок – зараз почуєш музику. Вона рушила було від вікна в надії знайти, де там той дзвінок роз’єднується, але враз будинок задзвенів і затрясся, мов у пропасниці, а вона заклякла посеред кімнати, мов злодій, спійманий на крадіжці…

– Що там знову! – прокинувся чоловік.

Ці слова освіжили її, струсивши дивний переляк, вона підскочила до вікна й зі злістю смикнула за штору.

– А бодай тебе! Головою вперлася в дзвінок! Ну, ти бачив таке?! Перестань! Чуєш?! Перестань! – закричала, стукаючи по шибі.

Дівчина підвела голову. Тепер тільки тиша продовжувала дзвонити.

– Гос-поди, оце нічка! – зітхнув господар.

Вони вдома… як добре… вони почули мене… зараз відчинять…

Вона тепер виразно могла бачити обличчя дівчини – вимучене, в синцях і подряпинах. І коли погляди їх зустрілися, жінка налякано зойкнула і схопилася за груди – губи дівчини зі слідами крові, що запеклася на них, ці спухлі великі губи раптом почали вигинатися в усмішку. То було неймовірно – усмішка на цьому обличчі! Все одно що квітка посеред калюжі.

– Що таке? – гукнув її чоловік.

Жінка хотіла щось пояснити, але забракло повітря. Щоб не впасти, зіперлася на підвіконня. Усмішка тим часом росла й виростала – ось вона спурхнула з обличчя і наблизилася до вікна, затуляючи собою квітник, і дерева, і вулицю, і будинок Марчуків, – наче велетенська скривавлена чайка, билась у шибу крильми, і сумні патьоки, чи то дощу, чи сліз, котилися по склі. Та ось вікно само розчахнулося, і разом з нічним повітрям влетіла ця усмішка, і кімната вся враз розступилася – стіни розбіглися в чотири сторони разом з меблями, лишилося тільки ліжко, в якому сидів господар і несамовито кричав, намагаючись перекричати шум вітру, котрий розгулявся довкола:

– Що таке?! Ну, що там таке?!

– Вона сміється! Вона до мене сміється! – гукнула жінка, жестикулюючи, але він ніяк не міг дібрати, що вона каже, – страшний вітер шматував її слова.

– Що таке?! Я нічого не чую!

– Сміється! Чуєш – сміється!

– Що сталося?! Скажеш нарешті?!

1984

Тета Амалія

Солом'яний капелюшок

Вибираючись до міста, тета оздоблювала свою велику кудлату голову солом’яним капелюшком, на якому красувалися різноманітні овочі, ярина й квіти. Було там всього по одному: яблуко, грушка, абрикоса, персик, кавун, диня, гроно винограду, а ще вишні й черешні, знайшлося місце і для моркви, петрушки, салєри, зеленого горошку. Усе це щастя густо було перевите стеблами квітів, між яких вплетено ще й червоні та чорні порічки, галузки аґресту і малини, а просто над носом тети звисала велика тлуста трускавка.

Цей капелюшок був разом з тим легусіньким, як пір’їнка, і тета мусила його навіть пришпилювати до волосся, щоби вітер не здмухнув.

Овочі й квіти на ньому виглядали настільки правдиво, що мені не раз страшенно баглося спробувати, які ж вони на смак.

Вернувшись з міста, тета клала капелюшок на шафу, а сягнути аж до таких верховин я ніяк не міг.

Взимку капелюшок зачинявся в шафі, і бідолашні овочі з квітами задихалися в густих нафталінах, аж їхні барви блякли і потахали.

У травні, коли починало пригрівати сонце, тета відчиняла скрині, комоди і шафи, виймала свої старі сукні й виносила в сад. Із суконь, осліплена сонцем, спурхувала комашня. Першими її покидали барвисті молі, не ті, яких ми звикли бачити – сіренькі, непривабливі й маленькі, а значно більші – з яскравими червоними, жовтими, синіми крильцями, коли вони злітали, то було враження, наче в повітрі кружляють пелюстки польових квітів, і мимоволі ніздрі ловили їхній аромат.

Однак їхнє кружляння недовго тривало, і незабаром вони осипались у траву, аби зникнути в ній безслідно.

За молями з темних складок випурхували нічні метелики, але ковтнувши запаморочливого сонячного світла, вони в якомусь панічному очамрінні кидалися врізнобіч і теж зникали у хащах саду. Після них вилітали дивні птахи, що лінувалися мандрувати на зиму у вирій і воліли вигріватися серед лахів, притрушені нафталіном, присипані зсохлим горіховим листям, пронизливо скрикуючи, кидалися в густі крони дерев і заливали сад радісним галасом.

Добувши капелюшок, тета старанно його прополювала від різноманітного бур’яну, випрямляла чи навпаки закручувала стебла і обов’язково садила що-небудь нове: то духмяний горошок, то люцерну чи люпин, а то й настурцію або анемони. З кожним роком капелюшок перетворювався на все дрімучіші й дрімучіші нетрі, в яких завиграшки пропадали безслідно метелики й стриконики, залітали бабки і нетлі, а то якось і дурне кошеня заблукало, й звідтоді можна було почути його розпачливе нявчання.

Одного разу тета потрапила під дощ, а коли повернулася, то капелюшок був схожий на сад, так на ньому все буйно розродилося, розрослося, що дорогою сипалися позад тети пелюстки, а над капелюшком кружляли барвисті кузьки, гули замріяно бджоли, і запах меду паморочив голову.

А коли якось серед того капелюшкового саду я помітив гніздечко вивільги, то не дуже й здивувався. Тепер у покої щодня виспівувала вивільга, спів її розливався довкола, тішачи тетине серце.

– Як добре, що в моєму капелюшку завелася вивільга, – раділа вона. – Мені так її бракувало.

– Вивільга – це ще нічого, – погодилася моя мама. – Але що б ти робила, якби там звив собі гніздо бузьок?

Смерть капелюшка настала зненацька. Якоїсь весни тета відчинила шафу, вийняла велике кругле пуделко і вжахнулася – капелюшок потрубили молі на порохно. Він мав такий жалюгідний вигляд, що надії на його воскресіння вже не було.

В багатті, розпаленому в саду, капелюшок востаннє заклекотів яскравими барвами і щез.

Манекени

Вуйцьо Олюсь, покійний чоловік тети Амалії, був кравцем. По ньому зосталося чимало різного причандалля й п’ятеро манекенів: три чоловіка і дві жінки. То все були молоді люди з випещеними тоненькими пальчиками, тонкокості й фіґурові. На їхніх рожевих обличчях позастигали незмінні усмішки, а в очах іскрилася незбагненна радість, чи то від насолоди власного існування, чи то від утіхи своєю долею, що дозволила їм доживати віку в теплі та затишку навіть по смерти господаря.

Тета манекенів не викинула. Усі п’ятеро стояли в покої, а при потребі вона їх переміщувала куди-інде. Жінки найчастіше перебували на кухні, чешучи язиками, поки тета готувала обід. Чоловіки в цей час стояли коло вікна і сперечалися на політичні теми. Інколи вони втрачали контроль і бралися за якісь надто слизькі теми, й тоді тета робила їм зауваження – її вже один раз вивезли до Сибіру.

Після дядька зосталося чимало костюмів, і тета щедро вбирала всіх трьох манекенів-чоловіків. Мали вони солідний вигляд ділових людей. Манекени-жінки носили тетині сукні ще з молодих літ, і хоч були вони старомодні, але охайні і, як не дивно, привабливі.

Тета, навіть зоставшись сама, продовжувала щодня варити свіжий обід. Все одно інших занять не мала. Манекени радо їй товаришували, хоч самі ніколи не їли, як вона їх не припрошувала. Не заведено це в них було, і тета мусила з цим рахуватися.

На ніч лишала всіх п’ятьох у покої, а сама замикалася в спальні. Що робили всю ніч манекени, важко сказати. Було їх непарне число, і котрийсь мужчина був зайвим. Але хто саме, тета не знала, бо вранці всі вони виглядали однаково. Ані з їхніх облич, ані з одягу неможливо було щось більше вичитати. В самій кімнаті всі речі залишалися на своїх місцях, ніхто їх не пересовував, канапа рівнесенько застелена капою, а стіл обрусом… Нічого не свідчило, що тут проминула ніч п’яти дорослих людей.

Пізніше, впродовж цілого дня, і тета, і манекени старанно обминали в розмовах події тієї чи іншої ночі. Так, наче б їх ніколи й не було в їхньому житті, жодних ночей, а самі тільки дні.

– Горохова зупа сьогодні пишна, – проказує тета, – шкода, що ви вже ситі.

Жінка-манекен всміхається і поправляє ледь помітну складочку на сукні. Вона молода і не думає ще про смерть.

Перекладенець

Влітку, коли достигали ягоди, тета Амалія пекла пляцок. Властиво це було вісім тоненьких пляцків, перемащених всякою всячиною.

Тета мастила їх у саду на дерев’яному замшілому аж зеленому столі, який пам’ятав ще її чоловіка, і весь сад насторожено стежив за кожним її рухом сотнями пташиних і комашиних очей, тисячами листочків і суцвіть. І вона знала про те, а тому всі її рухи були заздалегідь обдумані й вивірені до найменшого, навіть вираз обличчя мінявся лише в залежности від чергової дії.

Ось тета кладе на стіл перший пляцок, засмажений до золотавої шкуринки, весь у заглибинках і малюсіньких горбиках, наче поверхня Місяця, але схожий більше на старовинну мапу світу з чудернацькими контурами і фантастичними архіпелагами. Далі вона підносить до неба ножа і зачерпає блакиті на все лезо, і гладенько розмащує нею пляцок. Потім ще і ще зачерпає, аж доки вся його поверхня не перетвориться у небесну голубінь, котра мерехтить і переливається, наче плесо ставка. І коли тета кладе на неї другий пляцок, то здається, що він не ляже, як влитий, а сколихнеться на хвилях і попливе кудись вдалину і навіки.

Другий пляцок перемащує вона зеленню трав і листя, разом із шелестом і сюркотом комах, разом із мерехтінням крил і співом пташок.

Третій пляцок заливає рідким медом сонця і чекає терпляче, поки він застигне.

Четвертий пляцок вкриває червоним кав’яром порічок разом зі жменею метеликів.

П’ятий пляцок намащує снами дерев про зиму, притрушує легесеньким сніжком, оздоблює слідами лисиць і вовків, галок і ворон.

Шостий пляцок поливає дзвінким сміхом дитинства з дзеленчанням роверів і плюскотом річки.

Сьомий пляцок розписує древнім письмом мертвої мови, пише слова глухонімі й сухотні, пише стогін і біль, пише розпач і сутінь минулого… І щоб ніхто на цім світі не розшифрував тих письмен, накриває сьомий пляцок восьмим і краї обмащує знизу доверху кров’ю вагітних вишень. Пальці тепер її червоні й спливають червоно і скрапують…

На восьмій поверхні вона заплітає у коси річку так, щоб вляглася вона на всіх чотирьох сторонах. Хвилі голубі застигли й мовби вмерли. Далі цвіт кульбаби, що памороки забива, сипле цілими жменями. Виливає жовтки горобиних яєчок, збивані очі дроздів, товчені серця солов’їв, обсипає пилом зірок, струшує з гілля пилок, заливає у кожну шпаринку духм’яну ніч і запалює сотні свіч…

Пляцок сходить над садом, як сонце.

Страхи

Тетин стрих манив мене віддавна своїми недослідженими скарбами, від обсягу яких паморочилося в голові, а особливо тоді, коли тета брала мене з собою. Не взяти мене вона не могла, знаючи, як я люблю спостерігати за її порпанням у скринях і пудлах. Але моєю мрією було потрапити у той дивовижний світ самому, світ, завалений різноманітним непотрібом, який для мене був казковим скарбом.

Якось я розкопав там наштрикнутих на голки метеликів і різноманітних жучків, що пістрявіли на спеціяльних дощинках, оббитих м’яким чорним сукном. Тета пояснила, що позносив їх сюди вуйцьо Олюсь зі старої школи, де ще з передвоєнних часів зберігалися колекції мінералів, комах, опудала птахів і гербарії. Коли ж те все вирішили спалити, він випросив ті коштовності собі.

Звідтоді той стрих перетворився для мене на таємничу країну, в якій кояться дивовижні речі.

Усі комашки були настільки пересохлі, що коли я торкнувся одного метелика, він розсипався на порохно. Більшости із цих комашок я живими ніколи не бачив, хоча вони, вочевидь, були зібрані в наших краях. Серед них був також великий, завбільшки з куряче яйце, жук із гіллястими, як в оленя, рогами і гострим вигнутим догори хвостом. Жук мав непомірно великі очі, що світилися зеленавим сяйвом, а головне, що він був живий, незважаючи на те, що з його спини стирчала шпилька. Коли я простягав до нього пальця, він роздратовано дригав вусами і нервово перебирав лапками.

А ще він загрозливо похрумкував крильцями, і я сахався зо страху. Цікаво було, чим він харчується. Уночі, думалося мені, жук злазив зі шпильки і йшов на лови, та виявити цього я не міг, бо мусив би хіба залишитись на стриху на ніч, а я ж бо так боявся темряви, що тета, вклавши мене спати, мусила залишати у дверях щілинку світла. У темряві ховалися страхи, відразу щойно гасло світло, вони виповзали з-під ліжка і креденсів, вигулькували з-за грубки, розімлілі від тепла, і тягли до мене свої лапи. Інколи я помічав хижий зблиск їхніх очей, вчував притлумлений шепіт, проте жодного слова розібрати не міг.

Вони зазвичай намагалися поводитись дуже обережно, але часом їх зраджувала стара пересохла підлога, і я відразу повертав голову на скрип. Тоді вони вмить щезали, аби причаїтися, перечекати і знову вилізти після того, як я заплющу очі. Коли я, бувало, злягав із температурою, мої сни перетворювалися на суцільні марева, які годі було вирізнити з-поміж того, що відбувалося насправді. Тоді, власне, повз до мене той жук, повз ідеально рівною ковдрою, такою рівною, що скидалась вона на поверхню стола, і я, щоб перепинити йому шлях, починав стріпувати нею. На ковдрі з’являлися пагорби, яри і балки – все це утруднювало жуку просування до мене, він незадоволено похрускував крилами і, покректуючи від старості, продовжував спинатися, але перекинувшись на спину, довго не міг зіп’ятись на ноги. Так минала ніч.

Опудало сови з зеленими камінчиками очей теж оживало щоночі й кружляло над хатою, тужливо постогнуючи. Якась сила не давала йому покинути тетин стрих, і воно мусило усі дні припадати порохами. Його стогін став іще тужливішим, коли я виколупав йому зелені очка і сховав до пуделочка.

А одного дня я, вибравшись на стрих, побачив, що від жука зосталися тільки крильця. Як, зрештою, і від чималої кількості інших комах. Опудало сови перетворилося на безформну купку пір’я. З одного боку мені було шкода такої втрати, але з другого – жук і сова врешті перестали мене страшити. Тета відразу здогадалася, що то справа мишей.

Миші увійшли в моє життя разом із песиками, котиками, щурами, мухами і молями. Миші стали чимось обов’язковим і незмінним у нашому побуті. Вони з’являлися, зникали, знову з’являлися і знову зникали, але ще жодного разу не зникали назовсім.

Вуйцьо Олюсь, дізнавшись про страшну руїну, якої зазнала його колекція, не зволікаючи, кинувся нищити гризунів. Він полював на них із якимсь особливим завзяттям, якого я не помічав більше в жодного з моїх родичів, ставлячи полапку не просту, а дуже вже хитромудру. Він припасовував до горловини пляшки з під шампана такий маленький бляшаний щиток, чи то пак круглі дверцята, які відкривалися тільки досередини. А там, на дні, спокушала мишку запашна шкуринка. Пляшка, яку клали біля продуктів, мала настільки невинний вигляд, що миші залазили в неї цілими зграями, та назад вибратися не могли, хоч і намагалися товктися лапками і мордочками в бляшку. Упіймавши мишей, вуйцьо знімав бляшку, а закорковану пляшку викидав на смітник. Після цього бляшку переселяли на іншу пляшку.

Боротьба зі щурами відбувалася ще драматичніше. На них чигали дротяні полапки. Залізши всередину, щури вже вибратися не мали змоги, й тоді вуйцьо, задоволено потираючи руки, виносив окріп і поливав їх. На його повному обличчі розливався такий радісний усміх, що здавалося, він збирається ними поласувати. Щури пищали, кидалися на дротяні стінки, щетина з них облазила, оголюючи червоне попечене тіло, поки не перекидалися на спини в конвульсіях. Я не міг відвести очей від їхніх маленьких рожевих лапок, схожих на людські. На очі мені наверталися сльози.

Помітивши мою розчуленість, вуйцьо взяв мене за руку, запровадив до курника і тицьнув пальцем на двох курок, з чиїх немудрих голів уже виїли мозок.

– Бачиш, кого ти жалієш? Їх тут ще є, а є під підлогою.

Тоді дав мені в руки дрючка й поставив біля діри, а сам довгу тичку запхав під дошки й поштурхав. Тієї ж миті один щур вискочив, я притис його дрючком до підлоги. Щур заскавчав.

– Души його! Души! – закричав вуйцьо, помітивши мою огиду.

Червоні очі щура лізли на лоб, лапки тремтіли й благали милосердя.

– Души! Души! Сильніше!

Він вдарив палицею зверху, але не попав. Щур запищав так пронизливо, що я мало не випустив із рук дрючка.

Кури кивали головами:

– Так його, так…

Вуйцьо перехопив дрючок, натиснув з усієї сили, і з щурячого писка бухнув струмінь крови. Лапки пестили розпачливо дрючок.

Щурячий бог на вухо мені прошептав:

– Не плач… на тім світі він зазнає щастя.

Плетене крісло

Жовте плетене крісло любило вигріватися на ґанку. В ньому гойдався вітер і я. Тета в це крісло ніколи не сідала, бо була надто товста і, по-перше, не вмістилася б межи поручнів, а по-друге, крісло б розсипалося під нею в одну мить.

Одначе хтось третій ще, крім мене і вітру, любив у тім кріслі гойдатися, хтось, кого я ніяк не міг на гарячому впіймати, бо приходив завше в ту хвилю, коли невідомий встигав зникнути. Хоч і крісло ще довго берегло його тепло і доторки долонь.

Коли я ночував у тети, то виразно чув, як гойдається крісло на ґанку, як поскрипує підлога і як ніч обережно розгортає кущі малини в пошуках ягід.

Декілька разів я ловив крісло з неабиякими речовими доказами. Наприклад, знаходив на ньому забуту газету, згорнуту в рурочку, саме так, як любив це робити небіжчик-вуйцьо. Він скручував газету і бив нею мух, котрі завше охоче зліталися, коли тета зачинала смажити варення. Тета ж бо газет не читала, з неї достатньо було й тих новин, які дізнавалася від сусідів чи від моєї мами. А то знаходив я і якісь крихти, вловлював запах часнику та цибулі, вишпортував зі щілин шкуринки сала, ковбаси, сліди цигаркового попелу.

Звідки те все бралося тут?

Можливо, до тети заходили гості, коли мене не було, заходили і вгощалися, розмовляли, палили цигарки… Все може бути.

Може, вночі манекени влаштовували собі гостину на ґанку.

Але чому я ніяк не можу у все це повірити і щоразу, як наближаюсь до плетеного крісла, то не вдається мені позбутися враження, що хтось із нього щойно піднявся і відійшов кудись у тінь, щоб кожної хвилини, коли я зникну з ґанку, вигулькнути і з насолодою знову хляпнути в плетене крісло, щоб гойдати у ньому свої марення й сни?

Горохова зупа

Тета часто варила горохову зупу, бо її дуже любив її покійний чоловік. Зваривши, вона щоразу наливала зупу в тарілку і ставила на підвіконня. Вночі приходив небіжчик і з’їдав зупу.

Мене завше вражала чистота тієї тарілки, коли я її бачив уранці. Адже всім відомо, що горохову зупу з’їсти так, аби на тарілці не зосталося жовтавого нальоту, неможливо. Хіба що… хіба що він її вилизував.

І хоча я не шалів за горохвянкою, але одна ця обставина, що хтось аж вилизує після неї тарілку, мене дивним чином приманила. Мені закортіло теж, з’ївши зупу, вилизати тарілку.

Коли це побачила тета, то впустила з рук стирку і якусь мить дивилася на мене зляканими очима. Либонь їй видалося, що в мене переселився дух її покійного чоловіка. Але в очах моїх вона не помітила нічого незвичного, на неї дивилися хитрі очі малого батяра, і тета врешті опанувала себе.

Та все ж горохвянка не давала мені спокою, мені здавалося, що є якась інша причина, крім смаколику, яка змушувала небіжчика-вуйця вилизувати тарілку.

З тих пір я уважніше став приглядатися до її жовтих каламутних вод, у яких плавала дрібно порізана морква й цибуля. Коли ж тета до зупи всипала жменю золотистих гріночок, це ще дужче її збовтувало, і тоді з самого дна починав підніматися густий блідо-жовтий намул.

Одного дня я збагнув, що на дні горохової зупи живуть дивні істоти, які лише на перший погляд нагадують посічену зелень кропу – такі тоненькі, розгалужені й схожі на людей, бо мають руки, ноги і щось, що нагадує голову. Ці зелені кропики жваво пірнають і випірнають або ж плавають навперейми, влаштовуючи якісь змагання. Коли я набираю ложкою зупу, кропики, мов ошпарені, шубовськають на саме дно і залягають в намулі, наче соми. Але не всім вдається порятуватися, не всім. Ті, що опиняються у моїх вустах, просто дуріють із розпачу, я навіть відчуваю, як вони копошаться, лоскочучи піднебіння і язик.

Якусь хвильку я перекочую в роті горохову зупу разом з усім її населенням, насолоджуючись своєю безмежною владою, пригортаючи язиком до піднебіння розпач бідолашних кропиків, а тоді врешті ковтаю і чую, як гарячим водоспадом струменить горохова зупа і як верещать оці чудні сотворіння.

Ложка за ложкою вливаю в себе їхню батьківщину разом з ними самими і разом з могилами їхніх предків.

Все зникає у моїх устах – всі їхні сни і марення, всі їхні надії на краще життя, всі їхні пляни і наміри… Гине їхня цивілізація, котра ще й не встигла розквітнути.

Горохова зупа непридатна для проживання, та кропики цього не розуміють і щоразу вибирають саме її.

Квітник на килимі

У вітальні на стіні висів барвистий килим, на якому виткано було квітник, за квітником садочок, а в глибині саду стояла хатинка під червоною черепицею. Хатинка виглядала так привабливо, що завше, коли я дивився на неї, мене поймала дивна і незборима туга. Хотілося будь-що дізнатися, хто в тій хатинці мешкає і чий це квітник. Квіти тут росли направду дивовижні, навіть у тетиному квітнику таких не було, навіть на її солом’яному капелюшку.

Коли я притулявся вухом до килима, то чув бзикання комах і дзижчання бджіл, а ніс мій виловлював п’янливі запахи квітів, роси і меду. Але скільки я не спостерігав за хатиною, жодного разу не довелося мені помітити живої душі. Хоч і мусив там хтось жити, бо видно було по квітах, що за ними весь час пильнують, прополюють і підливають.

Часом, коли я прикладав вухо до самої хатинки, мені вдавалося вловити ледь чутний гомін людських голосів, але жодного слова розібрати я не зумів.

Найдивнішим було те, що пори року на килимі мінялися з тією самою послідовністю, що й у цілій природі. Восени квіти опадали, листя осипалося й оголювало гілки. Деколи моросили дощі, і кольори на килимі блякли. Хатка втрачала свій чепурний і казковий вигляд, а небо над нею розливалося сірим оливом. Взимку випадав сніг, густо покривав сад, пригинаючи низько гілки. І тепер на снігу можна було деколи помітити невеличкі сліди. З комина курився дим, і линув запах живиці. А вечорами засвічувалося у вікні світло і виростала на фіранках чиясь темна тінь.

Мені страшенно як хотілося проникнути у цей садочок на килимі й зазирнути в хатину, але скільки я не намагався здійснити свою мрію, килим залишався килимом і не пускав мене в себе.

Поруч килима висів на стіні великий дзиґар у дерев’яному футлярі зі склом. Дзиґар цей вічно стояв непорушний і ніколи-ніколи не чув я, щоб він ходив. Стрілки спинилися на одному місці й показували завше за п’ять дванадцяту, футляр замикався на ключ, а ключ заховано було невідомо де, інакше б я давно вже постарався накрутити дзиґар.

Я б ніколи не помітив жодного зв’язку між килимом і дзиґарем, якби не скоївся дивний випадок. Одного разу, рвучко відчинивши двері до вітальні, я побачив манекена, що завмер у якійсь незвичній позі якраз біля килима. Стояв він, нагнувшись вперед, з рукою, простягнутою так, наче б збирався зірвати квітку. Та коли я наблизився, то побачив, що зовсім не квітку він хоче зірвати, а підняти з квітника ключик. Ніколи раніше на килимі не бачив я жодного ключика. А тепер хтось його загубив.

Я вдав, що нічого насправді не помітив, і вийшов з вітальні. За якийсь час увійшов знову і побачив, що манекен зайняв свою звичну позу, а ключик щез. Не треба було мати надто буйну фантазію, аби здогадатися, де він.

Я сміливо підійшов до манекена і вийняв з кишені маринарки ключик. Манекен люто блимнув очима, але навіть не ворухнувся.

Тепер зосталося тільки одне: вставити ключик у футляр і перевірити, чи здогад має підставу. Та щойно я намірився це зробити, як пролунав гучний скрип. Манекени повернули до мене свої голови й повитрішкували зі страхом очі. Тепер я бачив, що вони бояться мене.

Я крутнув ключиком, і футляр, скрегочучи і порипуючи, відчинився навстіж. Далі я підтягнув угору важіль, і дзиґар зрушив з місця. Кімната наповнилася новими звуками, і здавалося, звуки ці пробуджують життя геть у всіх речах, бо й вони враз почали звучати кожне по-своєму, і ось уже вся вітальня ожила і забриніла. Обличчя у манекенів просвітліли, з очей щез гнів, і розгладились кутики вуст.

Та не лише вітальня ожила, але й килим наче прокинувся від зимового сну, і я побачив, як сколихнулись од вітру листочки на деревах, як затріпотіли пелюстки, і в повітрі полинув запах квітів. Все тепер виглядало так, наче на кіноекрані. Я провів рукою по квітах, але відчув під пальцями лише густий ворс килима.

І раптом – все змінилося. Із дзиґаря вивільнився глибокий стогін, щось клацнуло, заскреготіло й пролунав перший удар годинника. В тую мить рука моя виразно провалилася в квітник. Не довго думаючи, я скочив у килим і побіг чимдуж по стежці, що вела в хатину. За спиною пролунав ще один удар.

Якраз на третьому ударі я опинився біля дверей і шарпнув клямку, але двері були зачинені. Я підбіг до вікна й зазирнув усередину. В хаті панувала сутінь, але я відразу впізнав багацько речей, що були знайомі мені від народження. Ось на столі миска, яку я колись ненароком розбив, ось бабусин вазонок з каракуватим рододендроном, котрий почав по смерті бабусиній всихати, і мама його викинула. Ось і кицька наша лежить на подушці, кицька, що теж давно вже померла. А ось ослінчик, на якому так любила бабуся сидіти. І футляр з її окулярами, і її вишиття… І всі стіни тут у вишиванні. На одній з вишиванок і я, мале хлопча, граюся з котиком.

А годинник за спиною вдарив ще двічі.

Я не міг одірватися від вікна, впізнаючи річ за річчю, а найдивовижнішим було те, що кожна з цих речей так чи інакше пов’язана була з бабусею.

Але де ж вона сама?

Я вибіг за хату і побачив за кущами город, що збігав у долину до вузенької річечки, в якій крякали качки. Від річечки вгору п’ялася стежина через город, і по цій стежині піднімалася з відрами згорблена постать. Я пізнав її відразу і, перегукуючи загрозливе бомкання дзиґаря, закричав:

– Ба-бу-сю-у-у!

Спочатку їй здалося, що це причувається, і вона навіть спинилася та роззирнулася на всі сторони. Потім поставила відра, і коли я гукнув удруге, то звела голову.

На обличчі її спалахнула спочатку радість, а потім враз пройняв його жах. Вона опустила відра, замахала руками і закричала:

– Тікай! Зараз мені тікай!

Годинник тим часом вдарив восьмий раз. Не знати чому я рахував ці удари.

– Бабусю! – гукав я. – Я хочу до вас!

Ще сильніше вжахнулася вона й кинулася бігти вгору, весь час благаючи мене:

– Тікай! Тікай назад! Поки не пізно!

Я зиркнув назад – побачив наляканих манекенів, що також махали мені руками, обступивши килим.

– БОМММ! – дев’ятий удар пролунав.

А мені так не хотілося покидати свою бабусю і цей розкішний садок! Але щось було в її обличчі таке, що, коли вдарило «десять», я нарешті зрушив з місця і помчав додому. Я біг, і сльози мене заливали, а ззаду чувся бабусин голос:

– Скорше! Скорше!

– БОМММ!

Одинадцять!

Я перечепився за камінець і лечу сторчголов у квітник, квіти тріщать і цвиркають мені в обличчя росою.

– Господи! – скрикує бабуся.

Останнім зусиллям, відштовхуючись від землі, кидаю своє тіло вперед. Дзиґар із якимсь відчайним стогоном вибиває «дванадцяту» саме в ту мить, коли мене ловлять міцні руки манекенів і кладуть на підлогу.

Я дивлюся на килим і бачу знайому картину. Все, як і раніше. Тільки трохи потолочені квіти. Але бабуся їх попідв’язує, повиправляє, скропить свіжою водою і, дасть Бог, тета нічого не помітить.

Я знову знерухомлюю дзиґар, повернувши велику стрілку за п’ять хвилин дванадцята, замикаю футляр і кладу ключика в кишеню манекена.

З очей мені стікають сльози, і я довго ще не можу позбутися жалю, що таки не зостався з бабусею і коханою моєю кицькою.

Порцеляновий поєдинок

У тети на креденсі пишаються порцелянові статуетки герцогів та герцогинь у пишнім убранні рожевощокого рококо. Вони всі такі розманіжені, розцяцькані, а губки пухкенькі, червоненькі, так і хочеться їх поцьомати.

А на підлозі посеред кімнати біля миски з молоком розляглася лінива кицька.

Одна панна змахує ручками – ах!

І враз кавалери її обступили – ох!

– Слухаєм, наша панно!

– Ваше слово – заповідь!

– Відженіть! Відженіть цю тигрицю! Я йду купатися!

І порцелянові герцоги сідлають порцелянових коней, беруть у руки свічники і мчать, аж у вухах вітер свистить.

Кицька роздратовано їжиться, форкає, але відступає і вмощується під канапою. З темряви блимають лише її очі, але якимсь не лихим, а більше лінивим блиском.

– Дорога вільна, ясна панно! – гукають радісно кавалери, вимахуючи шпагами. – Ми перемогли!

– Ох, які ви милі! – озивається панна і спускається до молочного озера.

Скриня

В темній, з запахом цвілі, комірці, куди тітка сливе не зазирала, стояла велика кована скриня з поважним замком.

Завше, коли я бував у тітки, мене якоюсь незбагненною силою тягло до тієї скрині, я проникав тихцем в комірку, вклякав і, приклавши вухо, вслухався у таємничий шурхіт. Щось у тій скрині жило, й існування його минало в безконечному шарудінні, наче б хтось тільки те й робив, що спаковував і розпаковував речі, розгортав папери, вигладжував їх і складав у куточку, пересипав з купки на купку гроші, сортував банкноти…

Дивно, що той, хто ховався в скрині, аніскілечки мене не соромився й не переставав займатися своєю справою, навіть коли я голосно чхав од пилюки.

Тітка рідко заходила до комірки, ще рідше вона її відмикала, а коли це чинила, я ніяк не міг підкрастися так, аби хоч що-небудь підгледіти.

Може, я б і сам вистежив, куди вона кладе ключа, і, вловивши такий час, коли вона піде до криниці, чи до сусідки, відімкнув ту скриню, але чортові манекени завше пильнували її добро незгірше сторожових псів.

Якось, коли я вже, було, потягся за ключем, обидві жінки вистромили свої головки з кухні і подивились на мене так суворо, що в мене затремтіли коліна і я ключа навіть не доторкнувся.

Дивно, що вони не звертали на мене жодної уваги, коли я проникав у комірку без ключа. Мабуть, їм була відома таємниця скрині, але вони чомусь берегли її, мов зіницю ока.

Що ж там могло таке бути? Я довго над цим думав, поки якось не прислухався до того шурхоту уважніше, і що далі я в нього вслухався, то все дужче переконувався, що то не було ані шелестіння паперу, ані розгортання пакунків. У скрині панували зовсім інші звуки. Хтось відмірював тканини, робив викрійки, шаркав крейдою, клацав ножицями, а потім шив, і шив, і шив, мугикаючи при цьому щось нудне і сумовите.

Хто ж там працював у поті чола?

Але скільки я не намагався до нього достукатися, чи покликати, хто б там не був, він не звертав на мене найменшої уваги, а продовжував, наче машина, свою роботу.

Манекени позирали на мене насмішкуватими очима. По них було видно, що ця моя безпосередність справляла їм приємність. Жодного разу вони не видали тітці моїх спроб розгадати таємницю скрині. Чи то їм було цікаво отак дрочитися зі мною, чи то просто вони мали мене за ніщо. Самі вони в комірку не зазирали, але я був певен, що вночі, коли тітка лягала спати, манекени заходили в комірку, відмикали скриню і з насолодою приміряли нове вбрання.

Жовта хустина

Тета моя нових книг ніколи не купувала. Зате в старій горіховій шафі були книги давні в дивних палітурках, сухі й зашморгані. З деяких висипалися аркуші, коли їх необережно розгорнути. Ці книги манили мене неспокійним запахом осіннього листя, розбуялого полину, ячмінної кави і бузинового цвіту, в запаху тім хотілося чути запах сальцесоново-шницелькової та марципаново-родзинкової Австрії. Здавалося, що й читали ці книги після ситого обіду, або й за обідом, перегортаючи сторінки масними пальцями.

Інколи, розгорнувши котрусь із книг, я натрапляв на засушений листочок клена, ясена або дуба чи на суху квітку, сплюснуту і вижовклу, наче єгипетська мумія. Важко було втриматися, щоб не спробувати вловити її запах, але все було намарно, квітка віддала свої пахощі книзі, а сама перебрала тільки прісний запах паперу. Я пробував уявити юну неціловану тету, яка тепер висохла, мов ця квітка, і коли-небудь помре, а засушена нею квітка зостанеться у книзі, аж поки хтось, позбавлений сентиментальности, не викине її.

Деякі книги були поточені міллю, або ж злегка погризені мишами, котрі, ласуючи винятково клеєм, гризли тільки палітурку. Гортати ці книги – задоволення печальне і ностальгійне, але це я збагнув не тоді, коли дитиною проникав у світ старих книг, а вже тепер, коли згадую їх. Досі чую цей запах, шурхіт, легеньке похрумкування пересохлих аркушів і тихий-тихесенький шепіт слів, незрозумілих і чудних, що долинали тоді з шафи, мовби хтось неймовірно учений прочитував уголос усе, що там пишеться.

Вдихаючи книжковий пил, я голосно пчихав, витирав сльози, але порпався далі, шукаючи невідомо яких скарбів. І коли якось випав мені пожовклий лист із книжки Пачовського, я страшенно втішився, так ніби того листа було писано мені.

«Мої любі сині очка!»

Ці слова подіяли так, мовби звернені були до мене. Одне мені було ясно, що не вуйцьові адресувався цей лист, бо той мав карі очі. Отже, тета любила ще когось…

«Я за тобою дуже скучила. Твої оба письма справили на мене неоднаке враженє, бо наколи перше наповнило мене радістю, то друге перевернуло ту радість у смуток і пожалованє над моїм станом. Не гнівайся, що я так сміло промовляю до Тебе, бо чую до Тебе щиру любов і тому хочу то говорити, що вона мені каже, не в’язатись ніякими формами. Отже, видай, мене Твоє письмо до живого діткнуло. То, що ти не…»

На цьому лист уривався. Певно тета не написала іншого, а може, взагалі передумала писати. Кому цей лист призначався? Це мене дуже зацікавило, і я почав гортати всі книги за порядком у надії натрапити на ще якогось листа. Гортання старих книг – справа марудна і вимагає терплячости. Небавом вдалося мені знайти аж кілька листів, дбайливо складених в один конверт.

«Дорога моя Амаліє!

Писав-єм Тобі вже, що служба моя в Дебречині така, жи не можу ніяк ані приїхати до Тебе, ані Тебе до себе забрати. Опріч того й не обіцяв-єм нічого такого, а то що межи нами було – се було по обоюднім желанню і не варто мені випоминати ті слова, котрі зродилися в стані любовного оп’яніння. Ти вже доросла дівчина і мусиш дати собі раду сама. Піди до дохторів і напиши ми, кілько то буде коштувало, а я ті гроші передам.

Я знаю, жи ти ся бавиш в ріжні чари, але дуже тя прошу, не перебаранчай ми голову тими бздурами. Можеш на мене чарувати, заклинати і ще там що, але то способить не ліпше як на мертвого припарка.

Остаю з поваженєм Теодозій. Дебречин. 29. V.1912.»

«Дорога моя Амаліє!

Не знаю нащо-сь мені післала сесю жовту хустку, я її носити не буду, бо ту в нас офіціри того на шиї на носять, але дякую. Радий, жи послухала мене і пішла до дохторів, але шкода, що не пишеш, кілько то мало би коштувати. По отриманню Твого листа з тов хустков нагло почув’єм ся зле. Щось мусив спожити несвіжого, бо м’я цілий вечір колотило і не міг далій заснути, аж під раня заснув, а ту врано слуга м’я збудив. Каже, жи я блідий такий, як смерть. Но видиш, і без Твоїх чарів хорію. Тепер лежу в хаті і чекаю на дохтора.

За два тижні поїде від нас до Станіславова їден поручник і завезе ти гроші.

Здоровлю Тя сердечне, Теодозій. 6. VІ.1912.»

«Дорога моя Амаліє!

Дієся зі мною щось злого. Дохтор повів, жи то мусит бути хороба жилудку, але не годен докмітити, яка саме. Понавиписував мені ту цілу купу лікарств, і я то п’ю, а їсти ніц не годен і тілько худну. Нині подивив’єм ся до люстра і побачив сіре заросле лице з запалими очима. Шкіра на руках стала суха, як перґамент, і жовта. З хати вже не виходжу і слузі сказав, аби нікого, крім дохтора, не впускав.

Амаліє, то, що ти рішила родити дитину, є принаймні дурість страшенна, бо як ти меш далі жити? Чи ти собі думаєш щось, чи в тобі говорит саме огірченнє?

Не плети мені тих своїх бздурів за чарованє, бо я в то не вірю. Пишеш, жи хоробу ти мені післала разом з тов хустков. Але я її дав слузі, він си вдяг на шию, і ніц йому не є.

Заручатися з Тобов я не обіцяв. То всьо, що межи нами було, – тілько хвилева слабість. Віднесися трохи простіше до життя.

І зроби врешті то, що маєш зробити.

Остаю з поважанєм Теодозій. 12. VІ.1912.»

«Дорога моя Амаліє!

Вчора нагло вхопила пропасниця мого слугу і вночі бідака вмер. То шось страшного. Певно, набрався в мене хороби. Але що так хутко його скосило?

Боже мій, що зі мною ся діє? Тепер я сама шкура і кости. Коли встаю із постелі, то так гейби мене вітер хилитав, мушу ся тримати за речі, бо би-м кроку не ступив. Страх м’я сильний бере, жи так молодо мушу вступити з життя. Далій ніц не годен їсти, тіко-но п’ю і п’ю саму воду. Ти би мене не пізнала. На голові волосся мляве і тонюньке, як пушок. Зуби рухаються і сниться ми вночі, жи випадають.

Ти пишеш, жи такой постановила родити. І жи як до Тебе приїду, то мя вилікуєш. Але я не годен за поріг вийти, не то що десь їхати. І до мене також не їдь, бо як дохтор ради не годен дати, то що Ти будеш годна? Амаліє, візьмися за розум. Нашо тобі той клопіт?

Я то пишу, а неподалік на лежанці лежить мертвий Яцько, слуга мій, а я му не годен очі закрити, і він, повернений лицем до мене, дивиться на мене тими осклілими очима, аж мя страх жаский проймає. На шиї у него твоя хустка. Нині ще цілий день і цілу ніч буде лежати він в моїй хаті, аж завтра допіру поховають.

Деколи мені ся здає, жи він усміхається своїми сухими вустами.

Дохтор прийде вечором, і я го попрошу, аби поклав Яцькови голову горілиць і закрив му очи.

Здоровлю тя сердечно, Теодозій. 20. VІ.1912.»

«Люба моя Амаліє!

Сей лист, певно, вже буде останній, бо чуюся так зле, жи навіть ся попросив запричастити. Ти пишеш, аби-м спалив тую хустку в городчику і попіл розвіяв, але запізно’сь тото звідомила, бо Яцька мого поховано так, як був, у тій хустці. Але й так би-м не йняв ті віри, бо вже дохтор сказав, що се в мене тиф, а не жодні чари. Ба навіть знаю, де-м го дістав. Якраз напередодні розігнали ми циганський табір, що пристав ув околицях Дебречина, і як ся завалило їдно шатро на вогень та почало горіти, почув-єм плач дитячий з шатра і, скочивши з коня, витяг звідтам немовля, котре вочевидь хоре було. Но тепер видиш, жи твоя хустка не багато справила. Видай, мушу вмерти. Ту по мені ся лишило трохи грошей, то я вже зробив розпорядженє, аби Тобі їх доручено було.

Шануй себе і дитину, як-єс така вже вперта. Не май мі за зле, що так ся стало. Нехай тримає Тебе Господь у своїй опіці.

Теодозій. 29. VІ.1912.»

Останній лист уже писаний іншою рукою.

«Високоповажана пані!

Зі смутком мусимо вас звідомити про смерть Вашого нареченого. Зглядно єго розпорядження, прийміть сих тисячу двісті корон, золотий ланцюжок з хрестиком, срібний перстень, чотири срібні ґудзики, золотий медальйон, а також хустину жовтого шовку, на котрій вигаптовано: «Теодозію Амалія», а котру знялисьмо з єго шиї.

Прийміть наші щирі спочування.

Остаюся з поважанєм доктор Б. Лучкай.

Р. S. І єще додаю сей лист, котрого небіжчик писав до вас в остатні хвилини.

2. VІІ.1912.»

«Люба Амаліє!

Сеї ночи думав, жи то вже гаплик. Щось до мене прийшло вночі та стало душити, але не відав-єм чи то насправді, чи тілько ся снило. Але задуха м’я така сильна вхопила, жи думав, що ся кінчу. На світанку прокинувся і аж здивував-єм ся, жи єще дихаю. Се було так подиву гідне, що ся хтіло аж кричати з радости.

Сонце встало з-за гір і заливало сяєвом покій. Єднак чув-єм на шиї дивний стиск, і коли сягнув-єм рукою, то намацав хустину. То була та сама хустина, котру ти мені післала. Але як ся ту дістала, коли було ю закопано в могилі з Яцьком? Тепер я збагнув, що мене вночи дусило. Як твоя хустина могла ся вернути назад? Як то є, жи не мав’єм сил її розв’язати? Хто ми зав’язав її на ґудза так сильно? І чому вона мене далі дусит і дусит… як би була… о Господи!.. як би була жива?»

Королевич-Машкара

(Повість-каруселя)

«І коли вона пригорнула його й поцілувала, то враз та машкара з нього спала, і перед нею з’явився королевич небаченої вроди».

Українська народна казка

Розділ І. Чорна Манька

У славному місті Станіславові на околиці, що зветься Софіївка, жила собі жінка на прізвисько Чорна Манька, а про неї співалася пісенька не така вже й мудра, бо склав її один з тих вуличних піїтів, чиї безсмертні творіння прикрашають паркани і стіни:

Чорна Манька вугіль крала,

на базарі продавала —

то по два, то по три,

вийшло в неї сорок три.

Продам вугіль, куплю мужа,

буду цвісти, як та ружа.

Знайшла собі кавалера,

любилисі, як холера.

А ще нічка не минула —

кавалєра вітром здуло.

Ой шлюс, Маню, по коханю,

не продавай вугіль таньо.

Я ще пам’ятаю, як дошкуляли ті нехитрі слова Чорній Маньці і як вона, вискочивши з хати, шпурляла в нас усе, що під руку потрапить, а ми, наче зграя горобців, в одну мить прискали з вереском навсібіч, щоб за якийсь час знову зібратися під її вікнами, бо ж недурно й світ збудовано так, що все повертає на круги свої.

Манька працювала двірничкою, і, може, саме професія спонукала її до збирання різного барахла, бо хата хутко перетворилася на склад, який постійно збагачувався новими надходженнями і до якого не мав ніхто в світі доступу, окрім самої господині.

В п’ятдесяті роки можна було назбирати безліч всілякого непотребу. Вулицями роз’їжджали шматтярі й голосно закликали мешканців приносити ганчір’я, за яке вони пропонували глиняний свищик або ще яку дрібничку, і ми, малі, таємно від батьків деколи цупили з хати речі далеко не безнадійні. Наші батьки мали якесь особливе ставлення до старого дрантя і зовсім неохоче з ним розлучалися.

Улюбленим місцем наших забав були сміттярки, адже кожна з них пишалася неповторними експонатами, розібратися в яких було неможливо через відсутність каталогу, та оскільки постійними відвідувачами цих перших музеїв під відкритим небом були діти, то жодної інвентаризації й не потребувалося. Це була чудова пора, коли за кольорове скельце або металеву пряжку можна було виміняти розлізлу від тривалого зберігання в кишені цукерку, а за магніт чи поламану запальничку можна було придбати тлінні останки якої-небудь мишки чи навіть живого жука, котрого запихали в сірникову коробку і, приклавши до вуха, слухали «радіво».

Одна така сміттярка знаходилася на закинутій цегельні. Патент на дозвіл користування її запасами незаконно захопила Манька, і нам доводилося довго й безуспішно боротися за свої зневажені права. Ця боротьба часто переростала у великі збройні повстання – в повітря злітали стріли й списи, грудки землі й консервні бляшанки. Йдучи в наступ, ми розмахували дерев’яними мечами і, прикриваючись накривками від баняків та виварок, несамовито верещали: «Даєш цеголку!» Але Манька легко нас перемагала, бо, не маючи добрих воєвод, ми як у безладді наступали, так само в безладді й відступали. Після бою станіславівська Афіна Паллада збирала військові трофеї. Наші мами й бабусі невдовзі збігалися на її подвір’я і випрохували назад своє кухонне причандалля, а вдома відпускали нам гріхи – кому віником, а кому тріпачкою або просто мокрою шматою, бо на той час уже всім було відомо, що ременем бити дітей не педагогічно.

Втративши свої позиції на сміттярці, ми думали надолужити програне під вікнами Чорної Маньки, але наші психологічні маневри особливого успіху не мали. Манька поступово звикла до них і, на превеликий розпач, уже не виявляла жодних негативних емоцій навіть на новий варіант пісеньки в менш поетичній, але сміливій обробці. Не залишалося нічого іншого, як капітулювати і продовжувати свої археологічні дослідження на інших сміттярках.

Увесь скарб Чорної Маньки тривалий час викликав неабияке зацікавлення з боку сусідок і кумась. Снували різноманітні здогади про зв’язки Маньки з перемитниками й розбійниками, про якісь таємничі стосунки з дияволом. Власне, останнє було джерелом багатьох моторошних оповідей, які в дитинстві наводили на мене такий страх, що я ні за які скарби світу, навіть за цілий кілограм морозива не відважився б пройтися попри її двір у сутінках.

Манька тримала чорного кота і старого, як світ, чорнющого, хоч і облізлого, крука. Кіт був теж не надто юний і цілими днями вилежувався на подвір’ї, а крук сидів набурмосений на паркані й скалив одне око, бо другого не було. Вночі вони разом бігали по дахах і розважалися тим, що шпурляли в комини всіляке сміття. Крук, було, всядеться на даху та й крукає, аж мороз поза шкірою, і не в одного серце потерпає: на чию душу крукає? А не приведи Господь кинути в них камінця чи з рогатки стрілити. Оно Місько, мій купмель, колись камінцем запустив, то той камінець йому назад вернувся, і не в руку, а під око. Він з тиждень ходив і всім хвалився тим синцем як свідченням своєї великої відваги. Аж і мене, хоч я світове трусигузно, розібрали заздрощі та й, було, вже затис раз камінця і намірився пошпурити його в крука, а той як не повернеться до мене та як поглядом не прониже – враз, яка була душа, то й та в п’яти чкурнула, згорнулася калачиком і принишкла, ні мур-мур. Якби тільки того, а то ж до пізнього вечора не міг кулака розтулити з отим камінцем.

Мама в плач: і що воно таке дитині пороблено? Добре, що хоч бабуня в тім щось петрала та заходилася мені руку парити й зашіптувати, ще й куряче перо над головою моєю спалила, а тоді тую мидницю, що я в ній руку парив, занесла під грубку і почала кидати у воду жарини, приказуючи: не дев’ять, не вісім, не сім, не шість, а як дійшла до одного, мене й відпустило.

Сама ж Манька чари свої дуже рідко використовувала, за всю нашу з нею війну тільки раз дивовижна приключка трапилася. Дали ми дьору після одного невдалого наступу, женем, аж патинки тріщать. А Манька за нами. Ми й не озираємось – і так тупіт чути. Забігли в таку далеч безпросвітну, що вже нам не до жартів, коли це хтось оглядівся та:

– Хлопці! Стійте!

Ми й стали. Дивимось: Маньки й слід пропав, а за нами женеться тільки великий клубок паперу. А бодай тобі! Пошвендялисьмо додому, а той паперяка й не думав відставати. Вже ось і хати наші видко, а паперове перекотиполе знай на п’яти насідає.

– А що, – каже Місько, – як ми в різні сторони розбіжимось?

І розбіглися хто куди. За кілька кроків озираємось – а за кожним біжить по великому клубку паперу. Влетів я до хати, висолопивши язика, наче хорт, і ледве встиг двері затраснути перед самим носом паперового дива. А вранці виходжу на двір, дивлюся – лежить папір на землі, розм’яклий від роси, розлізлий, такий жалюгідний, і навіть не ворухнеться. Я його коп ногою – нічого. От я вже душу відвів тоді, пошматував того папера на дрібнісінькі клаптики і по вітру розвіяв, наче попіл казкового змія.

Дід мій дивився і всміхався у вуса. Він ні на макове зерня не йняв віри Маньчиним чарам. Це мене так допекло, що я ні про що вже не мріяв, тільки аби й з дідом яка пригода лучилася, а що мрії ніяк не збувалися, то вирішив сам наслати чари. Одного разу взяв та й усі дідові цвяхи, які були, позабивав у колоду. Перед тим, правда, я вже психологічно підготував свою сім’ю, настирливо розпускаючи чутку, що Манька неодмінно помститься дідові за його невіру. Доля, однак, повернулася до мене потилицею: в ту хвилину, коли я в захваті стрибав на одній нозі і кепкував з діда, моя близька знайома – незабутня тріпачка – підступно підкралася до місця, яке її пам’ятатиме до смерті, й засвідчила свою повагу вилясками не менш гучними, ніж мій власний вереск.

Манька вдягала одну й ту ж чорну сукню, великі чоловічі шкарбани і вічнозелену ярмулку. Не можна сказати, щоб голос її нагадував спів жайворонка чи срібне дзюрчання струмка. Це був голос, що лунав з горлянок сажотрусів, шматтярів та вуглярів, але тепер, коли ці романтичні професії позникали, важко знайти іншу аналогію, щоб уявити голос Чорної Маньки. Вона і в молодості, очевидно, особливого успіху не мала, бо ні чудові чорні вуса, ані гладеньке темне личко, ані в міру перебитий ніс і пухкенький від вуха до вуха ротик не знайшли бажаючих посісти все це багатство. Спочатку ще голила свої вуса, але, переконавшись, що в цьому нема жодної потреби, оскільки вона все одно «страшна, як Чорна Манька» (станіславівська приповідка), покинула теє марне діло і дала волю рости, як їм захочеться, а що вуса перед тим були часто стрижені й голені, то захотілося їм тепера розростися так буйно, що Манька стала схожа на хвацького гусара. Пан Суслик завше, коли її здибав, захоплено вигукував: «Оце вуса, як у Джуса!» Що воно за проява той Джус, встановити не вдалось.

Взагалі, героїнею нашої історії є не так Чорна Манька, як небога Марта, яка по смерті тітки поселилася тут і в спадок дістала, крім хати, ще й тітчине прізвисько й пісеньку. Правда, останнє надбання продовжувало жити лише в устах дітлахів, бо сусіди хутко звикли до Марти і заприятелювали. Але дух Чорної Маньки ще довго витав над Станіславовом, і навіть через великий проміжок часу, коли я спробував відтворити давні події, в розмовах з сусідами незмінно, крім Марти, фігурувала ще її тітка, яка так і залишилася легендою нашого міста. До всього ще й смерть її обросла такими непролазними нетрями розмаїтих чуток і здогадів, що якби все те хтось старанно позаписував, то разом з іншими переказами мали б ми цілий епос про Чорну Маньку. Я б його назвав так: «Дивовижне життя й пригоди Чорної Маньки, панни». На жаль, цей епос і досі повністю не записаний, а тому й не вдається нам заткнути за пояс ні «Іліади», ні «Магабгарати», і грек не буде кусати губи, і не з’їсть індієць з заздрощів своєї власної чалми.

Як там було насправді, важко сказати. Може, Чорну Маньку й забили розбійники, поласившись на її «добро», а може, забрав із собою диявол, бо в ніч смерті бачив дехто комету, що залетіла в димар Маньчиної хати, а може, й сама вмерла, бо вже була в літах.

Пан Суслик, який не мав жодного стосунку до столярки, сам згодився витесати труну – власноручно й безкоштовно. А щоб не помилитися в розмірах, не маючи більш підходящої речі на те діло, узяв на Маньчиній кухні макогона і тим ото макогоном зміряв її від стіп до голови. Йдучи додому, всю дорогу бубонів, наче яку молитву, під ніс: «п’ять макогонів… п’ять макогонів…» Як на те, макогін Сусликової виявився коротшим од Маньчиного і, звісно, труна вийшла замалою. Сусликова тільки руками сплеснула:

– Ото недотепа! Та чи ти, діду кальварійський, не міг її макогона з собою прихопити? Хіба не дошолопав своєю квадратовою головою, що макогони різні бувають?

– Ба, коли б знаття, що в куми пиття. Я в макогонах не спецяліст. Як ти така мудра, тра було тобі самій міряти.

– А що – й зміряла б.

– Мо, ти б і труну зробила?

– І зробила б.

Сусликова була дебелою молодицею, і можна не сумніватися, що хто-хто, а вона з цією роботою упоралася б куди кебетніше.

– Чого ти напосілася? – образився пан Суслик, закопиливши нижню губу. – Подумаєш, закоротка. Що їй там – кватирантів тримати?

– Не варнякай дурниць! Ти, тумане вісімнайцятий! – гримнула Сусликова, аж безмежні перса заходили ходуном під далеко не безмежною блузкою.

То був лихий знак, і її чоловічок умить почав зменшуватися на очах і зменшуватися, а голосочок його тоншати і тоншати, і то вже не був пан Суслик, а маленьке хлопченя, впіймане на якісь капості, що ось-ось зарюмсає.

– Я зроблю другу, тіко не кричи, – пропищало те хлопченя і до вечора змайструвало іншу труну.

Ту, першу, пан Суслик хотів розібрати, але Сусликова не дала: «Я в ній тісто міситиму – чого добру пропадати».

У день похорону довкола Маньчиної хати яблуку ніде було впасти. Гріб станіславівської легенди понесли пан Суслик, Мицьо, Дзюник і мій дід. Процесія запрудила вулицю, і бідолашні авта, мов сироти, поприпадали до стін, а один водій, наче равлик, висунув голову з вікна й спитав:

– Кого ховають?

– Чорну Маньку!

– Я думав, якого міністра.

На цвинтарі пан Суслик виголосив промову, якою довів до сліз усіх присутніх жінок, після чого труну почали забивати цвяхами, а коли довелося спускати в могилу, то раптом помітили, що вона занадто легка.

– А, бігме, легша стала, хоч і з покришкою! – вигукнув Дзюник.

Звідки-незвідки взялися крук з котом і сказали: «Карр-мняв!»

– Тут щось не те, – похитав головою пан Суслик і, впавши на коліна та прискаливши око, почав зазирати в шпарки, бо ж кажу – столяр він був абиякий, а того й шпарок на палець не бракувало.

Всі заніміло дивилися на пана Суслика, й коли він заверещав, мов недорізане великоднє порося: «Вона порожня!», натовп охнув і почав хреститись. Якась бабця прошепотіла: «Я так і знала» і беркицьнула на чиїсь блискавично підставлені руки. Тим часом віко підважили. Труна була порожня.

– Та як же се? Та же ми її оцими-во руками… Та й бачилисьте всі, га? Як же се? – бідкався Дзюник, який перед війною спеціялізувався по чужих кишенях та квартирах, та, хоч і покинув те лепське заняття, проте й досі дуже переживав, коли десь траплялася крадіжка, щоб, бува, не подумали про нього. Через те він і був переляканий не на жарт – ану ж впаде підозра, що це він, Дзюник, поцупив з труни Маньку, бо чи ж не відомо всім, які то ласі грабіжники та злодії на покійникову руку, котрою можна геть усі замки повідмикати, а свічка з тлущу мерця, запалена в хаті, приреченій на грабунок, враз приспить господарів мертвим сном, а тоді тягни хоч подушки у них з-під голів.

Та його переляк був марним, бо тут хтось про комету згадав, а хтось – про запах сірки, який було чути в Маньчиній хаті, а ще хтось нагадав тії поголоски, що кружляли довкола Маньки уже віддавна – як вона кожної ночі з п’ятниці на суботу літає верхи на чорному цапові на Лису гору. Хоч і не всяк теє бачив, та багато хто міг щось до цього додати, бо досить лише спитатися про Маньку на чорному цапові, то знайдеться щонайменше зо два десятки таких, які присягнуть тобі рідною мамою, та ще й заведуть на те місце, де вона знялася в повітря, а сторож Гуглик обов’язково покаже рукав невмирущої маринарки, обсмалений кометою. Та не будемо докопуватись істини. Легенда каже, що Маньку забрав з труни дідько і що поховали труну порожньою. Як так, то й так. Але без поминок не обійшлося.

Бажаючих пошанувати пам’ять Чорної Маньки виявилося так багато, що не було іншої ради, як розташуватися в саду на траві. Кожен щось із собою приніс, всього тут вистачало, крім сліз та плачу. Як і заведено, згадували небіжку, старанно підшукуючи добрі слова. Самі собою вигулькували різні історії про Маньку, а що ті історії були здебільшого дуже веселі, то годі було втриматись од сміху, і сміх – спочатку ледь чутний, з-під долоні – поступово набирав сили, а під кінець уже перейшов у відвертий регіт. Збоку це все більше скидалось на вечорниці, ніж на поминки, але, гадаю, краще такі веселини, як силуване пригадування добрих справ, особливо коли того добра комусь відчутно бракувало.

Плакав один-єдиний Мицьо, та й то після третьої чарки. Плакав безгучно, десь із глибини грудей виповзало тихе квиління, а досягнувши вуст, завмирало і розчинялося в гомоні голосів. Це був здоровило років під сорок, працював у лазні. На роботі ходив у зеленій майці, зелених штанях і пантофлях, які вочевидь були різної породи. З’являючись на люди, вдягав ще зверху картатого піджака, в кишенях якого можна знайти речі на всі випадки життя – мило, цвяхи, задубілі шкарпетки, кольорові дротики, недопалки цигарок і таке інше, а ще великий кутній зуб загадкового кольору.

З тим зубом була ціла історія. У перші дні вересня 1939 року Мицьо відшукав на стриху облізлу драгунську форму, яку його дід носив ще за бабці Австрії, з превеликим зусиллям напнув її на себе і з’явився в такому вигляді у комісаріяті. Не забув навіть до пояса піхву од шаблі причепити. Там хутко зметикували, з ким мають справу, і ввічливо пояснили, що коли набиратимуть драгунський полк, то обов’язково повідомлять Миця. З того дня Мицьо у тій формі і днював, і ночував, щоранку пуцуючи на глянц чоботи, ґудзики і медалі.

Коли фронт наблизився до Станіславова і польська армія зайняли оборону за Рудкою, Мицьо виліз на стодолу й, озброївшись австрійським біноклем, єдиним недоліком якого була відсутність лінз, почав командувати з піхвою в руці, як справдешній генерал. Над ним пролітали кулі й снаряди, один навіть збив сніп соломи з даху, але Мицьо мужньо тримався на своєму командному посту: «Бий псявіру! Вогонь! Куди б’єш? Не туди! Правіше! О!.. Пильнуй – танки! Ще їдну бомбу туди! Є-е-е! Гур-ра-а!»

Вибух неподалік оглушив його, і Мицьо скотився зі стодоли на грядки цибулі. Коли очуняв, німці вже були у Станіславові. «А шлячок би вас ясненький трафив! – лаявся він. – Якби мене не кантужило, я би вам, гнидам, показав!» Наступного дня він знову заліг у засідку на стодолі і терпляче стежив у бінокль за ворогом.

А мій дід мав старенького радіоприймача і ночами, сховавшись на стриху, слухав. Отож Мицьо не пропускав нагоди, щоб не забігти й не запитати, чи нічого там не чути про формування драгунського полку. Дід мій – добра душа – спокійно пояснював, що зараз є справи важливіші, але недавно передавали наказ, щоб усі, хто має йти в драгуни, познімали форми й засекретилися. Цю небилицю дід зморозив, боячись, що Мицьо може встряти в якусь халепу, але той все одно не послухав і далі продовжував свої спостереження.

Потім німці в порозумінні з москалями відійшли, в місті захазяйнували совіти, а за неповних два роки знову прийшли німці, і люди, вимучені жорстоким більшовицьким терором, відітхнули з полегкістю. Та, виявляється, Мицьо й не думав заспокоюватися. Впродовж усього часу німецької окупації він чекав таємного сигналу. Якось він прийшов до діда і, мнучи в руках картуза, спитав:

– Пане Лук’яне, чи не маєте такого чоловіка, щоби мені рацію дістав?

– Рацію? – у діда і вуса обвисли з подиву. – Нащо тобі рація?

– Та, видите, пане Лук’яне, що я від самого почєтку войни кужнісінький день записую всіх німаків ду зошита.

– Всіх до одного?

– Ая.

– Ну, то є дуже важлива справа.

– За що я вас люб’ю, пане Лук’яне, то за то, жи нігди з дурного Миця сі не смієте.

– Але я би-м хтів глянути до того зошита.

– Маю при собі. Тілько наперід, прошу вас ґречно, абисте сі подивили, чи ніхто нас не пантрує.

Дід визирнув з вікна і з дуже серйозним виразом обличчя сказав:

– Нема ні душі. Показуй.

Тут Мицьо, вибачайте на слові, скинув штани, і перед дідовими очима з’явився зошит, обкручений круг ноги шнурком.

– З тим тре сі фест пильнувати, – пояснив Мицьо. – То не є жарти. Якби м’я злапали, то зара був би гаравс (капут).

З тими ото словами простяг дідові свій гросбух. Дід розкрив на першій сторінці й прочитав таке:

ЗОШИТ

офіціра драгунського полку Миця Ходака

Дуже секретно.

1. Середа. Мільдую слухняно тримати оборону більше не годен даю команду «відступай».

2. Четвер. Мільдую слухняно німаків до холєри і трохи. Збивсі з рахунку.

3. П’ятниця. Мільдую слухняно німаки поперли за Рудку в Станіславові лишилосі штири офіцери і підесєть двоє жовнірів таких що ходєт а ще до дідькової мами таких що лежєт в шпиталю. Жінку взєли до шпиталю мити підлоги дав команду порахувати всіх ранених.

4. Субота. Мільдую слухняно жінка команди не послухала. Посадив на гаптвахту до клюзета.

5. Неділя. Мільдую слухняно жінку мусів пустити бо прийшли за нею. Дав команду порахувати ранених.

6. Понеділок. Мільдую слухняно ранених сто і трийціть. Дав жінці медаля.

7. Вівторок. Мільдую слухняно знайшов медаля в гноївці. Посадив жінку на гаптвахту але був-єм голодний та й випустив. Офіцірів стало шість, а жовнірів сімдесєть і девіть. Штефко Баран накладає з німаками скурвий син. Пішов-єм до Чорної Маньки дав команду знищити ворога».

На превеликий жаль, дід не завдав собі особливого клопоту прочитати увесь той щоденник, а, забравши його в Миця з обіцянкою передати куди треба, спалив у грубці. До того ж він мав необережність покепкувати з Мицевого бінокля, що закінчилося мало не трагічно. Мицьо десь вишкрябав звичайне скло і вирізав собі скельця до бінокля, якимсь чином прикріпив їх і, радий-радесенький, поліз на стодолу. Як на те, сонце заграло промінням на тих скельцях, і німці помітили зблиск. Миця стягли і, як був при повній параді, в австріяцькій уніформі, привели в комендатуру. Не знати, до чого б це допровадило, якби люди не вступилися за нього та не розтолкували, що Мицьо несповна розуму, що він як дитина, що його й до війська через те не взяли…

Бідолашного розвідника відпустили, проте встигли перед тим вибити зуба. Ото з тим зубом Мицьо й не розлучався, всім показував і розповідав, як у війну працював для розвідки.

Після війни улюбленим заняттям його було грати з дітьми в копійки. Батько, напучуючи своїх синочків, незмінно приказували: «вчися ти, матолку, а то будеш таким, як Мицьо», і моя мама не раз казала, коли я приносив двійки: «Ти, Мицю-Мицю!» Як уже говорилося, він був єдиним, хто плакав на поминках, бо його можна було розсльозити без будь-якого зусилля, плакав навіть з анекдоту, якщо в цьому анекдоті була хоч крапля жорстокості, сприймав цей світ просто і ясно, вірячи всьому, не знаючи, що таке брехня і як нею користуватися.

Розділ II. Золотий черевичок

Марта перед тим мешкала в братової, а після тітчиної смерті поселилася в її хаті, де колись народилась і де минала юність. Перше, що вона вчинила, це повиносила з хати весь непотріб і спалила на городі.

Те величне автодафе зібрало чималий гурт цікавих. Все, чим красувалася сміттярка на цегельні, знайшлося тут в повному комплекті. У вогні корчилося різноколірне шмаття, скручувалося, мов засохле листя, чорний дим валив з пащек гумових чобіт і мокроступів. Зненацька вистрілила, немов спадохрон, одна з парасольок, її діри спалахнули голубим вогнем, і за якусь хвильку зостався по ній жалюгідний скелет. Вогонь реготав і сплескував руками в захваті, з якимсь невимовним тріюмфом облапував кожну річ, наче коханку, і, перш ніж спопелити, ще мить-дві бавився нею, а тоді зголоднілим павуком насідав на жертву і з насолодою вгризався в її упокорене безпорадне тіло. Ось виповзла з хати пузата, розімліла від ситої дрімоти шафа, гнівно потріскувала і поскрипувала, а велетенський поточений шашелем живіт бурчав і сопів – щось там перекочувалося з боку на бік, шелестіло й невдоволено перешіптувалося. Над самим багаттям спиналася, мовби приміряючись зростом до висоти вогню, і, переконавшись, що вона таки вища, втішно крекнула. Хтось заїхав їй у потилицю, і шафа усім своїм черевом гугухнула в полум’я, причавила його до землі, що, здавалося, тут йому й кінець, але ось тоненькі язички то там, то тут, наче трава крізь асфальт, почали пробиватися на світ, а кожне їхнє лизькання залишало на шкірі шафи смоляні пасма. Хтось підважив шафу дрючком і перекинув на бік. Обсмалений животяра розчахнувся і вивалив з’їджені міллю нутрощі. Вогневі мацаки враз шугнули всередину і вишкребли все геть-чисто.

Лише дві істоти дивилися на все те осудливо – крук і кіт. Обоє зіщулилися, наче сиділи не біля вогню, а серед зими на снігу, і глипали триоко такими лютими поглядами, що навіть бравий вогонь знічувався й часом стелився червоним рядком по землі, чи то щоб його не було так видно, чи то показуючи свою повагу й покору лихій силі. Коли він на якийсь час затихав, добре було чути сухе бурчання кота й хиже шипіння крука, але ніхто їх не наважувавсь одігнати. Далеко пополудні вогонь з жалем попроковтував свої язики і зник, тільки безліч очей-іскорок ще зиркали з-під попелу та перебігали з місця на місце, але поживи не знаходили й гасли. Люди розійшлися, а кіт з круком ще довго чипіли задумані та похнюплені. Зі зникненням господині і її майна вже ніщо їх не втримувало на старому місці. Ще була хата, але поселилася в ній особа, до якої вони відчували тільки презирство за те, що так безжально розправилася з Маньчиним добром.

– Пішли? – нявкнув кіт.

– Пішли, – кивнув крук. І, звісивши зажурені голови, поплуганилися вони світ за очі з осиротілого обійстя.

Чорна Манька померла, але пісенька зосталася, бо, як той казав, життя коротке, мистецтво вічне. Отож не встигла душа Маньки причалапати до імлистих берегів Стіксу, а вже дітлахи розпочали нові гастролі попід вікнами. З тими концертами все ж не повелося, бо Марта повністю роззброїла наші наміри – то винесе картопляних пляцків, то цукерок, то вареної кукурудзи, ба навіть запускала нас на вишні, порічки й аґрест, що просто не вкладалося в узвичаєні уявлення про власника саду.

А сад той був розлогий, і галуззя його вгиналося від рясних плодів. Поруч простелився город. За Маньчиних часів тут чого тільки не росло. Сплутане, скуйовджене волосся бур’яну, всякого зілля, виродженого й здичавілого, бриніло, гуло безліччю мух та комашні всеньке літо; над зогнилими порепаними яблуками, що попадали з гілок, кружляли золоті рої ос, а понад тим усім царювала млосна задуха, здавалося, повітря стало тут нерухомим стовпом і від тієї непорушності й застояності почина розкладатись, аж подих забиває. Опівдні, нагріті сонцем, вистрілювали врізнобіч насінини, їхня жовто-зелена сальва сполохувала комах, і ті злітали вгору дзумливим роєм, повним роздратованого бзикання, блискоту й мерехтіння крил.

Під парканом височів пагорб, весь у густій бороді вилинялого волоття трав, збоку скидалося, наче хтось там заснув і ві сні накрився сухою травою, може, королевич-машкара, що очікує поцілунку, який звільнить його від закляття. Незрозумілий острах поселявся в душі Марти, коли дивилася на той пагорб, бачила його ритмічне дихання, а може, лише гру тіней, але поволі переймалася думкою, що там хтось таки живе і темної ночі скидає важку ковдру землі й блукає садом, заглядає у вікна; шкребеться у двері і розпачливо стогне, аж сюркотіння прузликів у нічній траві затиха і гасне. Між лопушиння й кульбаби височіла гонорова шляхта будяків, розливаючи медовий дух; пахнув холодний алкоголь м’яти і солодко дихав канупер, наче навмисне підсилюючи нудотність повітря, і кольором, і запахом схожого на позаторішній яблуковий сироп у пузатій пляшці на підвіконні – весь в павутинні і мухах. Що було їстівного на тім городі, давно вигналося в грубі стебла, мовби змагаючись, хто кого переросте, хто кого заглушить, і лише поява спільного ворога враз об’єднала їх у лютій ненависті й, скільки вистачало сили, чинили вони опір Марті, що їх викорчовувала, рвала й топтала. Наклали головами будяки, полягли зелені корогви лопухів, переламані в колінцях списи пирію – все-все було вирубане до ноги, зелена кров сочилася з ран і смарагдами виблискувала в сонці, а над побойовиськом ширяли мухи й бабки, наче зграя вороння, яке чекає свого часу, щоб випити очі. Малина в кутку городу полегшено зітхнула, звільнившись од кропиви й повійки, що густо оплела її по руках і ногах. Земля була перекопана і засіяна, і лише тоді розпався задушливий стовп повітря, звідкись узявся вітерець і розігнав мух. А невдовзі зазеленіли тут чепурні грядки, запах кмину, кропу, молодої цибулі переплівся з запахом квітів, що обступили з усіх боків подвір’я, поспиналися на паркани й розкрили свої кольорові серця перед бджолами і джмелями.

А той пагорб зостався неторканим, бо коли наблизилась до нього з лопатою, то пара розгніваних темно-зелених очей раптом блиснула з настовбурченої трави і пропекла їй обличчя. Марта на мить примружилась, та, глянувши вдруге, вже не помітила ні тих очей, ні стривоженої трави – пожухлі стебельця ліниво лежали ницьма, зморені полудневою спекою. А восени пішли дощі, розмили поверхню пагорба, і сповзла його шкура, оголивши стовчений в купу, спаралізований світ сміття. Так, начеб її одурено було невідомо ким і навіщо. Розкидала ту гору лопатою, закопала в землю вздовж паркана, вирівняла, та полегкості не відчула, навпаки їй почало чогось бракувати, може, королевича-машкари.

Те, що сталося з Мартою потім, бере свій початок від сну, який наснився однієї дощової ночі.

Снилася неділя. Ранок. Порається вона біля кухні, коли чує – хтось стукає в двері. Хто там?

– Відчиніть, побачите, – відповів чоловічий голос.

Вона й відчинила. В хату ввійшов якийсь панок у чорному фраку і в чорному циліндрі. А за ним ще двоє, так само вбрані. Усі мали дуже поважний, ледь не бундючний вигляд. Круглі животики і пампулясті обличчя. Той, що увійшов першим, був, мабуть, великий пан, а ті – менші. Цей був дуже схожий на жабу, а ті – чомусь на кротів. Вона подумки їх так і назвала: пан Жаб і панове Кротове.

– Добродійко, – звернувся до неї пан Жаб, – я, прем’єр-міністр, і мої два радники приїхалисьмо сюди з далекої Італії. Послав нас король, аби всім жінкам вашого містечка приміряли отсей золотий черевичок. Кому буде до міри, тая і стане королевою. Вжесьмо обійшли ціле місто, а це до вас приманджали, і нікому не підійшло. То чи не будете такі ласкаві та й не приміряєте?

За тими словами видобув з кишені щось таке, що враз заіскрилося й засвітилося, – золото так і блиснуло перед її очима, а діаманти й аметисти затанцювали по всій поверхні черевика сонячними зайчиками.

Хутенько взулась і тремтячими руками почала його приміряти. Так, на вигляд він був надто малий, але, на її здивування, нога вільно увійшла в черевичок. Враз троє панів нахилилися та почали обмацувати: чи тут не тисне, а чи там не занадто вільно. Виявилося, що той черевичок якраз впору. Добродії зацмокали язиками:

– Ц-ц-ц-ц! Як на вас шито! Ану, ану пройдіться. Ану поверніться. Ц-ц-ц! Ну пофортунило ж вам, га? От пофортунило! І це ж треба таке: остання хата, вже й надію втратили, га? Що ви на це?

– Та я… я й сама не знаю… Це ж тепера до тої Італії їхати, чи ж як?

– Що за питання! Звичайно, до Італії!

– Ой лишенько! Ниньки?

– Та де. Маєте час. Збирайтеся собі поволеньки, а за вами карета днями приїде та й забере. Бо як же інакше: ви ж майбутня королева! Це вам не жарти. Тут діло знаєте яке!

І пан Жаб зробив страшенно таємниче обличчя, ще й палець-ковбасу вистромив у стелю, а його очі, й без того пулькаті, повилазили з орбіт, аж білки блиснули.

– Днями, кажете? – перепитала.

– Рахуймо, десь так з тамтої неділі. Ну, на цьому бувайте здорові. Вибачайте, коли що не так, бо то всяке буває, знаєте, – говорили, тупцяючи до дверей.

– До побачення. Дякую, що зайшли, не обминули.

– Таке скажете! Служба. Хе-хе… На разі – цілую ручки.

Пан Жаб з виляском чмокнув її в ручку, а радники й собі – аж заслинилися. А вже як були за порогом, раптом прем’єр-міністр тріснув себе по лобі, та так, що циліндр злетів у повітря, й засяяла на півсвіту його ідеально лиса міністерська голова.

– Оце недотепа! Я ж черевичка забув!

– То ви його заберете? – злякалася вона.

– Аякже, аякже! Заберем. Безпремінно заберем. Не можна. Ви вже не сердьтеся. Діло таке, що…

Зняла вона того черевичка та й повернула їм, а в самої сльози ось-ось на очі навернуться.

– Ага, і ще ж не все, – нагадав пан Жаб. – Ви ж мені й не представилися. Як же вас величати? Бо король наш спитає, а ми ні бе, ні ме, ні кукуріку.

– Мартою мене звати.

– Чудово! – вигукнув у захопленні пан Жаб, а радники в долоні заплескали. Сказано – італійці. Вони такі.

– А як же вашого короля звати?

– Маріо дель Монако.[1]

І вони, ще раз розкланявшись, почимчикували своєю дорогою.

Та це ще не весь сон. Минув тиждень, другий і третій, а від короля ні вісточки. Марта вже всі очі вигляділа за тою каретою. Коли ж і місяць до краплі витік, не витерпіла, сіла за стіл та й листа написала. В Італію. В самісінький Рим.

«Шановний королю італійський!

Пише Вам Марта, над котрою Ви так гірко пожартували. Ваші посланці казали – чекай, днями приїде за тобою карета. Я чекаю, чекаю, а тут ні карети, ні фіри. Де ж це таке видано? Вже й з роботи звільнилася, й з міста виписалася. Спакувалася, зібралася – сиджу на валізах. Половину майна попродала. Думаю – нащо королеві старий креденс та всілякі там баняки, мидниці. А тепер через Вас і ніг, вибачайте, ніде помити. Курей продала, підсвинка продала – і то все за півціни. Я б і не продавала, бо ж ніби королеві й не пасує, але скажи кому: беріть задурно, то почнуть докопуватися: як? що? чого?

Отож я Вам пишу і благаю під милий біг дати знати: коли ж нарешті щось виясниться? Бо, може, мені курей і підсвинка назад пора викуповувати? Та й перед людьми незручно. Казала – в Італію! В Італію! А тут тобі сиджу ні вдова, ні заручена та й не знаю, куди вже себе від сорому діти. Слухайте сюди: зі мною жарти погані. Як не буде мені зараз одвіту – начувайтеся! Рознесу я про Вас таку славу, що й не зуздритеся. Я Вам покажу, які зі мною жарти! Я ж і в нашу газету обласну можу написати. Стиду Вам нароблю на цілий світ. Ви самі гадаєте, що як Ви король, то вже пуриць великий?! Бачили ми таких! Думаєте, в мене інших женихів нема? Море! То я ж хоч на них надивилася – не кота ж у мішку купую, як оце Вас. А може, Ви страшний, як дідько? А може, Ви такий самісіньке, як і той Ваш прим’єр, що мені голову закрутив. Бодай йому й очі повилазили, як те волосся вже вилізло. А я ж і не туди: чого це він черевика забрав? Обдурили мене, бідолашну! Признайтеся, що обдурили. Як признаєтесь, то нічого Вам не буде. Поплаче дурна баба та й забудеться. На цьому бувайте здорові.

Вибачайте за такого сварливого листа, бо заїла мене нудьга – далі нікуди. Та відпишіть же мені, чуєте?

З повагою, Марта».

Минуло ще трохи часу, і з’явився у неї знову пан Жаб зі своїми радниками. Вона побачила їх – скрикнула та ну обнімати, мов рідних. А сльози як з ринви. Заводить, що хоч з хати тікай. Ледве її втихомирили.

– Запокойтеся, добродійко, – втішає пан Жаб. – Чого це ви? Ну-у… То вже й у сльози…

– Та я вже всі очі висльозила, тую карету виглядаючи. Де ж таки – зібралася, нарихтувалася, а від вас ні слуху ні духу. Та ви сідайте. Може, що перекусите з дороги?

– Та ні, ми ненадовго.

– Чого ж так? Може, хоч чаю?

– Нема коли чаї розпивати. У нас там війна затівається.

– Війна? Господи! З ким?

– Та біс його й зна. Це не моє діло. Є там маршали, генерали, нехай вже вони. У мене й своїх справ по саму зав’язку.

Передчуваючи щось недобре, вона враз зів’яла.

– А ви… ви за мною приїхали?

– Гм… – стенув плечима пан Жаб. – Це ще вилами по воді… Діло, бачте, яке… е-е… Як би це вам сказати…

– Та що ж? Говоріть, – вже й пополотніла.

– Вийшла, бачте, промашка.

– Що таке? Я ж на ваших очах міряла! Ви ж самі казали: пофортунило!

– Та воно так, але… черевик ми переплутали.

– Як це? Адже золотий був!

– Та золотий, тільки не той.

– Як не той? – голос її гнівно забринів.

– А так. Не той, і все, – розвів руками прем’єр.

– А той де?

– А той осьде.

І пан Жаб вийняв з кишені немилосердно обчовганого черевика з роззявленою пелькою. «Що воно за чудасія?» – подумала собі.

– Міряйте. Чого ви стали як укопані?

– Як же його міряти, оцього шкарбана? Той же був золотий, а цей роззявився, як жаба на купині.

– Я ж вам казав – вийшла промашка.

– Та як же можна було, скажіть на милість, сплутати золотий черевичок з оцією-о шкаралупою, га?

– Ну-ну, ви не той! Нема чого слова тут всякі… Цьому черевикові – дві тисячі років. Усі предки нашого короля за його розміром наречених вибирали. Уявляєте собі – дві тисячі років!!! Та за такий час і залізний зноситься, не то що. А він же тільки оздоблений був золотом і діямантами, а так – звичайний черевик.

– Ну добре, а де ж те золото?

– Ну, ви даєте, скажу я вам! Та в цих черевиках знаєте скільки королев переходило? Цілий полк! Ви на свої мешти за рік подивіться – на що вони будуть подібні. А тут – тисячі років!

– А ви мої мешти не чіпайте.

– Та це я до слова.

– А не треба до слова. Ич, який мудрий! У вас там що, в Італії шевців нема, щоб ті черевики підправити?

– Не можна! – замахав руками пан Жаб. – Як можна? Це ж – реліквія! Історична пам’ятка!

– А де золото й діяманти? – напосідалася Марта.

– Обсипалися.

– Обсипалися?! – вона його зміряла таким поглядом, що пан Жаб відчув себе морозивом, яке починає танути. – Ну-ну… Так-таки й обсипалися? І ніхто, бачте, не позбирав. Ну ясно – там у вас золото, певно, кури не клюють. А діямантами діти бавляться.

– Послухайте, ви ще не поміряли, а вже крик ізняли.

Марта, не перестаючи буркотіти, насадила шкарбана і тут побачила, що пальці вилізли назовні. Хотіла їх підігнути, але вже було пізно. Прем’єр-міністр вмить прискочив до неї, вийняв велетенську лупу й почав уважно роздивлятися.

– Та-ак, рівно на два сантиметри ваша нога більша. Не підходить.

– Та це чортзна-що! – вибухнула Марта. – Він же зовсім зсохся! Ви ж самі казали – тисячі років! Він же зсохся, хіба не видно? А ще ця діра! Її б зашити – мої пальці й не вилізли б.

– Як то не вилізли б? Вам би довелося пальці підгинати, а це заборонено. У нас одна вже така хитра була, що п’ятку собі трохи підрізала…

– Та що ви мені зуби заговорюєте? Шахраї! Злодіяки! Ви ж, мабуть, і сперли того черевика, а мені якесь дрантя підсовуєте! О, а це що таке? – вона тицьнула їм під очі шкарбана підошвою догори – там, хоч і слабо, виднілося витиснуте «ХАРКІВ». – А-а, шельмеги! Пройдисвіти! Гультіпаки!

– Що? Не дозволю! – наприндився пан Жаб. – Я прем’єр-міністр!

– Відставної мазниці квач, а не прем’єр! Що тут написано, скажи мені?

– Ксапкіб.

– Що-о?!

– Чого ви дивуєтесь? Це ж по-італійськи.

– Тут же «Харків» написано.

– Який ще Харків? То ж латинка.

– Та чи ти мене вже зовсім за дурну маєш, чи що? Ксапкіб? Нісенітниця!

– Це для вас нісенітниця, а для нас усе ясно. Це ім’я першої королеви, яка носила цього черевичка.

– Ім’я королеви? Бр-р-р! Оце ім’я! Та з таким іменем хіба головою в ополонку! Я б сказилася, мавши таке ім’я! Оце вже придумали, так придумали! Ну італійці, ну шельми!

– Що край – то звичай.

– А чого ж тоді ваш король так гарно називається: Маріо дель Монако? Чому він не якийсь Бдук-бдубак?

– Як ви сказали?

– Маріо дель Монако.

– Та що ви? Нашого короля звати Гвальтієро Мізіано.[2]

Ну, тут уже Марті терпець увірвався, й вона так заїхала міністру шкарбаном по носі, що той перевернувся, мов діжка з тістом, і враз перетворився на жабу, а його радники – на кротів, і зникли під порогом. А Марта залишилася з черевиком у руці. Черевик просив їсти і плакав.

Марта прокинулась і з полегшенням зітхнула. На диво, цей безглуздий сон запам’ятався їй до дрібниць, хоча себе вона в ньому зовсім не пізнала. Ніколи ж не була сварливою бабою, не розмовляла такою говіркою. Де тільки бралися тії слова, прокльони і лайки?

Сон як сон, та Марту почала переслідувати нав’язлива думка, що хтось-таки дійсно повинен приїхати за нею, хтось далекий і невідомий. Легко дозволила заманити себе в рожеву країну марев, і поволі її уява все чіткіше й чіткіше окреслювала образ казкового принца. Йде, бувало, додому й уявляє собі небачене авто під хатою, дітвора обступила його, а неподалік її принц розмовляє з сусідами. Марево переростало у віру, і Марта, перед тим як завернути на свою вуличку, зупинялася, боячись, щоб не так скоро розвіялася ця солодка ілюзія. Коли ж заходила в хату, спазми душили горло і біль протинав серце. Падала на постіль і гірко ридала, кусаючи подушку.

Якось вона знайшла в шухляді креденса конверт. Три марки, на яких були зображені пляж, розвалини амфітеатру і Пізанська вежа, очевидно, й стали причиною того, що покійна тітка підібрала конверт на сміттярці й заховала в шухляду.

Лист був з Італії від якогось Антоніо Гринюка до Богдани Зільниківни. На поштовому штемпелі стояла дата – червень 1945 року. Ту Богдану Марта пам’ятала, нічого конкретного, правда, не могла згадати, крім незвичайно тлустого чорного пса на подвір’ї в Зільників. До війни вони переїхали в інше місто, а пес ще довго блукав довкола їхньої хати і розпачливо скавулів, поки одного зимового ранку не побачили сусіди його схудлий до невпізнання труп, наполовину заметений снігом.

Що спонукало Марту писати листи для Антоніо? Може, сон про італійського короля? Цей невідомий Антоніо в її уяві постав в образі хлопчика, якого вона знала в дитинстві. Що з тим хлопчиком було, де він подівся потім – згадати не могла. Дивним виглядало те, що вона ті листи кидала в скриньку. На що вона сподівалась? Адже й відповіді не чекала, боялась її, бо могло б виявитися, що той Антоніо зовсім інша людина, ніж собі уявляла, наприклад, якийсь старий дідуган, але вперто писала, знаходячи в цьому розраду.

Розділ III. Італійський принц

Травневого полудня, коли розквітлі вишні білим полум’ям підпалили небо, до Станіславова приїхав принц.

Принц був зодягнений в потертого сірого костюма, що лиснів і випинався на ліктях, а його зелений капелюх, вочевидь завеликого розміру, весь час сповзав на очі.

Він перетяв невеличку двірцеву площу й опинився у сквері. Посеред простого квітника лежав щойно повалений сірий пам’ятник людини в шинелі. Троє робітників сиділи неподалік на лавці й обідали. Старший з усмішкою щось розповідав, киваючи на пам’ятник, обидва молодших і собі всміхалися.

Пригадую цей день, коли гуляв з бабусею в сквері. Раптом я вирвався від неї і, кинувшись до пам’ятника, видерся на нього. Бабуся стерпла. Я, обережно переставляючи ноги, рушив до голови.

– Юрцю! – скрикнула бабуся. – Ану, злізай! А то що за біда!

– Та лишіть! – гукнув старший робітник. – Хай побігає. Тепер настали його часи.

– Але ж то пам’ятник! – бідкалася бабуся.

– Вже по ньому. За містом звезли цілу гору того добра. Пустили трактора – чах-чах – і купа сміття.

Я спинився над головою. Горобці її встигли прикрасити. На лівому вусі була тріщина. Я поколупав пальцем, і вус опинився в моїх долоні. Непомітно сховав його до кишені.

– Може, вам його шкода? – підморгнув робітник до бабусі. – То ми вам зараз на машині завезем. Поставите в себе на городі.

– Скажете! Він убив мого сина.

– Де то було?

– В Крем’янці, Перед війною арештували студентів ліцею. За день до того, як мали німці вступити, вистріляли хлопців до ноги. Поскидали в яму і залили вапном. Там був мій син. Мав двадцять літ… Внука назвали на його пам’ять.

– Так-так… Я теж бачив страшні часи… Кажуть, він збирався усіх галичан вивезти на Сибір. Так само, як кримців і чеченців.

Якийсь чоловік спинився біля пам’ятника.

– Чий це ребйонок? Убрать немедлєнно!

– Який це вам рибйонок? – засміявся робітник. – Рибйонки у воді плавають. А це ж дитина!

– Всьо равно убрать! Хто розрєшил?!

Чоловік підійшов до робітників і тицьнув їм перед очі червону книжечку. Старший надпив з пляшки молоко і сказав, показуючи рукою на пам’ятник:

– Я вам от що скажу: лягайте, куме, собі коло свого пана та й відпічніть. Зараз приїде машина і вивезе вас на сміттярку.

– Ну, ладно. Ми єщьо встрєтімся, – блиснув очима чоловік, бачачи, що довкола вже збирається натовп.

І тут почалося таке, чого я забути не можу. Чоловік хотів пройти крізь тлум, але той став стіною і не пустив. Запанувала похмура мовчанка.

– В чьом дєло?! Што такоє?! Дорогу!

Але дороги ніхто не давав. Натомість з’явилося ледь чутне гудіння, воно поволі наростало і наростало, й ось уже вся маса народу – а з усіх боків усе напливали і напливали, – уся ця маса загула водночас.

Я стояв на пам’ятникові, і мені було добре видно всю двірцеву площу. Я бачив, як люди надбігали з автобусів – автобуси вмить порожніли, з довколишніх магазинів, навіть ґаздині, що торгували соняхами, квітами і городиною, приставали до натовпу. А потім, гаразд і не розпитавши, в чому справа, складали дудочкою вуста і натхненно гуділи. Що в цім гудінні такого було? Чим воно їхні душі єднало? Куди кликало?

Чоловік тим часом смикався то в один, то в другий бік, але в передніх рядах стояв міцний мур з випнутими грудьми. Цей мур стояв у всі віки. І вистояв.

Бабуся тримала мене за руку й мовчала. По її обличчю текли сльози.

Зате гудів я. За нас обох. І за мого загиблого вуйка. І за хворого діда, який недавно повернувся з в’язниці й приніс мені грудочку тюремного цукру «від зайчика».

Але це тепер я знаю, за що гудів, бо тоді, звісно, я мало що розумів. Просто мені це гудіння подобалося. Воно робило мене дорослим.

– Бабусю, і ви гудіть! І ви…

А вона витирала сльози кінчиком білої хустинки і крізь сльози всміхалася.

Над’їхала міліцейська машина, і з підсилювача залунав наказ розійтися. Люди загули ще голосніше. Міліція з усіх сторін просочувалася в натовп і розпихала. Ніхто опору не чинив. Усі поводили себе цілком спокійно, мов і не до них стосувалось. А гудіння пливло над вокзалом, а народ прибував і прибував.

– Бабцю, хочу пісю, – сказав я, переступаючи з ноги на ногу.

Бабця не чула. Треба було не знати, як кричати, щоб тебе хто-небудь почув серед цього гамору.

І тоді я не витримав і вцюнявся. Спочатку потекло мені по голих ногах, бо я був у коротких штанцях, а потім розтеклося по пам’ятникові. Темна пляма розросталася на очах. Почувся регіт. Десятки рук показували на мене. Бабця глянула – й пополотніла. Схопила мене в оберемок і понесла просто на тлум.

Довкола лунав голосний сміх впереміш з гудінням, але сміх поволі перемагав. Народ розступався, даючи нам дорогу. Одні одним переказували подію, радісні руки тяглися до мене, поплескували, гладили, тицяли цукерки. Я плакав і сміявся. Хтось кинув мені за пазуху пачку печива. Гудіння помітно гасло, переходячи в невиразний шум. Коли ми вибралися з тлуму, я побачив того чоловіка, що сварився на мене. Виявляється, він ішов слід у слід за нами, і на нього ніхто й уваги не звертав.

– Ах ти, бешкетнику! – насварилася бабуся. – Ти що наробив, га? Такий великий хлопець.

Але очі її іскрилися сміхом.

За кілька хвилин, поки ми чекали на автобус, люди розсоталися, і небавом, крім робітників, нікого в скверику не лишилось. Я вчинив те, чого не зумів добитися цілий загін міліції.

Тим часом принц сів у автобус і приїхав на нашу Софіївку. Роззирнувшись, побачив біля пивниці на моріжку кількох чоловіків і попрямував до них.

Але як я можу не розповісти вам про ту пивну?

Так от, була в нас на Софіївці одна стара халабуда, яку довго не могли ніяк до чогось пристосувати. Врешті-решт вирішили торгувати пивом. Халабуду підправили, залатали, завезли дерев’яні столики, поставили шинквас, а над дверима прибили вивіску «Пиво-води».

Усі з зацікавленням спостерігали за впровадженням в дію цього культурного закладу. Єдиною людиною, яка жодного разу, поки реставрували халабуду, навіть оком у її бік не повела, був Діонизій, по-простому Дизьо Грубас, що торгував неподалік у чайній. У його закладі, крім чаю, яким тут ніколи й не пахло, було дуже багато різноманітних напоїв, але пиво якраз з’являлося дуже рідко. Поява конкурента вивела Діонизія з рівноваги, він увесь наливався жовчю, а густі сиві бурці, здавалося, ось-ось спалахнуть від полум’я, що пашіло на червоних щоках.

В чайній останнім часом тільки й точилося розмов, що про нову забігайлівку, і вже виразно було видно, як клієнти поділяються на два ворожих табори. До першого належали старі ветерани чайної, а до другого – новоспечені патріоти пива. Останніх підтримувала і вся жіноча половина Станіславова, яка давно вже охрестила чайну «жіночими слізьми».

В останні дні незалежності чайна виглядала всередині дуже дивно: одна половина столів була зсунута вліво, а друга – вправо, посередині ж з’явився вільний плац, по якому походжав пан Суслик. Він так і не вирішив, до кого пристати, і гуляв посеред чайної, водночас підтримуючи розмови і на тім, і на тім боці. Видно, Дизьові те діяло на нерви, і він гукав:

– Пане Суслик, а може, вам поставити персонального стола?

– Та нє, я тільки на хвильку.

Час від часу його хтось підкликав і вгощав чарчиною, та тільки-но він її випивав, як у цей мент вже гукали з протилежного боку і теж підсовували крапельку. Непомітно для себе Суслик опинявся в центрі боротьби двох партій, кожна з яких намагалася його переманити у своє лоно. Завершувалися ці маневри поміж столами тим, що якась капосна чарка врешті вибивала підлогу з-під Суслика, і той гепався, задерши ноги, посеред чайної.

Починався апогей холодної війни – представники обох таборів кидалися до розпластаного тіла пана Суслика і зчиняли неймовірну суперечку, кому його нести додому. Кожна сторона висовувала свої аргументи, щоб довести якщо не приналежність, то хоча б симпатії Суслика до власного табору. Чайна гуділа від гармидеру, а наш герой, наче той міфічний Гектор під мурами Трої, лежав собі, блаженно заплющившись, і смачно похрюкував.

Нарешті траскають двері, й у клубах диму і винних запахів, у густому роїнні слів з’являється законна власниця місцевого Гектора. Граційним порухом ліктів пані Сусликова звільняє місце і, голосно крекнувши чи то від утіхи, що її добро ще дихає, чи тому, щоб не думали, ніби їй дуже легко в житті, закидає п’яненьке яблуко розбрату на кремезний карк і залишає чайну.

А противники розходяться по таборах і замовляють ще по чарці.

Нарешті надійшов той історичний день, коли привітно розкрилися двері закладу «Пиво-води» й на порозі з’явився маленький рудий чоловічок у картатій камізельці. З кишеньки на животі звисав срібний ланцюжок годинника. Його риб’ячі очі окинули теплим зором велику громаду майбутніх клієнтів, що збилися перед дверима, і на обличчі розквітла усмішка. Він спустився зі східців, і всі побачили рожеву стьожку впоперек дверей.

– Прошу! – патетично проголосив чоловічок і в одну мить вирішив подальшу долю пана Суслика, вручивши йому ножиці.

Суслик спочатку отетерів, очі його забігали, мов сполохані вовченята, а лівий вус засмикався, і якби хтось не підштовхнув, то ледве чи потяглася б його рука до тих фатальних ножиць, якими мав перетяти гордіїв вузол своїх вагань і сумнівів.

Стрічка опала, а за спиною в Суслика пролунали бурхливі оплески. Урочистість, з якою шинкар ушанував народження нової кнайпи, в одну мить прихилила до нього серця пиволюбів. Усередині їх привітав напис великими чорними літерами «Ласкаво просимо!», трохи нижче красувався ще один: «Пиво з піною зніме втому як рукою».

Народ повсідався за столи, а чоловічок, зайнявши своє місце за шинквасом, зодяг білого халата і виголосив:

– Шановні станіславівці! Від усього серця вітаю вас у цій затишній господі!

Тут він зробив паузу, даючи знати, що чекає оплесків. Потім рішучим жестом, який більше личив би президенту острова Мартініка, наче припечатав ті оплески долонею до протилежної стіни й продовжив:

– Моє ім’я – Соломон Ціттербакен!

Ні, не так. Це було ось як:

– Моє! Ім’я!! Соломон!!! Ціттерррбакккеннн!!!!

Довге носове «н» звилося до стелі й розігнало мух, потім спало на голови слухачів і начеб придушило їх, бо кожен чомусь враз увібрав голову в плечі й застріляв очима. Насолодившись ефектом, Соломон усміхнувся і вклонився:

– Я щасливий, що саме на мою долю випала честь з’явитися на цій благословенній околиці й дати можливість вам насолоджуватися товариськими розмовами за гальбою пива. Хочу підкреслити: найкращого пива, яке будь-коли було випите в Станіславові. І ви, гадаю, невимовно зрадієте цій новині – пиво, яке для вас постачатиму… НЕ СТАНІСЛАВІВСЬКЕ! Ура!!!

Станіславівці з ентузіазмом сприйняли цю важливу новину, бо місцеве пиво користувалося лихою славою.

– Це пиво возитимуть просто з Калуша!

Народ кричав «ура!», підкидав кашкети, обнімався зі сльозами на очах і шморгав носами.

З того знаменного дня «Пиво-води» з тріюмфом увійшло в життя станіславівців. З усіх околиць і навіть сіл потяглися прочани до нового храму. Вечорами стіни пивниці просто не могли вмістити всіх бажаючих. На щастя, то була сліпа вуличка і авта нею не їздили, а тому люди дуже швидко окупували всю місцину довкола кнайпи, всідаючись хто на траві, хто на ящиках. Цілі барикади роверів, мотоциклів, возів з кіньми запруджували дорогу. Тим часом чайна поступово здавала свої позиції, і все більше колишніх любителів чаю перебігало в стан ворога. Уже й Дизьо, замкнувши порожню чайну починав навідуватися до «корчми» – так він зневажливо охрестив пивну. І ця назва дуже хутко до неї пристала, так само, як і прізвисько «Вам подадуть» до Соломона. Кожному, хто замовляв пиво, він гукав:

– Вам подадуть! – і неспішно націджував гальбу, прихвалюючи:

– Сьогодні пиво люкс! Я тільки одне відро води дав до бочки. І один брусок мила настругав для піни. Ц-ц-ц! Не пиво, а токі-токі.

А коли якийсь новачок перепитував, що воно за «токі-токі», Соломон під загальний регіт відповідав: – Не знаєш токі-токі? А що ти знаєш? Токі-токі – з-під старої баби соки!

Одного разу, кажуть, Ціттербакен ловив таксі. Водій пригальмував і, гукнувши: «Вам подадуть!» – зник за рогом.

Отож принц наблизився до пивної, де на моріжку сиділи Дзюник, Мицьо і пан Цєпа-Кульчицький. Перед ними стояли кухлі з пивом, а на розстеленій газеті червоніли раки.

– Скажіть, будь ласка, де тут живе Марта? – спитав принц.

– Оно її хата, – вказав рукою Дзюник.

Незнайомець подякував і хотів уже було йти, але чоловіки зацікавилися не на жарт.

– А ви хто їй будете?

– Знайомий… От приїхав до неї.

– Звідки?

– Здалеку. З Італії.

– З самої Італії?

– Так.

Тут з’явився Суслик з чотирма кухлями пива. Цєпа сказав:

– Та ви сідайте біля нас. Її все одно в хаті нема. Я бачив, як до міста поїхала.

А пан Суслик:

– То що – твій колєга? – спитав у Дзюника.

– Він до Марти з Італії приїхав.

– Ну да! – І погляд Суслика заметався по всій постаті незнайомця, шукаючи хоч якогось натяку на Італію в його одязі, але, на свій подив, нічого не знайшов. Тоді Суслик прискалив око і так єхидно:

– Хе-х…

Його стусанули злегенька в бік, і посмішка зникла.

– Та я що? Я нічо.

Принц сів на траву. Пан Цєпа-Кульчицький подав йому кухоль і рака, тримаючи за клешню лише двома пальцями, а решту розчепіривши, наче манірна панночка, бо пан Цєпа-Кульчицький був з неабиякого роду, один його пращур колись врятував Відень від турків і відкрив першу в Європі каварню. Суслик на це тільки плечима стенав: «По-одума-єш – каварню! Якби він першу бочку пива притарабанив до Європи – о, це було б чим сі гонорувати! А то – кава, пхе».

– У вас там раків їдять? – спитав Дзнюник.

– У них там більше крабів їдять, – встряв Суслик. – Таке – на павука подібне.

Він, сівши навпроти італійця, втуплюється в нього вивчаючими очима. В цьому погляді й дурний вичитає, що цікавить Суслика: чи італійці так само, як і ми, п’ють пиво, чи якось інакше? Чи й піну здувають?… Тим часом хробачок недовіри точить і точить: а ну ж як мене розігрують?

– А ви той… не її брат?

– Таж сказали тобі, що з Італії приїхав, – шипить Дзюник. – Іди-но ще пива принеси.

За хвилю Суслик з’являється не тільки з пивом, але й з Соломоном, який тримає в руках тацю, повну раків.

– Італійській делегації – гіп-гіп ура! – рокоче Соломон.

Суслик, механічно поправивши на грудях відсутню краватку, надає обличчю найвідповіднішого, на його думку, виразу й застигає в шанобливій непорушності. Мицьо, що до цих пір мовчав із роззявленим ротом, набрав повні груди повітря і випалив:

– Я – Мицьо, х-хе.

Тоді й інші назвали себе.

– Дзюник, – незвичним для себе басом.

– Пан Цєпа-Кульчицький, до ваших послуг, – з легким укліном.

– А я тойво… пан Суслик, – і, скосивши око на Цєпу: – Так само до ваших послуг.

– Соломон Ціттербакен, служитель храму.

– Дуже приємно, – відказав принц. – Антось.

– Як-як? – вирвалося в Суслика.

– Суслик! – не втерпів Дзюник. – Перестань їрундою займатися.

– А я що? Я нічо. Але от вони й балакають по-нашому, і звати їх Антось.

– Та мене, бачте, до Італії війна занесла. Був я в концтаборі, потому трохи партизанив. А як перебило мені ноги…

– Чи ти ба! – встряв пан Суслик. – Ви помагали італійцям, а я воював з ними. В шіснайцятім році в Альбанії. Що там люду загибло – страх божий! Нас італійці замкнули в горах. В долині весна, а ми в снігах. А вдягнені зовсім не як для зими. Мерзнемо, з голоду пухнемо, але сі тримаєм. Коби хто спитав, за що такі муки – не знав би, й що вповісти. Було нас дві сотні, а лишилося вісім чоловік. Італійці гадали, жи нам капут, та й пішли собі. А ми втоди ти-хонь-ко, ти-хонь-ко ноги на плечі та й драла. Недалеко зайшлисьмо, як нас австріяки злапали. О, курча беля, – назад до войська. Але я вже не був такий дурний по чужих землях крівцю проливати, нє-е – дезертував. Втік до хати. А ту Альбанію буду памнятав до остатного причастя. Ще й донині крижи ломит.

– У вас, пане Суслик, на всі трафунки життя своя історія, – шпигонув пан Цєпа. – Гадаєте, жи я ніц не годен вповісти за Італію?

– А що – й ви там були? – витріщився Мицьо.

– Аякже. Де наш пан Цєпа-Кульчицький тіко не були! Гай-гай, – похитав головою пан Суслик.

– Пробачте, жи я вас перепрошую, пане Антосю, – не звертаючи на кпини уваги і напиндючившись, наче гиндик, промовив пан Цєпа, – але я світа сі надивив. Скажу вам дискретно, що я є з тих Кульчицьких, которі… О-о, ви ще, може, й не відаєте, з ким маєте до справи. Чи вам тоє відомо, жи славний гетьман Сагайдачний – се мій фамільянт? Бо, видите, він був з Кульчиць, з-під Самбора, і мав фамілію Кульчицький.

– Може, Цєпа-Кульчицький? – знову Суслик.

– Перепрошую, – сказав пан Цєпа Антосеві і, повернувши голову до Суслика, спочатку спопелив його поглядом, гідним винятково гетьманового нащадка, а тоді: – З ким маю справу?

Пан Суслик знову поправив ту саму краватку, відкашлявся, але змовчав.

– Отож-то, – і знову до Антося: – А другий мій пращур – се був той самий, коли чулисьте, Кульчицький, що в тисячу шістсот вісімдесєт третім році пробрався з Відня через турецьку облогу і, не довго думаючи, дав знати Собєському, що турки вже є під Віднем. Собєський хутенько своє войско згорнув і, так само довго не думаючи, дав туркам такого шпіца в дупу, жи ті сі аж під Стамбулом опамнятали, ая. Тогди пан цісар Леопільд каже: «Що ти, каже, пане Цєпа… – е-е, перепрошую, – пане Кульчицький, за тоє хочеш, жи мені Відень вирятував?» А мій пращур дурний не був, нє, та й недовго думаючи, каже: «Дайте мені всеньку каву, яка сі в обозі лишила, і дайте ми ґлейт, аби я мав право в центрі Відня каварню втворити». І так сі стало, кажу вам дискретно, жи тота каварня була одна з перших на всю Європу. А нині у Відні стоїть йому пам’ятник, о! Бо, видите, кава – то є найважніша річ в житті. Щодо жінок, то вжем не такий певний.

– А де є Італія? – спитав пан Суслик.

– Яка Італія? – обурився пан Цєпа.

– Казалисьте, жи маєте що про Італію вповісти, а натомість чуємо про Відень.

– Я не для вас, перепрошую, тоє вповідав, а для пана Антося.

– Бо ми вже тото п’ядесєт восьмий раз чуємо.

Тут Дзюник:

– О, Марта йде!

Антось схопився на ноги і нерішуче затупцяв на місці.

– Марто! Марто! – загалайкав пан Суслик. – Диви, хто до тебе приїхав!

Марта спинилася, кинула спідлоба оком на чоловіків, але, нічого не зрозумівши, повільно рушила далі.

– Та що ж ви, – заметушився пан Суслик, – гукніть її!

Антось несміливо видушує: «Ма… Марто!» – але так тихо, що та не чує, тоді голосніше: «Марто!» Жінка повертає голову, поглядом виловлює незнайомця, зупиняється і дивиться, дивиться, а в душі її щось здригається, чи то від подиву, чи так чогось. Вона його не впізнає. Але ось він простує до неї, та так, начеб вони вчора бачились, і коли він усе ближчає і ближчає, і коли відстань між ними маліє і маліє, Марта починає нервово кусати верхню губу і чомусь обсмикувати сукню, переступаючи з ноги на ногу. Може, хоче сказати: «Ну, що вам треба?» – але слова застряють на півдорозі, наскакують одні на одних, мов авта, і кришаться, ламаються на вустах. Але ж щось повинна сказати. Може, втекти? Краще втекти. Вона передчуває несподіване і від неясності цієї несподіванки з’являється зовсім безглуздий намір втекти, перетворитися в мишку, забитися десь під горіховий листочок і перечекати. Тим часом вибубнюється в душі підозра, що це якась штучка пана Суслика, він завжди вигадує різні штучки. При цій думці в кутику її вуст засвічується полинова усмішка: так я й передчувала…

– Марто, – каже чоловік, – от я й приїхав.

Хто? Хто приїхав? Звідки? Як би це себе нічим не зрадити? Якщо вона виявить своє зацікавлення незнайомцем, то почує сміх, напевно почує сміх отих пивохлебів, це ж вони щось затіяли, он як зирять в її бік, аж роти пороззявляли, а Суслик – ще й долоню дашком, і пива не п’ють, та пийте, пийте своє пиво, чого не п’єте?… Вона нічого іншого не може сказати, крім:

– До мене?

– Я – Антоніо.

Враз – наче спалах перед її очима, голова обертом, світ закрутився в дикому танці, й вишні сторч головою полетіли в небо, а земля потекла з-під ніг, наче спінена ріка, і всі будинки, мов крижини, приречено гупали лобами, тріскаючи навпіл, а вікна з розпачу кидалися вниз, і в кожному вікні чиєсь обличчя, готове до сміху, теж летіло вниз, і калюжі радо приймали його. Дивна солодка печія розлилася їй по грудях, підступила до горла, аж вона ковтнула слину, щоб затримати ту печію.

– Я… я не вірю…

Хотіла йти, але не пішла, бо ноги приросли до землі й пустили глибоке коріння – весна, все розцвітає, і мешти її розцвіли, і сукня темно розквітла, а коричневі її пелюстки заклекотіли, переповнені гарячою радістю цвітіння, їй здалося, що десь із глибокої глибини, мов із дна океану, починало народжуватися сяйво і всю її зсередини освітлювати, наче акваріум, а перші несміливі промінчики того сяйва вже пробивалися крізь очі, хоч вона ті промінчики й стримувала, затамовувала в собі. Нічим не повинна була виявити свого щастя, бо, може, то ще й не щастя. Чого вони всі так дивляться на мене? Бо це неправда? Це не Антоніо? Я так і знала, я ж його вигадала, звідки він візьметься?

– Ні-ні, я вас не обманюю, – його теплий вовняний голос обволікує її і заколисує.

Він виймає з кишені листи, цілий пакунок листів, перетягнений гумкою. Марта впізнає – це ж її листи. Отже, правда? А чому ж він їй не відписував?

– А чому ж ви мені не відписували?

– Я відписував… але не посилав… я боявся.

– Чого боялися?

– Боявся, що одразу все зникне…

– І я боялася.

Навіщо признається? Їй стало так себе шкода за свою легкодухість, але ж нікого не було поряд, щоб утішив, на всьому світі нікого не було, хто б міг її розрадити. А тут раптом кольнуло – який в мене непривабливий вигляд! Щоб тільки не питав, чого я боялась. Щоб не питав. І щоб не бачив цієї старої темної сукні, ні цих дурних старосвітських мештів, ні… Щоб не бачив.

– Ходімо, – видушує з себе.

В хаті Марта садить гостя за стіл, сама ж починає порати вечерю, а водночас наводить хоч якийсь лад. Їй часто щось валиться з рук, падає на підлогу, і звук від падіння триває цілу вічність, а вона упродовж тієї вічності заклякає на місці й перелякано зиркає на свого принца. Ніяк не може позбутися відчуття незручності, їй соромно, що нема в хаті порядку, що нема чим пригостити. Ось ковбаса, засмажу з яйцями, квашена капуста, десь було вино, колись хтось приніс пляшку, ах, та це ж не хто як пан Суслик, з якої нагоди – не згадаю, ось та пляшка, надпита, запилюжена, корок в павутинні, куди таку на стіл? Де шмата? Все одно вигляд жахливий, переллю в збанок. Чи не вивітрилось? Ага, розбереш, що то за вино? Здається, на іменини приніс, з тим… як його… з паном Цєпою, а-а, сватав за Цєпу, той був у картатім костюмі, на камізельці ланцюжок від годинника, але годинника не було, а під шиєю стрибав згори вниз червоний в білий горошок метелик, пані Марто, пані Марто, чудний, чого їй за старого діда? В неї принц, принц з Італії, з Італії, з Італії…

Принц виймає пачку «Біломору» – закурює, а Марті дивно бачити це. Вона хоче його розпитувати і розпитувати, безліч запитань роїться в голові, але водночас поймає непереможний страх, що це тільки сон, ще один безглуздий сон, марево, яке враз розвіється, коли покаже свою недовіру. Ні-ні, не можна цього робити, він ще образиться. Сало і ковбаса тріскотять на пательні, аж підскакують, а яєчня береться пухирцями, тремтить, мов у пропасниці, напівзадушена арканами цибулі, запах розливається по хаті й витісняє всі інші запахи, навіть цигарковий дим покірно перед ним схиляється і відступає.

– Марто, в мене таке враження, що ви не чекали мене.

– Ні-ні, чекала… я просто не знала… не передчувала, що саме сьогодні… якось несподівано так. Ви довго там коло чайної сиділи?

– Та ні. Мені ті чоловіки сказали, що ви до міста поїхали, та й запропонували кухоль. Я й допити не встиг.

– Ви з ними розмовляли?

Марта насторожено дивиться йому в очі – страх і непевність можна вичитати в її погляді. Чого доброго, про неї розказували, нема там, правда, нічого такого, щоб той, але все одно, або про тітку, може, ще й ту пісеньку під її вікнами хіба не співали дітваки?… Файна тобі слава – тітка відьма…

– Та перекинувся кількома словами.

– І що ж вони вам?…

– Нічого. Ми про вас і не говорили.

Маєш тобі, дурна, тепер подумає, що є з чим критись їй, та бог з ним, от візьму й сама розкажу все як є, а чого, розкажу, нема тут нічого такого, ну, відьма не відьма – страшне діло, може, то тільки балачки, мало що про кого говорять, всіх не переслухаєш, чого це я почервоніла? Але напруження спало, і вона знову дала себе затопити щастю, більше не опираючись його лагідним хвилям.

Поставила на стіл яєчню, капусту й пляшку. Вино невизначеного темного відтінку, дві склянки з однаковим смутком прийняли його в себе і враз потьмяніли і вмерли, втративши світло й прозорість, бо те вино було таке густе, що не пробивався крізь нього навіть найспритніший промінчик западаючого сонця. На смак дуже солодке. Вони його п’ють, потупивши очі, наче приймають таємне причастя. Марта встигла змінити стару сукенку на рожеву, і, крім яєчні, ця сукня – єдиний веселий колір в кімнаті.

Непевність все ж підточує настрій, вона боїться сколихнути цей сон якимсь недоречним словом, але гість чомусь не квапиться виявити свої наміри. Може, я йому не сподобалась? Ну, певно, думав застати кралю, треба його уважніше роздивитися, не може бути, щоб у нього не було жодних недоліків. На вік йому сорок, може, трохи більше: сивина де-не-де; на жаль, ніяких надій на облисіння, гладенько виголений; очі риб’ячі, о! Хіба ж це очі – руді якісь, постійно зникаючі, наче весь час їм хочеться заховатися в нірку; ну, губи… гм, звичайні, нічого більше цікавого. Треба ж його спитати, чого він, власне, приїхав. А серце: – Ти ж сама писала: «приїдь». – Писала, та я його створила в уяві й просто прив’язала до тієї випадково знайденої адреси. – Тепер бачиш: він майже такий, як уявляла. – І зовсім не такий. – А ти хотіла справжнього принца? – Хотіла справжнього. – Ти ж не Попелюшка. Ти з казки про Чорну Маньку, ця казка зовсім інакша. – Я хочу бути Попелюшкою. – Жодна казка двічі не повторюється. Хіба це тобі не відомо? – Тихо, він щось говорить.

– Перепрошую, я не почула.

– Мені здається, що колись у дитинстві ми були знайомі.

– Як це?

– Я ж тут народився. А вже потім з батьками переїхав до Львова.

– Правда? – Марта так зраділа цій вістці, що теє світло, яке лише крізь очі її ледь-ледь пробивалося, тепер залило її всю, наче повінь.

– Правда.

– Як же це? Не пам’ятаю.

І злякалася своїх слів: що я наробила? Не повинна ж виказувати недовіру, бо він зникне, розчиниться навіки.

– Ой, згадала! Ну як же – дітьми ж гралися!

– На лузі. Там текла Рудка. І квітів було стільки… ми квіти рвали.

– Там ще й мочарі були. Одного разу я намочила ноги і застудилася.

– А я до вас приходив.

– І я до вас приходила, коли ви застудились. Був дощ, мама ваша сказала, щоб я почекала в сінях, поки з мене стече, я чекала, а ви гукали мені з кімнати і показували якусь нову іграшку.

– То був дерев’яний коник.

– Напевно. Я все згадала. І як ми порічки крали в старого Маковія. Просували руки межи штахети і рвали, а він як вискоче, як закричить…

Дивно, я обманюю його і в той же час не обманюю, бо це ж справді було – і луг, і порічки, і мочарі, але було не з ним, а з іншим хлопчиком.

– Той Маковій давно помер?

– Перед війною, він же був старий.

Це було не з ним, це було зі мною і з іншим хлопчиком, йому було дванадцять чи ще й не було, коли ми гралися біля колії, а він сидів на високому насипі на рейці і згори дивився на нас, а поїзд мчав щодуху просто на нього, а ми кричали йому, руками махали, а він чомусь не чув і сміявся, і теж кричав і розмахував руками…

– Цікаво, як зараз виглядає той луг.

– Я більше там не була, не знаю.

…а поїзд летів, мов скажений, і свистів так пронизливо, що янголи на небі, мабуть, вуха позатуляли, і ми ж так голосно верещали…

– Ви справді мене згадали? Я мешкав на Бузковій.

– Згадала-згадала… Аякже. Ви мешкали… але тієї вулиці вже нема. У війну перетворилася на румовище.

…але він нічого не чув, пізніше довідалися, що за кілька днів перед тим він захворів, не згадаю, на що, і слух йому відібрало, але він про те нікому не говорив, зрештою, це було тимчасове, він прикидався, що чує так само добре, як і ми… гуркоту поїзда він не почув і криків наших не почув…

– А я так хотів побачити свою хату. Добре пам’ятаю кожне вікно в ній і що з нього було видно. Чомусь пам’ятаю лише вікна і більше нічого. Одне виходило на пустир.

– На пустирі жили бездомні коти. Вони ховалися в розвалинах старої ґуральні. Ми носили їм їсти, але вони все одно нас боялися і не дозволяли себе гладити.

…біжить його мати, кричить таким нелюдським криком, аж ми ціпеніємо на місці, вона біжить і біжить, і крик її розриває на клапті повітря, а стебла трав припадають до землі, як припадають до землі люди, коли пролітають над ними бомбардувальники, поїзд зупиняється… а він під четвертим вагоном… у вагоні сидять пани і панії, п’ють каву, читають газети… молодий офіцер – «мені здається, я вже десь вас бачив»… молода панна – «я теж»… «а це зовсім свіжий анекдот: один чоловік поїхав на полювання, а тим часом його жінка»… п’ють каву, читають газети і сердяться, що поїзд зупинився невідомо з якої причини, і лаються провідники, і він під четвертим вагоном…

Але якщо я згадую правду, то він вигадує? Як він може знати те, що було зі мною і з тим хлопчиком? Можливо, він згадує теж щось таке, що було з ним і з іншою дівчинкою, і вони теж рвали порічки в чужому саду, всі діти люблять чужі сади, і бігали на луг, бо ж і лугів багато, і пустирів… Так воно й є: я згадую себе, а він себе, і єдиною брехнею є те, що ми одне одного ставимо на місце свого товариша з дитячих літ. До того ж він старший за мене. Як ми могли гратися разом? І як можу пам’ятати, коли він ще дитиною виїхав звідси? Я його не пам’ятаю. Я пам’ятаю зовсім іншого хлопчика, що загинув під поїздом. А та, кого він згадує, – яка її доля? Де вона? Може, це котрась із моїх сусідок? А може, її вже давно нема?

– Ті здичавілі коти колись мало не роздерли дитину. То був син Мордухея, – при цих словах вона пронизує його поглядом і чекає, що він затнеться і нічого не скаже.

– Мордухея-шевця?

І це він знає.

– Так. На щастя, батько був неподалік і врятував. У війну обидва загинули.

– Як?

– Батька загнали в гетто, а син переховувався десь по людях. Одного разу батько вийшов на вулицю без пов’язки на руці. Гестапівець зупинив його і каже: «Що, добродію, закони для вас не існують? Ану, поверніться, будь ласка…» Мордухей, покірний такий завше, повернувся спиною, а німець вистрілив. Син ходив до одної дівчини-польки. Її батьки не дозволяли їм зустрічатися і дали знати поліції, коли він сидів з нею у садку.

– Його розстріляли?

– Ні. Побили і поселили в гетто. Їм молоді потрібні були для роботи. А дівчина до нього приходила. Вона стояла перед дротяною сіткою і дивилася. Тоді якийсь офіцер сказав, що коли вона так дуже його любить, то хай і сама йде в гетто. Вона й пішла. Там вони й повінчалися, й перебули медовий місяць, а потім німці усе гетто вивели в поле і примусили копати глибокі рови. І вони копали. А коли їх почали розстрілювати, всіх підряд, тоді хлопець кинувся просити, щоб не вбивали його дружину, бо вона вагітна і до того ж не жидівка. Але йому відповіли: «Та, що носить у своєму лоні жиденя, сама вже жидівка». Тоді він з розпачу кинувся на першого-ліпшого німця, але його збили з ніг, повалили на землю і кажуть: «Зараз перевіримо, чи твоя дружина дійсно вагітна».

Марта замовкла, і він побачив сльози в її очах.

…З його горлянки вирвався несамовитий крик, він рвонувся усім тілом, та його придушили до землі, а один схопив його за волосся і:

– На, юда, дивися на свою любу жіночку!

…двоє солдат заломили їй руки, а третій здер сукню, а вона не кричала, тільки дивилася нажаханими очима, і губи її тремтіли, наче хотіли відпустити на волю якесь слово… підійшов третій – спочатку так хтиво рукою по животу, а тоді – блиснуло лезо багнета: вглиб і вгору… і тут вона не кричала… кричав він… і крик знявся в небо, вдарився з лету в сонце, і згасло сонце, і не видно було, як той самий багнет розколов серце Мордухейового сина… коли ж небо врешті розгладилося й хвилі вляглися, визирнуло знову сонце, і всі побачили, що нема вже ні того хлопця, ні тої дівчини, а є два кущі шипшини, що тягнуться одне до одного розквітлим галуззям… якийсь йолоп пустив чергу з автомата по тих кущах – тільки пару листочків збив, інший кинувся сікти гілки, а ті ще буйніше розпускалися, і цвіт їхній ранив своєю яскравістю… офіцер дав команду, й вилили в кущі бензин, підпалили, але ті два полум’я обнялись і розпочали танок, який тривав так довго, доки війна не скінчилась, а тоді знову стали кущами шипшини і досі цвітуть…

– Вже вечір, – каже вона, подивившись у вікно.

– Так, вечір, – відповідає він і теж дивиться у вікно.

Обоє замовкають. Тим часом сутінки за вікном дбайливо злизують дерева, хати, поодиноких перехожих, синь гусне, і вже вітер починає голосніше й голосніше морскати гілками по шибах, народжується легенький дощик і лоскоче молоде листя.

– Ви, певно, змучилися з дороги. Зараз я вам постелю.

І стелить йому на канапі, а собі на лаві під вікном. Йому хочеться заперечити, мовляв, я ляжу на лаві, а ви… але якось не наважується. Все одно ж вона відмовиться, і будуть вони нудно торгуватися…

А потім вони ще довго лежатимуть, не засинаючи і без жодного звуку, він прислухатиметься до її подиху, вона прислухатиметься до його подиху, обоє наслухатимуть часте гупання своїх сердець і будуть щось пригадувати, болісно пригадувати, аж солодка печаль випірне з дна дрімоти, заколишеться на сріблястім плесі сну і заманить у далекі часи на далекий луг, що цвістиме рожевими смолками, вогниками, кучерявими баранчиками і голубими незабудками. Поруч протікатиме Рудка, і береги, зарослі красноталом, виспівуватимуть всіма пташиними голосами. Тут між весною й літом причаїлася найкраща пора року – любов.

– Дай мені руку, – скаже він їй уві сні.

Візьмуться вони за руки, маленькі пташенята, – він у коротеньких штанцях зі шлейками навхрест, вона в спідничині квітчастій, наче цей луг… І довго гулятимуть серед квітів, бджіл, чорнокрилих бабок, аж поки не почують гуркоту поїзда, що вирине раптом з-за верб і на всіх парах помчить просто на них.

Сонце яскраво світитиме в очі, й вони спочатку не побачать чорного паротяга, тільки чутимуть рівномірний стукіт коліс, кинуться втікати, але ноги наллються свинцем, і мочарі пороззявляють багнисті роти, щоб їх засмоктати… а поїзд з шаленою швидкістю, мов розлючений змій, – з-під коліс іскри навсібіч – вилетить на них, і тільки в останню мить встигнуть відскочити, а він розділить їх, і стоятимуть вони по обидва боки й чекатимуть, коли той поїзд, коли нарешті минеться…

…а він не минеться ніколи.

Розділ IV. Його війна

Важке сіре повітря, сіре каміння, сірий порох, що набивається в ніздрі, в очі, в рот, аж язик прилипає до піднебіння, і шурхотить, як вуж по піску. Сіре каміння довкола і в ньому самому, він чує, як перекочується воно в грудях, як гупають глухо кам’яні лоби, коли викашлює вночі його, але вдень знову вбирає в себе ці запилюжені скелі. Потріскані руки і ноги, криваві борозни, потріскані вуста, тепла брудна вода, яку пити і пити і ніколи не напитись, а вночі вона сниться – похмуре джерельце в зеленій рясці, розгрібаєш ряску, а під нею намул і жабуриння, а під ними іржава ікра і дрібні пуголовки, а під ними якесь сміття. І так без кінця до самого ранку, до самого ранку. Навіть вві сні він не годен втамувати спраги. Вгору й вниз, вгору й вниз, спина під важезною брилою німіє і стає зовсім чужою. Впасти не можна, треба весь час рухатися. З ранку до вечора дивишся тільки вниз: ось лівий черевик зникає з-перед очей разом з камінням, що відповзає услід за ним… з’являється правий і теж зникає. Щодня одне й те ж: лівий черевик, каміння, правий, черевик, каміння. Образ землі, що обертається під ним разом з тими черевиками, переслідуватиме його ще довго по тому, як він опиниться на волі. Звичка дивитися під ноги залишиться, може, й назавше, а часом йому здаватиметься, що як не наддасть кроку, то його понесе згори в долину – і вже навіть чути, як ласо цмокає провалля, роззявивши чорну пельку в чеканні поживи.

Рухайся, рухайся… Німець, красунчик хоч куди, стирчить собі збоку і цмулить цигарку, зразу видно – це дуже веселий німець, товариський, з ним не занудьгуєш, з ним і про те поговориш і про се, такий має успіх у жінок. Цілий день знічев’я розглядає небо або зелені полонини й оливкові гаї далеко вдалині. Якась жінка в гайку пасе гуси. Якби я був гускою, полетів би додому, сів на батьківський дах і ґелґотів весело-весело, але ж і там німці. Е ні, краще бути травою, просто травою, якою гуляють гуси, – щороку вмирати й оживати, або оливковим деревом і деревовою мовою розмовляти з вітром, що налинув з батьківщини. А німець дивиться і всміхається, у нього така приємна усмішка, правда, Родріго? – Sі, Аntоnіо, sоnrіsа аgrаdаblе. (Так, Антоніо, чудова усмішка.)

Такий гарний німець, чудовий німець, наче зовсім і не німець, дай йому боже здоров’я за те, що не звертає на нас уваги, як інші, а милується краєвидами.

Ввечері розгонять їх по бараках. В його бараку двісті сорок два в’язні. Було рівно двісті п’ятдесят. Ще вчора. Під кінець роботи вони зчинили метушню і спробували тікати. Але тут таке чуже каміння, за нього не сховаєшся, воно тебе видасть і продасть, не затулить від куль. Німці, навіть не зрушивши з місця, перестріляли їх, бо втікачі були як на долоні – то в одного, то в другого на спині раптом спалахує червона жоржина. Чоловік уже обличчям в камінні, а вона собі цвіте, і вже якась погань, розкриливши крила, ширяє над ними.

Рівно у визначений час в барак вносять велетенське барило, наповнене зеленою зупою. Вони такі пунктуальні! Їхній педантизм проявляється навіть у тому, як вони розстрілюють, як добивають поранених – розважливо, не кваплячись, наче заганяють цвяхи.

Смак цієї зупи важко визначити, коли півроку їси одне і те ж, то вже не маєш навіть з чим її порівняти. А потім кава. Добре, що вони сказали наперед, що це кава, а то б дідька лисого сам здогадався. Рештки хліба дробиш в неї і так їси.

Отець Герасим з Косова втрапив сюди за те, що панахиду по загиблих партизанах правив.

– Ви так, отче, уплітаєте, начеб мали повну миску марципанів.

– Хе-хе… Я тобі, Антосю, скажу чого. Тільки то є велика таємниця. Як я сесю юшку їм, то фантазую, що то не юшка, а вареники. А завтра будуть кнедлі. А позавтра голубці. Ну, а хіба би дурний над варениками ґави ловив.

– Добре, а чого ж то така таємниця?

– Щоб німаки не занюхали. Та же ті душогуби помислят: єк вони юшку їдят, а вареники уявлєют, то дамо їм гівна. А ти, хлопче, знаєш, що бисьмо уявляли тоди? Не що єнше, єк сесю саму юшку. Тепер видиш, жи на їдно виходить.

Очі священика лукаво зблискують в напівтемряві.

– Ви, батюшко, так кленете, як який швець.

– Сливка в гної – то вже не сливка, а такий самий гній. Єк вже-м до тих збуїв попав, то нема чєсу на добрі слова, коли мене прокльони розпирают. Най ми ся трафит нагода – дам драла, аж ся закурит за мною. Аби тіко ґвера дістав, то став би-м опришком. Бігме! Ади – тутка такі гори, єк наші. А я в горах єк пес у буді, ая.

– Сказано ж: не убий.

– Це правда. Не убий чоловіка. Чо-ло-ві-ка! Чуєш? А худобу можна. А єк то ще й скажена – о, це вже сам Господь Бог благословит.

Отець Герасим вкладається спати.

– Небагато, певно, таких священиків було, аби щось із партизанами мали.

– А я що, мав? Там їдного раненого в церкві переховав, там дес корову їм до лісу пригнав, а там знов зброю передав. Що то є? А бач, хтіли розстрілєти. Але я ще ся з ними порахую. Ще мій чєс не настав.

А вже засинаючи:

– Бідна моя Гандзю, голубко сивенька… За що мене Бог карає, жи я ні тебе, ні діток не виджу? А ти й не відаєш, і не знаєш, чи-м живий, чи мертвий. Ще трошки, Гандзю, ще трошки зачекай… То вже не довго. Йой, Боженьку – Боже, дай ми сили, дай ми ще трохи того життя, аби-м свою жіночку та діточок увидів. Аби-м не туво на чужині кісточки склав… Тіко не туво…

І вже крізь сон:

– Гандзю, Гандзю, діточок бережи… Тіко би-с з горя не скапала, єк тая свічечка.

Антось і сам уже засинає, коли чує – хтось кличе.

– Хто?

– То я, Данило.

– А-а, сідай коло мене.

– Тютюну хочеш?

– Де взяв?

– А при дорозі ріс. Я й наскуб, висушив. Дикий, правда.

Скрутили по цигарці й затяглися пекучим, їдким димом.

– Але ж і дере, – кривиться Данило.

– То від газети. Якби який ліпший папір, може, й нічого.

Скрипнув лежак, і важкий стогін отця Герасима виповз, наче вмираючий вуж, перетяв тишу і розтанув.

– Ніч його вимучує гірше, ніж день, – сказав Антось.

– Бодай нікому того не пережити, що він.

– Всі пережили.

– Ага, всі… Він тобі розповідав про жінку й дітей своїх?

– Ні. Тільки чую – вночі кличе.

– Німці спалили їх у хаті. У нього на очах.

– Боже… Я думав… То все це марення?

А зранку знову те каміння. Рухайся, рухайся, не зупиняйся. Поруч з тобою плететься серб з важкою брилою на плечах, спотикається, падає під тягарем. І не може встати. І що найстрашніше – ніхто не має змоги йому допомогти, бо кожен тримає на плечах такий самий валун, що пригина до землі, а земля руки розкрила – ходи сюди, ходи… Серб намагається зіп’ястися на ноги, пальцями чіпляється за каміння. Раптом чорні лискучі чоботи з’являються поряд – на тлі сірого каміння, жовтуватого пороху. Чоботи лаються і сиплють прокльони, гірка каркотлива мова вгризається в мозок розпечений. Ах, красунчику, і де ж ти отих прокльонів набрався? Ти ж такий завше спокійний, такий усміхнений, оливковими гаями замилований, а лаєшся, як п’яна баба. Ось ти чоботом навідліг копаєш серба в голову, голова безсило падає в порох. А тут і канчук з’являється – великий стимулятор, це дуже гарний канчук, він має аж дев’ять олив’яних кульок. Часом досить і одного удару, щоб чоловік встав. Так само, як і на те, щоб взагалі не встав. Дев’ять кульок спалахують в сонці, дев’ять кривавих ран спалахує на спині. Вихлюпує стогін. Люди розмовляють безліччю мов, тільки стогнуть однаково. Хіба ти не знав цього, красунчику? Твої чоботи зіштовхують серба в провалля. Твої блискучі новесенькі чоботи! Твоя проклята усмішка! Твоя гидка усмішка!

Порядок є порядок. Зупинятись не можна. І знову красунчик милується краєвидами, але усмішка кудись щезла – над скелями, над гаями оливковими летить, розправивши крила, убитий невільник, за ним у повітрі криваві сліди і пір’я смугасте, а він летить і так сумно – «курли-курли», а за ним ключем тисячі замучених в’язнів, і кожен – «курли-курли».

Аж гуси позадирали голови, аж гори поставали навшпиньки й камінних очей ніяк не зведуть, а невільницький ключ летить у вирій, і летіти йому вічно.

Зненацька – черги автоматні. Німці хапаються руками за голови, за груди, за животи, переламуються навпіл, падають…

– Хлопці, – голос отця Герасима. – Чого роти роззявили?! Бий скурвих синів!

І тая брила, котру він тримав на плечах, полетіла вниз, просто в красунчика, збила з ніг – і тільки руками змахнув, покотився в провалля, але крила не виросли у нього, полетів коміть головою, виблискуючи на сонці новенькими чоботами, а за ним і його канчук, і прекрасна гидка усмішка.

А потім була та меланхолійна осінь тисяча дев’ятсот сорок четвертого. Ваш загін блукав в околицях озера Комо біля швейцарського кордону. В горах було холодно, а ви всі зодягнені як-будь, дивацько озброєні.

З Лондона по радіо висилали для партизан у північній Італії особливі реляції. Кожна група мала своє гасло. Тричі на день ви припадали вухами до старого приймача і вслухалися в його кахикання.

«А зараз спеціальне повідомлення. Каміння обростає мохом. Повторюю. Каміння обростає мохом». А потім: «Промийте очі росою. Повторюю…» «В небі з’явилися гуси. Повторюю…»

В напіврозваленій вівчарській хижі чекали на своє гасло: «Ріки скресають опівночі». Чекали від серпня. Американський зв’язківець, який проник до них у гори, запевняв, що у вересні почнуть скидати з літаків зброю і зимову одіж. Зброя була найважливішою, бо зі старими гвинтівками воювати на висоті дві тисячі метрів неможливо. А тепер, коли позимніло, перше місце зайняло вбрання.

Щодня слухали радіо і чули щодня: «Теплий вечір. Вершники наближаються» або ще щось у цьому ж дусі. То були гарні слова і нагадували вони назви романів чи фільмів, але чомусь ніколи не йшлося про скресання рік.

У листопаді командир відібрав вісім хлопців, котрі кашляли вдень і вночі й не мали жодної зброї, та й відправив їх до Швейцарії. Нехай ліпше їх там інтернують, як мають тут нидіти.

Пам’ятаєш, як тобі ноги перебило під Роверето? Якби не отець Герасим, що закинув тебе на свої могутні плечі і, мов лантух із сіном, виніс із бою, то не побачив би вже цього світу.

– А я навгад тебе підібрав. Ти лежав, як мертвий. Я не мав чєсу думати: живий ти чи ні? Заберу біду, а там ся роздивлю. Аж, слава богу, живий.

– Що з ногами?

– Та нічо… Вже тя дохтур випатрав. Завтра зраня рушаємо, а тебе ту в горах лишимо в пастухів. Не бануй. Ше-м ся верну. Скоро наші в Берліні будут.

– А Данило де?

– Данило… Він тойво… А оно на чатах стоїт.

– То не Данило. Що з ним?

– Антосю, ти тіко… Не хтів-єм казати… Нема Данила… Антосю, ну що ти… – а в самого сльози в очах і вуста тремтять.

Під ранок все ближчає плесо сну і віддаляється його зеленаво-срібне дно. Над очима колишуться густі бурі водорості, між ними сновигають дрібні, як мізинець, рибки. Серед них є рожеві, жовтогарячі і зовсім білі. А вже ясно пробивається голос сонця, проникає в холод і тепло вод. Холод тут з’являється, лише коли розплющуєш очі, це чисто зорове відчуття, тіло його не вловлює, тілові тепло й затишно – залите літеплом, засипане жовтим листям, сіном, хмарами і птахами. На короткий час затримуєшся під самою поверхнею. Вже бачиш, як метелики різьблять повітря, бабки чорно- і синьокрилі проносяться над головою. Крізь тонкий пласт води бачиш скошений луг, скирти сіна, дівчину в білому, що проходить берегом і збирає незабудки. Дівчина – твій спогад. Якщо прокинешся – одразу зникне, розчиниться в травах. Якщо пригадаєш, хто вона, – теж розтане. Не пригадуй.

…коли я малий біжу полем: літо, а поруч пшениця і та дівчина в білому махає мені рукою – знайшла гніздо перепілки з маленькими пташенятами…

Враз те все розтало, і він побачив дерев’яні обкурені стіни. Тиша така, аж дзвенить у вухах. Де тут вікно? Вікно так далеко, нічого не можу побачити. Стіл великий, темний, на столі хлібина – золотава шкуринка і білий пухкий м’якуш, – як давно я не бачив такого хліба. Поруч миска глиняна догори дном і глечик з високим вузьким горлом. Вино?

Ось крізь тишу просочується: ко-ко-ко… кооо-ко-ко… коооо… Чиїсь кроки. Двері – рип… Струмінь світла, а в ньому танець безлічі порошинок. Враз вони злякано прискають навсібіч і – постать жінки в чорній сукні. Тінь на її обличчі, не видно його. Волосся темне під чорною хустиною.

– Воеnа dіа, – каже вона співучим, лагідним голосом і всміхається йому.

– Воеnа dіа? – Ах, та я ж в Італії. Так-так, bоеnа dіа. – Я довго спав?

– Дві доби. Ви їсти, певно, хочете?

– Пити.

– Ось овече молоко. Пийте з хлібом.

– Дякую. З ким ви тут живете?

– Сама.

– А де ваш чоловік?

– У в’язниці. Перемитником був.

– То ви самі ґаздуєте? Велику маєте господарку?

– Не дуже. Вівці, кози і кури. Якось живу.

– А чому партизани мене саме до вас занесли?

– Бо хата моя на відлюдді. А крім того, Льоренцо – мій брат.

– Наш командир? А я собі думаю – кого це ви мені нагадуєте?… Ви не знаєте – мені ще довго лежати?

– У вас пошкоджені кістки. Лікар наклав гіпс. Вип’єте вина? Я сама роблю. З гірського винограду. Це такий дрібний, знаєте?

Вино стікає по бороді. Зовсім не міцне. Руки її поруч. Тільки руки зраджують її вік. На вигляд – не більше тридцяти. Його погляд піднімається по руках, вище і вище, перехоплює її погляд, вона одвертає очі, встає і відходить.

Дні протікають тихо й спокійно. Кішка привела кошенят, гніздо під ліжком. Чути її муркотіння.

– Синьйор Антоніо! Синьйор Антоніо! – Це Катаріна ще знадвору гукає. – Синьйор Антоніо! Кінець війні! – Вона сміється і розмахує газетами. – Читайте.

– Ваш Льоренцо ще не з’явився?

– Завтра будуть тут. Я бачила його сина.

Нарешті. Завтра побачу отця Герасима.

– Я вціджу вина. Таке свято!

Вони п’ють вино. Катаріна підперла його подушками, і дивиться він на неї, а вона на нього, й очі їхні розмовляють красномовніше уст. Кохання – поема очей. Рука його перебігає по її волоссю. Тіло її напинається, наче вітрило, і пливе до нього. Розпашіле обличчя, гарячі вуста, аж язик обпікають. Я так стужився за жінкою. Я вже забув, яка вона. Це було так давно. Тіло мого тіла, вуста моїх вуст, що сходите, наче сонце над моїм узголів’ям, оточені жайворонками. Б’є джерело на скронях, дзвенить і грає, аж відлунює. Ароми чебрецю над лоном бурхливим, над лоном-лісом, що пала і пала, над лоном-кораблем, що тоне і тоне. Така глибока глибінь, руки твої, протікаючі крізь мене… Куди несе ця ріка?

– Антоську! – голос отця Герасима.

Катаріна спорхує з постелі, мов налякана пташка, і – до дверей. Антось підводиться на ліктях, серце його шалено калатає.

– Най тя шляк трафит! – гуде батюшка. – Як ти ся високо забрав! Пфу-у.

З ним ще двоє – Льоренцо і Родріго.

– Воеnа dіа!

– Вoenаs dіаs!

– Ну, Антоську, – плескає його по плечу панотець. – Єк воно? Пора по хатах?

– Якби міг, то рачки поповз. Наразі ще й на милиці не годен встати.

– А мо’, я тебе, Антоську, на плечі возьму, га? Бігме, донесу.

Катаріна принесла вина й накрила стіл.

– А він що – дивитися буде? – питає батюшка. – Ану, хлопці, давай стола до нього підсунемо.

– Як ви там, отче, воювали? Чи розплатилися за все з ними?

– За себе розплатився. Ти знаєш, єк я цільно стріляю? Навіть си й не думав. Але вже більше мені ся тото не згодит.

– Як вам вино?

– До-обре. Я би-м флящину додому взєв. Для причєстя.

– А що – і візьміть.

– Як ця пані не буде перечити. Синьйоро Катаріно, чи не будете такі ласкаві запрезентувати мені флягу вашого чудового вина, щоб я своїх парафіян запричащав?

– О, я буду дуже рада.

– Файна кобіта, – прицмокує панотець. – Може, ти б ся женив, Антосю? Я би вас і повінчав.

– Вона має чоловіка.

– Гм, шкода.

Війна закінчилася, й нарешті з’явилася можливість писати листи. До батьків і до тієї дівчини, що чекає на нього.

Мама відписала: «Слава тобі Господи що ти об’явився а то ми вже з батьком і слізоньки всенькі виплакали бо прийшла нам звістка що пропав безвісти. Я в плач батько каже дурна не плач то ще ніц не значить. Синочку наш ріднесенький чи ти нас не обманюєш чи не вкалічів там бува. Ти пишеш що нічого поважного то чого не їдеш. Я так переживаю».

Минув майже рік від часу поранення. Антось уже ходив і тільки чекав, коли з’явиться Льоренцо, який обіцяв дістати всі необхідні папери для виїзду на Батьківщину. Катаріна ходила сумна і роздратована. Одного дня, коли Антось сидів на подвір’ї, вигріваючи ноги на сонці, з’явився Льоренцо, а з ним ще якийсь чоловік. Той чоловік люто зиркнув на Антося, а вгледівши Катаріну, що саме виходила з кошари, розрепетувався, наче скажений:

– Меrdе! (Лайно.) Хто це в тебе на утриманні? Кого ти тут пригріла?

Льоренцо спробував схопити його за руку:

– Джованні, заспокойся. Я ж тобі все пояснив. Це партизан з мого загону. Ми його тут пораненого лишили. Сьогодні він поїде.

– Та нехай я з’їм десяток щурів, засмажених в скипидарі, якщо я цій хвойді ребра не переламаю!

– Джованні, не забувай – це моя сестра!

– Плював! Я по тюрмах кантуюсь, а вона тут…

– Підбирай слова!

– Ти мені не командуй! Я не з твого загону! Думаєш, я такий дурний?

Антось підвівся, маючи цілком ясний намір заткнути пельку цьому приблуді, але Льоренцо зупинив його поглядом. Тим часом Катаріна винесла обід, розставила на столику миски, і, в міру того, як порожнів глечик з вином, обличчя її чоловіка все добрішало і добрішало.

А однак його дорога додому виявилася довшою, ніж сподівався. Після виїзду з Італії потрапив у фільтраційний табір, а потім ще два роки гарував, розгрібаючи руїни будівель у Києві. Разом з ним працювали старі професори і політичні діячі, вивезені москалями з Праги, Варшави, Відня.

Був пізній вечір, коли Антось приїхав додому. Біля хати спинився і довго вдивлявсь у вікно. В освітленій кухні коло печі сидить мама і шиє. Батько біля столу читає книжку. Книжка має таку знайому палітурку. Антось упізнав «Співомовки» Руданського. Це батькова настільна книга. З її сторінок можна довідатися, що батько їв за останні тридцять років. Ось батько читає вголос, як і раніше. І мама, як і раніше, шаріється, червоніє і відмахується рукою. Це мої батьки. Як вони постаріли! Ось мама щось каже. Тато киває. Вони й не підозрюють, що я вже тут, поряд. Раптом мама зводить голову, і погляд її падає на вікно. Вона не може бачити, бо я в темряві. Але вона бачила, бачила так ясно, мов удень, про це говорили її очі, її тремтячі вуста, вона щось скрикує, і батько теж дивиться у вікно, але стенає плечима, нічого не розуміючи. Тоді мама зривається до вікна і розчахує навстіж.

Порожня книжкова шафа навіяла смуток. Тут раніше були його книги. Частину спалив, частину загорнув у рядна й килим і закопав у саду. З книгами тоді було небезпечно. І люди палили ночами в печах, шматуючи сторінки і душі свої.

Узяв рискаль і подався в сад.

– Антосю, та там уже іно гниль одна, – гукнула мама з вікна. – Лиши, сину.

Але він уперто копав. І викопав. Купу мокрого сміття. Деякі книги можна ще було впізнати. Три томи Української енцикльопедії, товста Історія української культури, часописи, «Зелене євангеліє» Антонича… Все пропало. Одне трухля.

Загорнув назад у яму, присипав землю і заскиглив, розмазуючи землю по обличчю.

Думав, закопує на рік-два. Москалі тоді вивозили на Сибір за книги або навіть за хату. Прогулюється, було, якийсь генерал з дружиною околицями та й стане біля кам’яниці.

– Гарна кам’яниця.

– Чудова кам’яниця.

– Розкішна кам’яниця.

– Мабуть, враги народа живуть у ній.

– Ясне діло.

Перевірили – справді враги народа. А куди ж їм, як не на Сибіряку? І от якогось недільного ранку відчиняється в кам’яниці вікно, і з’являється в ньому генеральша в папільотках, а навпроти, через вулицю, відкривається інше вікно, і там також генеральша у папільотках. Та й каже генеральша до генеральші:

– Приходьте до нас на щі!

Розділ V. Був ранок

Був ранок, і була неділя, з-за лахміття сонних хмар визирало все сліпучіше сонце, і трикутник неба вгорі вікна голубішав і голубішав, аж гілка, що перетинала його, здавалося, наливається солодким соком, що ось-ось почне скапувати з її кінчика, увінчаного крихітним листочком, а в кожній краплі відіб’ється і небо, і сонце, і вікно, і погляд чоловіка, що стежить за отою молодечою грою світла. Ось його очі поволі скочуються вниз – по шибі, по гілці, по підвіконню – і вже пролітають над лавою. На лаві нікого нема. Коли ж вона встала, що я й не чув? Аж от долинає до нього з кухні бренькіт посуду, щось там шкварчить, булькає. Відчуття райського затишку і блаженства здивувало: невже я ще здатен розчулюватися? Колись хотів домогтися, щоб душа скаменіла, щоб чийсь біль, чиїсь клопоти, наче літаки, розбивалися об її шорстку кору, хотів стати каменем, невразливою камінною бабою, але війна вилущила мене зі шкаралупи самонавіювань, і побачив, що стати каменем неможливо.

Спогади руйнують душу. Треба вставати. Котра година? Десь збоку, наче з далекої далини, достукується дзиґар, але короткозорість не дозволяє побачити стрілки. Цифри злились в одне біле коло.

Щось роздратовано зашипіло і вихлюпнуло на вогонь, а той і собі почав уже нервуватися й гнівно сичати. Цей діалог продовжувався б ще довго, якби Антось не здогадався, що на кухні нікого нема. Він хутенько зіскочив з ліжка, натяг штани і вийшов на кухню. Відсунув чайника набік.

Куди вона поділася? Забула чайник. Хлюпнув холодною водою в обличчя. Та-ак, цікаво виходить. Наплів казна-що… але ж я не знав, що вона така… Ні, думати – думав, але не знав напевне. Листи – це одне, а… гм… Який вихід?… Жив би тут собі, як у Пана Бога за пазухою, що – ні? Нікуди вже не хочеться. Ще невідомо, як вона до мене ставиться… З тою Італією трохи перегнув. Як я поясню, якого чорта стирчав там стільки після війни? Добре, що хоч ніхто не питає. Ні, такого я від себе не сподівався. Вар’ят… Ясно, вар’ят.

Розділ VI. Його життя

То була помилка, що ти одружився на ній. Вона ж страшенно хотіла чоловіка-інтелігента, але по війні женихів було обмаль. Понадто інтелігентів. А ти був ніким, працював у якійсь зачуханій конторі. Здається, ти її любив. Інакше важко зрозуміти, чому так довго танцював під її дудку. Адже ж сама вона не була якимсь великим цабе. Ну, там родина старосвітська, якийсь маєток, але ж не про те йшлося. Теж мені старосвітськість – жінки працювати не повинні. Ти заробляв цілком достатньо і не перечив. Нехай. Але це боком вилізло. У неї ж і знайомі такі самі були, сходилися мало не щовечора, теревенили про се, про те, пережовували кісточки всіх сусідів, витягали з пам’яті імена – о Тіціан! о Дебюссі! о Шеллі! – імена, що правили їм за козирні тузи у цій безрезультатній грі в інтелектуального «дурня». Імена вихлюпували на стіл, заставлений жертям: в тарілки з вудженою ковбасою, в масні салати, на паруючу курячу начинку, на карасів у сметані, на товсті лоби канапок, ковзали озерною поверхнею холодців, їх, наче мух, ковтала фарширована риба – імена тонули, розчинялися, а роти зосереджено перемняцькували їх і заганяли язиками у глиб шлунків, наче рабів у штольню.

Її товариство – сама сметанка. Так, вона цим пишається. Це ж дуже важливо, у якім ти колі обертаєшся. Хіба не ясно?… Та певно, такі мужики, як ти… Помовч ліпше.

Коли це вона тобі сказала – їй соромно перед знайомими, що її чоловік чорнороб? Це мусило бути десь одразу, як ви одружилися. Вона тебе не питала, вона висловлювала свою волю: віднині ти пан директор. Ти стенув плечима і змовчав. Бачиш, тобі це здалося просто маленькою жіночою примхою. Хоча повинен був насторожитись. Поступово ця маленька жіноча примха розродилася цілим виводком таких самих примх.

Нема чого приводити до хати своїх дружків. Хочеш, щоб усе вилізло назовні? Скільки я тобі товкмачу – навчися поводити себе культурно. Нині ти знову тримав виделку, як якесь долото. А з ножем коли їсти навчишся? Крім того, міг би й не плямкати за столом… А я кажу – плямкаєш. Що я – глуха? Кара Господня, а не чоловік. Ні, дорогенький мій, те, що я вимагаю від тебе, якраз і говорить про мою небайдужість до тебе. Я ж не хочу встидатися за свого чоловіка. Хіба то зле? Можеш і мені дорікати, як є чим. Подивися збоку на себе. Як ти ходиш? Згорбиться, як старий дідуган, очі втупить у землю… Ну, знаєш, не один ти каміння в концтаборі трагав… Звичка! Дурних звичок треба позбуватися… Маєш рацію, ідеальним ти бути не можеш. Ніхто не ідеальний. Але прагнути цього треба… Така дрібниця – роззуватися на кухні. Нє, він суне, як глухий на суд. Вже такого не запам’ятати – ну, знаєш, вже б мала дитина запам’ятала… А що? Нічого страшного, як і про це подумаєш… Голова в нього забита? А в мене не забита?… Як? Ти насмілюєшся мені цим дорікати? А в кого працює? У – ського працює? Нє.

У – цького працює? Нє. То тільки в таких, як ти, жінки гарують, як воли. В мене в хаті не менше роботи, ніж у тебе. Дітей нагодуй, припильнуй, прибери після вас, їсти чоловікові звари, випери, випрасуй… О, не бійся, нема коли дармувати. А гостей щоб забавити – де там!.. Бо ти не маєш про що говорити. Дала йому Жорж Санд – кривиться… Ну, як вже вона сльозлива, то не знаю, хто не сльозливий. То є життя! Розумієш? Якби ти читав те, що люди читають, то не сидів би за столом, як сич… Йому про козаків давай, що-небудь таке зі стріляниною, різних там яничарів, самураїв – о, то він буде читати!.. Ну читала, читала я твого Чайковського, Опільського… їм до Дюма – як мені до англійської королеви… Знаєш, як буду старою бабцею, то, може, прочитаю… Або музику! От гоп-цик-цик – будь ласка. В необмеженій кількості… Та ти куняв у філярмонії! Бетговен! А той собі про екскаватор думає… Добре, хоч визнаєш. А щоб розуміти – вчися, питайся в мене. Я що, з іншого тіста? І я колись не розуміла. Але набралася терпцю і слухала… Я мавпую? Вар’ят! Чого мені їх мавпувати? Чи я свого розуму не маю? Тому й зійшлася з ними, що в нас інтереси спільні. Я мавпую! О Боже… Таке щось часом ляпне – ну ні в тин, ні в ворота… Ти не забув, що – ські нині прийдуть? Поголися. Нічого, ще раз поголишся. Такому, як ти, треба щогодини голитися… Візьми картатий. Краватку! Краватку не забудь! Та де ту? Дай я сама знайду… Господи, як за малою дитиною…

Отак він і жив собі.

І раптом пакунок з Італії від Катаріни. А там ціла купа листів. Виявляється, вони надійшли на його ім’я. Пише якась Марта. Що за Марта? Звідки в неї італійська адреса? Ага, він же послав листа з Італії до своєї нареченої в Станіславів. Може, це вона й дала Марті адресу? Треба спитати… Станіславів… Він там народився, але ще в дитинстві з батьками переїхав до Львова. З листів виходить, ніби ми зналися дітьми? Не можу згадати. Чи справді ми зналися?

Марта знайшла конверт з його адресою випадково. І почала писати, її листи такі теплі, такі затишні, подібні він отримував тільки від мами… Марта писала про город, про сад, про свою тітку Чорну Маньку, про сусідів. Ці листи мов колискові. Коли йому на душі завізно, вмощується на сіні, читає і перечитує.

Перед ним з’являлися і зникали всі її сусіди й знайомі, він уже кожного знав і міг про нього щось розповідати. Якийсь інший, зовсім інший світ поставав перед очима і навіть прокрадався у сни, начебто не Марта описувала йому себе і своє життя, а то він сам згадував.

Так хотілося відписати… Вона запитувала: коли ви приїдете? А що він міг відповісти? Написати правду, що він тут, а не в Італії, що розділяють їх якихось півтори сотні кілометрів, що він одружений, двоє дітей, і що якби не діти, то…

Й подумалося йому – а що, як покинути все і рвонути до неї? Ні-ні, не назавше, на пару днів. Приїхати і сказати: «Це я. Антось із Італії». Два дні брехні. Тільки два. Чи буде це гріхом?

Напевно ти відчув свою схожість до Марти, адже ти такий самий несміливий і нерішучий, живеш не так, як хочеш. Колись ти спіткав жінку, яка заопікувалася тобою, зорганізувала тобі життя, правда, остільки, оскільки їй це було вигідно, але ти приставав на те без вагань, бо відчув себе приписаним до тієї, котра знайшла тобі місце в світі. А що при тім спрямувала цілу твою особистість до виконання різноманітних подружніх функцій, то в перші хвилі це не перешкоджало, і тільки однедавна почав достежувати яловість свого життя. Безрух, який дістав у нагороду, виявився лише втечею перед подальшим життям, безрух цей гарантував певний комфорт, але з часом ти усвідомив пустку, розуміючи, що повинна настати якась зміна. Ти очікував її й боявся водночас. Чи спосіб життя, який ти собі вибрав, і засади, якими керувався, були найліпшим засобом на те, щоб у хвилю смерті подумати, що не змарнував оце життя? Це прийшло раптово – відчуття самотности. Внутрішньо випалений, повертаючись до свого безруху, вдавав, що самота є твоїм життєвим вибором, добровільним і незалежним.

Тільки тепер твоя самотність стала докучливою, коли була вже обдерта з надії на одміну, з марень, що життя твоє стане іншим, кращим…

Тільки не те, не те існування, в якому нічого не відбувається, нічого не діється, нічого поза буденністю. Навіть коли ти вирішив, що не даси більше в це втягнути себе – ані їй, ані нікому, все ж ясно бачив: якого б вибору не зробив, яким би не було твоє рішення, ніколи вже не осягнеш внутрішнього спокою. Цінності, поміж якими мав вибирати, посідали для тебе надто велике значення, щоб резиґнація будь-якої з них могла настати без внутрішнього терпіння. Усе ж відбувалося в атмосфері якогось незвичного фаталізму, внаслідок якого настав цей збіг обставин. Ти опинився на роздоріжжі: з одного боку, Марта з тим світом, в якому ти виріс, а з другого – дружина зі світом, який ненавидиш… Куди тобі йти? Залишити все, як воно є? Чи спробувати виборсатися з багна, повернутись до себе, до свого світу? Це назвуть непорядністю. Але те, що люди називають своєю порядністю, може бути також залежне від випадку. І можна прожити життя, вірячи, що ти є таким і що маєш право називати себе порядним. Проте тільки тому, що завдяки простому збігу обставин не мусив стати перед вибором.

Згадай, що писала Марта про той випадок з паном Сусликом. Навіть такий простий, непомітний чоловічок зумів зробити щось надзвичайне.

«То вже було при кінці війни. У нашому місті зосталося зовсім мало німців – одних послали на фронт, який уже був зовсім близько, навіть поранених, інші, спритніші, кудись повтікали. А ті, що лишились, мали підтримувати порядок. У нас в хаті не було рісочки. Все повиїдали. Мама й кажуть: пішли до тітки. Себто до нашої Чорної Маньки. В тітки був здоровий город і сад, там можна було хоч лободи нарвати. Неподалік текла Рудка і росло багато рогозу. Хто знав, той викопував його коріння, сушив, молов і пік хліб. От ми й пішли. Люди вже почали витикатися з будинків, гуркіт пострілів, що вчувалися зоддалік, нікого не лякав. Усі звикли до нього, як звикають до одноманітного цокання годинника.

Коли ми прийшли на Софіївку, то побачили великий гурт людей, що зібралися біля напівзруйнованої крамниці. Чи то яка бомба впала, чи що, бо одна стіна тої крамнички вщент розвалена. Серед людей було багато наших знайомих. Одні казали хапати чимскоріш мішки з цукром і пшоном та накивати п’ятами, інші перечили, мовляв, німці можуть вернутися, й тоді біда. Але останніх було мало. Отож люди кинулися до тих мішків та почали розтягувати. Серед них був і пан Суслик. Вигляд мав дуже кумедний – мало не вдвічі нижчий від своєї жінки, сухий і підсліпуватий, в одязі її першого чоловіка, який був здорованем хоч куди. Вже всі мішки повиносили з крамниці, вже почали думати, куди б з ними податися, щоб розділити порівну. Хтось за рогом знайшов перекинуту хуру з постріляними кіньми, хуру поставили на колеса й прикотили до мішків. Почали навантажувати, як раптом за нашими спинами почувся чийсь окрик.

Ми озирнулися й побачили німця, що націлив автомата. Він був ще зовсім молодий, худий, мов тріска. Стояв, розкарячивши ноги, й кричав щось по-своєму. Ми всі так і заклякли. Він вказав цівкою на стіну, ми одійшли під тую стіну і підняли руки, наче збираючись до якогось танцю. Німець ще щось кричав, і ми не розуміли, чого він хоче. Аж тут помітили нашого пана Суслика, який залишився біля хури. Він стояв наче вкопаний і дивився на солдата, примруживши очі й роззявивши рота.

– Пане Суслик! Йдіть сюди, бо він вас уб’є! – загукали жінки. – Пане Суслик, майте розум! То не жарти!

Але він не рушав з місця. Німець кричав і тряс автоматом, а пан Суслик спокійно дивився, наче бачив німця вперше.

– Пане Суслик, ідіть сюди! Не дурійте! – гукали, мов до глухого.

І несподівано він утнув таке, чого ми й не сподівалися. Він закричав до нас:

– Люди, та же нас багацько! Люди, не бійтеся! Ми зараз одберемо в нього автомата, й буде по всьому!

Цей пан Суслик з запалими щоками від недоїдання, цей пан Суслик, який за своє життя мухи не вбив, раптом утнув таку дивну річ, що ми аж сполотніли всі. Він, розумієте, ступив крок в напрямку німця.

– Він божевільний! – гукнув хтось із нас. Але він зробив уже другий крок.

– Люди, не бійтеся! От бачте – я не боюсь! Зара відберу в нього автомата. Ідіть за мною! Зара він буде в моїх руках.

Він робив кроки якось дуже дивно, перевалюючись усім тілом, витягнувши уперед руки, наче збирався впіймати дуже рідкісного метелика. Руки його тремтіли, і нижня губа теж тремтіла, а на чолі виблискували крапельки поту.

Хтось:

– Не стріляйте в нього! Він божевільний! Хто знає по-німецьки? Скажіть, що він вар’ят, може, це його врятує!

Але ніхто не знав німецької.

Їх розділяло вже кілька кроків. Пана Суслика трусило, як у лихоманці, але він все ж повільно наближався до німця, насувався на нього своїм дрібним тілом і говорив, говорив, говорив. Слова сипалися йому з вуст без усякого сув’язі, але він, очевидно, розумів, що мусить говорити, бо якщо перестане хоч на хвильку, то вмре зі страху. А німець чомусь зволікав, не стріляв, тільки трусив автоматом і тупав ногою, вигукуючи щось незрозуміле.

– Бачите, він боїться мене, – белькотів Суслик. – Ідіть за мною, зараз я заберу того автомата. Ще їден крок, ще два… Заберу його… Нікуди він не втече від мене… Сволота… Пшона тобі шкода? Задусишся! Я там траву всяку жеру, а тобі пшона шкода?… Нічого, ще каміння погризеш… Не втечеш від мене…

Він молов і молов безперестанку, звідки й ті слова бралися в нього…

– Він таки звар’ював, – проказала моя мама і затулила обличчя руками.

Всі передчували постріл, та пострілу не було. Замість пострілу мало щось все одно статися, щось рівносильне йому – в цьому були всі впевнені, але ніхто навіть не сподівався, що станеться якраз те, що сталося. Коли панові Суслику зосталося зробити ще крок-два до німця, щоб дотягтися рукою до автомата, як солдат зненацька заверещав таким надсадним, майже жіночим, голосом і відскочив назад. Він руками ухопився за голову і, мов ошпарений: «Найн! Найн!» – не перестаючи кричати, кинувся навтьоки. Біг вулицею, все ще тримаючись за голову, а крик його ляскав об стіни будинків, і тільки тоді, коли німець зник за рогом, всі повернули голови до пана Суслика й побачили, що він сидить на брукові. Однією рукою тримається за серце, другою сперся на каміння і плаче. Плаче, голосно гикаючи, як мала дитина. Піт градом котиться з його чола і зливається зі слізьми, а він хлипає, аж давиться плачем своїм, а ми стоїмо непорушні, наче дерева з піднятими руками, не отямлені ще й досі, мовчазні і безпорадні, стоїмо, і дивимось, і думаємо, що то сниться, і чекаємо, щоб прокинутись, але не прокидаємось, і тоді повільно опускаємо руки, ковтаючи гірку слину, що наповнила рот, і закушуємо губи, щоб самим не розплакатися…»

Розділ VII. Сентиментальний

Підійшов до вікна. Побачив розпромінений сонцем сад в ясних кольорах і з головою, повною птахів. Поміж теплими стовбурами яблунь тремтіло повітря. Коли він примружив очі, то помітив дрібненькі хвильки, що, наче прожилки, перетинали оте прозоре тремтіння, як то буває над вогнищем тремтить і танцює веселе повітря. В глибині саду розрізнив білий обрис жінки, біла постать тонула в зелені, і зелень її засмоктувала в себе.

Може, це просто видіння, яке тане у відблисках променів, що накладаються одне на одне, і якась сила пересуває його все вглиб і вглиб, у зелене тло, аж кольори розчиняються так, що вже перестають існувати жодні виразні контури. Залишалося тільки враження від такої ж невимовної ясності, якою був переповнений увесь образ.

На черешню сіла сорока і заскреготала, наче іржавий ключ, а вивільга, що перед тим вишивала сад тонкою мелодією, раптом замовкла. Йому захотілося змахнути цю сороку, і він рукою провів по склу, начеб то була картина, на яку сіла муха. А може, то й була тільки картина, бо враз сорока спурхнула з-під його пальців і зникла, а вивільга виплюснула солодкий спів, що почав розтікатися довкруж, закликаючи листя і трави до танцю. Біла постать випірнула з зелені і повільно виростала на очах, затоплюючи собою шибу. В обох руках відра з водою, золоті відблиски кружляють поверхнею води.

– Треба було мені сказати, я б приніс.

– А я люблю ходити по воду. Там за садом криниця. У нас як в селі.

– А тут чайник закипів. Я його відсунув.

– Він, певно, вас і розбудив.

– Ні, я вже прокинувся.

– Сідайте до столу, будемо снідати.

Вона витягає з печі велику пательню, щільно накриту покришкою.

– Налисники. Любите?

– Налисники моя слабість.

Їй приємно, що зуміла йому догодити, вона готова догоджати йому все життя… Від думки цієї знітилася, бо ж так остерігалася далекоглядних планів, боялася сполохати цей приємний сон, що воліла всі свої почуття стлумити, заховати на самісіньке дно – треба бути холодною, ще холоднішою, ще холоднішою…

Зайве зазначати, що це їй не вдавалось. Ніколи не вдавалось.

Зняла покришку, і пара заклубочилася над налисниками – одні були світліші, інші темніші.

– Це з сиром, а це з чорницею. Налийте собі сметани. Може, ще цукру? Ось масло. Вам чаю чи кави? І я каву більше. З молоком?

Вона робить налисники такі ж, як і моя мама. Чому я, попавши сюди, постійно згадую маму? Цей затишок, ця кухня, запахи і все-все в хаті й у саду таке мені близьке, начеб я народився саме тут. Мені й зараз хочеться повзати в траві й ловити коників або лягти й дивитися крізь траву – стебла починають роздвоюватися і виростати, начеб це вже не стебла, а могутні падуби, й комашня у тих нетрях не комашня, а дивна звірина. Чому я все це згадую? Ось вона щось говорить, а що – не почув.

– Я питаю – чому ви не берете сметани?

– А… зараз візьму.

Щось не так. Чому він постійно такий замислений? Таке враження, начеб його щось мучить. Чи дуже серйозний?… Ми ще жодного разу не сміялися. Це тому, що все якось несподівано. Наче стіна поміж нами, не стіна – дротяна сітка. Бачимо одне одного, можемо торкатися руками, розмовляти, а все ж розділені.

Якби все було не так, а ось як: це не гість, а мій чоловік, і цей недільний ранок – один з багатьох, і все тече собі, як і текло, тихо, спокійно, він мій чоловік, а я його жінка, я можу взяти його за руку, можу поправити комір його сорочки, можу сказати: «Як я брала воду, то стріла Супрунову. Запросила в гості. Підемо?»; а він: «Умгу. А коли?» – «Казала на шосту». – «Там ще хтось буде?» – «Так. В неї уродини». – «А де ми подарунка візьмем? Будь-що дарувати не пасує».

Але що це не її чоловік, то розмова точиться трохи інакше.

– Як я брала воду, то стріла сусідку. Запросила нас у гості.

– Та-ак?

– Може, підем?

– Я н-не знаю… А коли?

– Казала на шосту.

– Там ще хтось буде?

– Так. В неї уродини.

– А-а…

– Чи ви маєте інші плани? – Це вона промовила таким тоном, який би мав показати її байдужість до того, чи він піде, чи ні, але вийшло штучно, і вона вирішила, що більше не буде прикидатися й маніритись, краще бути такою, якою є насправді.

– Та ні… Які в мене плани.

– То й добре. Там усі свої зберуться. Вам то, може, й не дуже буде цікаво.

– Та чого… Завше цікаво нових людей побачити.

– Я поприбираю, і ми зайдемо до вуйка Франя. Він малює картини. Попрошу в нього якусь для подарунка. На війні він втратив ногу, живе сам і цілими днями малює.

Розділ VIII. Царство Бузинової пані

Тут ми залишимо на деякий час наших героїв, щоб мати змогу зазирнути до одного зі станіславівських будиночків, де мешкав Мартин вуйко, і то не тільки тому, що Марта про нього заговорила, а й через те, що ось-ось має з’явитися особа, яка теж там живе, а ми про неї ще нічого не знаємо. Підозрюю, що ви собі думаєте в цю хвилину: от зануда, замість того, щоб переповісти свою історію по порядку, він скаче то вліво, то вправо, наче його джмелі кусають. Гм, і може, ви й маєте рацію. Але я балакун і така вже моя вдача, що не можу нікого обійти увагою, бо ще вітатися перестануть.

Хащі бузини оточували будиночок, бузина квітла й нудотно пахла, скликаючи до себе зграї дрібних мушок, кожен її листочок, кожна крихітна пелюстка випромінювала гнів і злість, ця есенція незрозумілої люті піднімалася вгору і прилипала до шиб, проникала в покої і задурманювала мешканців, ніхто з них не всміхався, лише роздратування світилося в очах і сухе буркотіння зривалося з вуст, наче це була не одна родина, а гурт людей, зведених з різних кінців землі й примушених жити вкупі, чужих одне одному і лихих на те примусове співжиття. Єдине, що їх об’єднувало, – це незадоволення присутністю Франя, хоч і він був далекою їх родиною.

Франьо мав окрему кімнатку, а заробляв на хліб тим, що малював лебедів та русалок і продавав їх на базарі. Такі мальовидла користувалися тоді великим успіхом, а що Франьо теє робив дуже вдатно, то ніколи не мав конкуренції. Фотографи замовляли у нього намальовану на дикті постать гусара з осиною талією чи тендітної панночки з парасолькою. Замість обличчя був отвір, куди бажаючі встромляли голову, знимкувалися й діставали повну торбу задоволення, особливо коли власна статура була втричі ширша од намальованої. Франя часто можна було бачити на ґанку, який перепоясував будинок, або у вікні за малюванням, або в саду, і завше дуже веселого, усмішка витанцьовувала на його обличчі, і всі отруйні флюїди, видихувані бузиною, відбивалися од тієї усмішки, наче від люстерка сонячні зайчики.

Ранок Франя починався з гоління, це був цілий ритуал, який виконувався розважливо і без поспіху. Саме так досвідчені господині готують обід. Франьо сідав на підвіконня, а поруч на столі розкладав нехитре причандалля, чіпляв лискучий ремінь на закрутку і заходжувався гострити бритву. Пізніше, збивши таку густу й пухку піну на обличчі, що воно ставало схожим на горб у снігових заметах, починав голитися до шиби, віддуваючи язиком щоку. Це видовище хоч і надзвичайно дратувало сусідів, проте ще не настільки, як його мугикання, яке поступово переходило в романсовий спів. Високе «ля-а-а!» зненацька обривало всі посторонки і випурхувало з його лудженої горлянки, змітаючи на шляху інші звуки й голоси, мов ураган. Всі вмить ціпеніли, наче воскові фігури, й оживали тоді, як ненависне «ля-а-а» затихало. А відповіддю йому був скрегіт зубів, короткий, мов сплеск, прокльон або ж багатозначне «ну!». Лише бабуся Люцина в такі хвилі розроджувалася бурхливим каскадом густої, як сметана п’ятдесятих років, лайки, мовби вважала, що ця повинність лежить саме на ній і вона мусить за кожного з численної сімейки викластися, таким чином рятуючи гонор усієї родини. Це теж був ритуал, і вся рідня чекала й уважно вислуховувала тую клятьбу, котра водночас вивільняла їхні душі з накипілої люті. В таку мить вони, либонь, здатні були перецілувати одне одного, стати птахами і ширяти під хмарами, ця мить їх неймовірно зближувала й ріднила міцніше, ніж будь-які родинні зв’язки, це була якраз та мить, про яку хочеться сказати: «Зупинись!» Свої нетрадиційні прокльони бабуся Люцина проказувала, наче завчену напам’ять молитву, жодного разу не заникуючись і не роблячи пауз, а слухачі в такт кивали головами і безгучно ворушили губами, але з часом старість почала брати своє, і бабуся ні-ні та й затнеться, тоді чийсь послужливий шепіт випірне й нагадає продовження.

– А шлячок би тя ясненький трафив, ти бугаю, ти шьвиньо холєршька, файталахо анахтемшька, кунда лайдакувата, а бодай ти на кутні шьпівав, аби тя дідько вхопив та й на скали заніс, шоби ти не галасував, драбе кальварийшький, аби твоя пащека трісла, як вареник, щоб ти ші лайном вдавив, а дощівкою ші захлинув, мудю… е-е…

– …паршивий…

– …паршивий мудю, галашьвіта францувата, щоб тя холєра забрала, гунцвоте, тряшьчя твоїй матері, а мору на тебе нема, лайдаку, аби тя качка копнула, аби тя нагла червона з бурячками залляла, та й аби ти спух, як нитка!!!

Коли ж це замовляння вичерпувалося, будиночок враз перетворювався на мурашник, і всі енергійно хапалися за роботу. Лише одна особа не займалася нічим – панна Теодозія. Це була тридцятилітня молодичка, на яку покладалися великі матримоніальні надії, навіть бабуся Люцина поважала її, радилася у всьому, не кажучи вже про те, що не дозволяла й пальцем об палець вдарити.

Завжди сонлива, млосна і розм’якла, Теодозія поважно випливала в сад, клала своє здобне, пухке тіло на траву і засмагала. Сонце, правда, не приставало до неї, і вона завше залишалася білою або в кращому випадку рожевою, як молода свинка. Тіло її, немов тісто з родзинками, в якому бродять дріжджі, росло й наливалося, а купальник, як розпачливо не намагався втримати окремі його частини в рамках пристойності, все ж поступово здавав позиції і розходився по швах, тріскав і безнадійно тонув у свіжих складках тлущу, наче засмоктуваний трясовиною.

Теодозія терпляче очікувала жениха, а сімейка підтримувала у ній впевненість, що жоден чоловік не встоїть перед її чарами і налитим по вінця здоров’ям. Часом у ній прокидалася стурбованість, і вона починала скиглити: «О, я, здається, не на жарт розтовстіла, мені пора худнути». Оскільки ж пишнотілість Теодозії була гордістю і зразком добробуту всієї родини, то один з її братів негайно відряджався до міста в пошуках товстішої особи, а знайшовши, напружував усю свою фантазію і під будь-яким приводом заводив до себе на подвір’я. Коли ж Теодозія на власні очі бачила екземпляр хоч трохи пишніший, ніж сама, то хутко заспокоювалась і знову поринала в дрімоту, вимріюючи овдовілого генерала. В родині її кликали пестливо – Ляля, як колись у дитинстві, а що вона закінчила якесь там медичне училище, то сусіди називали її – дохтір Ляля, чим Теодозія дуже пишалася і ніколи не проминала нагоди, щоб не уточнити всоте, де вона вчилася, які мала оцінки, які чудові перспективи їй відкривалися і хто був біля її ніг або хто ще й зараз за нею сохне.

Новина про приїзд італійця облетіла Софіївку з неймовірною у таких випадках швидкістю. Бабуся Люцина особисто повідомила у неділю вранці Лялю, що з’явився потенційний жених.

– Ну що ви таке ка-ажете, – манірно заперечила Ляля. – Який жених? Він же до Марти приїхав, а не до мене.

– Лялю, не будь глупа. Він ще тебе не видів. Що таке Марта в порівнянні з тобою? О! – бабуся показала вказівний палець – кістлявий і жовтий. – А ти… не, ти до люстра підійди… Ну що?

– Та я вже в люстрі не вміща-аюся.

– То й файно! Люкс! Тоті італійці тіко таких і люб’єт! Ти що, того не знала? Та він як тебе вуздрит, то голову згубе.

О, дивітьші на неї – таке пишне, таке шьлічне, таке – йой! Була би-м хлопом, то би згибіла на мішьчі!

– Ай, та то ви ті’ко так ка-ажете.

– Та де тіко кажу? Бог ми шьвідок! Та ти така, жи тебе йно на порцеляні вимальовувати! Я молода була-м, то такі фест кобіта, але ти – то вже єньша пара ґальош. Добре-шь зробила, жи ші дотепер не віддавала.

– Не кажіть «гоп».

– Лялюшю, слухай, що я ті кажу, то нігди не пожалкуєш. Я вже-м шьтіко літ прожила, жи хлопа навиліт виджу.

Та вся гірлянда компліментів так піднесла самопочуття Лялі, що де й зникла сонливість, і вона з енергійністю, якою відзначаються всі товстухи перед появою на люди, заметушилася по хаті, підшукуючи відповідну сукню. Як на біду, жодна не могла ощасливити себе цією небуденною статурою і при надто рішучому поводженні починала несамовито тріщати. Ляля була в розпачі. Вся сім’я була в розпачі. Бабуся Люцина трималася обома руками за серце. Ледве вдалося знайти сукню, яка мала деякий запас, що дозволило її пороти й відпускати.

То був єдиний ранок, коли Франеве «ля-ля!» залишилося непоміченим. Ніхто не завмер, не вилаявся, і бабуся Люцина не сипонула горохом прокльонів.

Це так здивувало Франя, що він навіть припинив голитися і сторожко вслухався в тишу… Але нічого не почув. Тоді про всяк випадок лялякнув ще раз, намагаючись протягнути свій фальцет якнайдовше і якнайгучніше, і знову прислухався, висунувши голову з вікна. Але була тиша.

Третє «ля-а!» вже йому не вдалося, і тоді обійняла його така розпука і такий жаль гіркий, що на очах його проступили сльози, а рука із бритвою легенько ковзнула по горлянці і він відчув наскільки близько зараз наблизився до смерти. Адже він так звик до тих ранкових прокльонів, що тепер, коли не пролунали вони, відчув, як втрачає щось дуже дороге для себе, без чого не зможе жити.

Зрештою, те ж саме відчули і його сусіди, коли одного разу Франьо застудився і захрип. Ранок їхній почався, як і завше, в очікуванні того триклятого «ля-а!», а його не було й не було, і бабуся Люцина почала вже клясти просто так, аби якось виправити ситуацію, та це не помогло, її діти й онуки сновигали, мов сонні мухи, робота валилася з рук. Тоді бабуся Люцина не витримала і послала когось довідатися, що там сталося з Франем, а як почула, що він застудився, то почала гріти мед з молоком, набрала ще й сирих яєць, і сама понесла їх, і просиділа з півдня коло нього. Її турботи не пропали намарне – наступного ранку «ля-а» прозвучало.

Розділ IX. Ляля

Рипнула хвіртка, і Марта визирнула у вікно.

– О, до нас гості.

– Хто то?

– Ляля. Доктор Ляля.

– Що за одна?

– Сусідка. Це вже про вас почула…

Ввійшла Ляля, і в хаті одразу стало тісно. Недаремно ж і пан Суслик про неї казав: «Таку заки кругом обійдеш, то цигарку викуриш».

– Добрий день, Мартусю, – солодко щебече Ляля, і все її мармулядове тіло починає підніматися, пухнути і виливатися за межі сукні, мов збігле молоко. – О, в тебе гості!

Ніби ти не знала, думає Марта.

– Мене звати Теодозія. Але всі кличуть Лялею. Не знаю чому, хі-хі.

Бачите, Ляля часом вміє кокетувати, їй дуже хочеться, щоб італієць зацікавився, чому її так кличуть. Вона б тоді висловила кілька припущень, з яких би він зрозумів, що вона зберегла не тільки цнотливість (духовну, звичайно, бо з тією іншою наша Ляля рішуче порвала ще років десять тому, але це між нами), а й дитячу безпосередність і наївність, яким таке залізобетонне ім’я – Теодозія – пасувати ніяк не може.

– Антось. Дуже приємно.

– І мені дуже приємно, – при цих словах на щоках Лялі спалахує рум’янець. – Дуже-дуже приємно. Я вам не перешкодила?

– Ну що ти, – відповідає Марта. – Сідай. Каву будеш?

– Трошки. Але міцну. Мені треба пити міцну. Щоб схуднути.

На її превеликий жаль, Антось не замахав руками і не вигукнув: «Що ви! Що ви! Яке худнути? Ви така тендітна, вам навпаки – поправлятися треба».

– А запалити можна?

Ляля виймає цигарки і до Антося:

– А ви курите?

– Часом.

– Я б так хотіла спробувати італійських цигарок.

– Я вже скурив. Маю тільки «Біломор».

– Ну-у, це не да-амські.

Вона затягується з таким млосним виглядом, наче має сама із димом вознестися під стелю і розплистися там – легенька і невловима.

– Іта-алія… – медово протягує, немов позіхає, Ляля. – Ах, як я тобі, Мартусю, заздрю… А ти посолодила?… Ти все це побачиш – Венецію, Фльоренцію, Рим, Неаполь… Анто-оніо, у вас нема бра-ата?

– Ні, нема.

– А товариш є в Італії?

– І не один.

– Слухайте, дайте йому мою адресу. До-обре?

– Добре.

– Чудо-ово. Ви йому скажіть: є там така дівчина Ля-аля. Не переплутайте – дівчина. Скажете – доктор. Він усе зрозуміє. Ви тільки не подумайте, що я за кавалером сохну. Ні, боронь Боже! Просто я хочу побачити Іта-алію. Ти знаєш, Мартусю, іду я вчора по центру і так знічев’я бавлюся коралями. У мене є справжні кора-алі. Я перебираю так пальчиками, перебираю, аж нитка – р-раз і обірвалася. Коралі розсипалися. Я в трансі. А за мною йшли три генерали і два полковники. І ти уявляєш – усі п’ятеро поставали на коліна та й ну коралі визбирувати! Я така була зворушена – ти собі не уявляєш. Ге-не-ра-ли! Оце галантність! І два полковники… Мартусю, ти знаєш, чого я до тебе прийшла?

– Ну?

– Поворожи-и мені. Ти знаєш, в мене зараз така партія вигідна – ц-ц-ц-ц! Викладач політехніки. Може, навіть професор. Пристойний, весь із себе такий – ну, слів нема. Одружений, правда. Двоє дітей. Але казав, що розлучиться. У нього жінка – ти б її бачила! Стебло. Натуральне стебло. Бюсту нема, стегна відсутні. Ні в яке порівняння зі мною. Він мені так і казав. Ви, каже, Ляля… Ми з ним на «ви». Ви, каже, божественні. У вас форми Венери з картини цього… як його… – Ляля запштрикала пальчиками і почала нервово кусати губи. – На «бе»…

– Боттічеллі?

– О! Він. Як тільки я це почула, записала собі, пішла в бібліотеку, знайшла того Боттічеллі, глянула – ти не повіриш!

– Що таке?

– Копія! Уявляєш? Ко-пі-я! Дивлюсь – мій автопортрет. Як жива. Правда, ця Венера гола-голісінька, як із лазні вийшла. Со-ромі-і-цтво… Я аж по-червоні-іла. Зустрічаю свого доцента і питаю: «На що ви натякаєте?» А він: «Ви про що?». – «Я про Венеру». А він: «Мені здавалось, я зробив вам комплімент», – «Нічого собі, – кажу, – комплімент. Як ви могли мене – дівчину! – до того ж цнотливу, до того ж постійно зодягнену, порівняти з Венерою, яка зовсім, до того ж з ніг до голови, – гола?!»

– А він?

– А що він? «А я, – каже, – просто уявив собі вас без одягу і вирішив, що ви викапана Венера». Ну, ти уявляєш собі? Звичайно, я зм’якла. Бачу, людина серйозна. Але сказала: «Надалі прошу мене голою не уявляти». Ось так.

– І ви посварились?

– Ні, ну що ти! Я просто дала йому зрозуміти, з ким має справу. Я правильно зробила?

– Тобі видніше.

– Антоніо, а в Італії яких жінок більше – тендітних чи пишних?…

– Більше пишних.

– Я так і думала. Мені треба в Італію. У вас там, правда, одні макарони. Але нічого. Я візьму з собою мішок гречки. Мартусю, ти мені поворожиш?

– Зараз нема як. Може, пізніше.

– Ну, добре, Мартусю, пізніше. То я піду?

Але ніхто її не затримав.

– Ну, то я пішла. До побачення, Антоніо, хі-хі. Я думаю, ми ще побачимось.

І Ляля зникає в дверях, наче пампушка в роті автора цієї оповіді.

– Ви що, й справді ворожите?

– Та де. Це Ляля вбила собі в голову, що я вмію ворожити. Колись знічев’я розкинула карти, і щось там збулось. А тепер вона спокою не дає.

– Знаєте, у вас щось є від ворожки.

Тут вони вперше всміхнулись одне одному. А мрія Лялі вийти за генерала так і не збулась, хоча Марта наворожила, що вона обов’язково дочекається свого принца. Ляля й досі його чекає. Ну от ви й упіймали мене на блюзнірстві. Адже від описуваних подій проминуло стільки літ, що панна Ляля перетворилася на бабусю. Куди вже їй до принців.

Та я, думаю, подібні історії повторюються. І зараз, коли я оце пишу, а ви у перерві між футбольними матчами і серіалами читаєте, сидить собі у вікні якась інша панна Ляля і визирає свого судженого. А ви, може, й щодня проходите повз це вікно і не помічаєте її погляду, не бачите сльози, яка скотилася з підвіконня і біжить за вами услід і гукає: озирнись! озирнись!..

А сонце її випиває…

І це все.

Розділ X. Зачароване королівство

Він вийшов на подвір’я і побачив літо. Серпень розкішних барв буяв довкіл нього, розхиляв обійми соковитої зелені, вростав у розпашілу землю і в прохолоду неба, в якийсь інший, нетутешній час, розкривав тайники і викочував зі спліснявілих печер дивовижні скарби, їхній запах одурманював, підносив і змушував кружляти легкою пелюстиною в тремтливому палахкочучому повітрі. Приречені на осінь метелики танцювали парами й поодинці, ловили свій останній мент з того короткого тривання, яке їм відпущено, бо той мент має бути прекрасним. Але ж прекрасне існує для того, щоб його пам’ятали і згадували, а їхня пам’ять так само приречена, і ці хвилини хмільної розкоші вже не зупиниш, вони тікають крізь пальці, немов пісок золотий, ніхто й руки не підставить, щоб їх врятувати, вони минаються, і цей танець минається, і все тече в свою осінь, і яким треба бути життєлюбом, щоб танцювати на порозі прірви!..

Це їхній останній день, і, можливо, танцюють вони для мене, щоб я пам’ятав і проносив з собою цей день і вчився у них, як любити цей світ.

Знесилено яблуні опустили гілки з повними пригорщами яблук і заклякли в мовчазній молитві до вітру – може, почує їхнє благання і звільнить від цих кайданів, од цієї стомлюючої повинності.

Густі меди сонця стікали на землю, тиша тонко дзвеніла у вухах, літо палало, кипіло й скипало, мов борщ, і все, що у нього варилося, клекотіло й бубнявіло, здавалося, не протримається й до вечора, почне репати, розлазитися, перетвориться на кашу і кудись потече, зоставивши пустку по собі, але ніч приходила й повертала втрачені форми і кольори, воскрешала запах і смак, щоб все починалось наново, і в цьому був якийсь прихований незбагненний сенс, справжньої природи якого не судилось нікому пізнати, бо тоді б надійшов кінець подиву.

А тим часом чиясь рука, може, рука самого серпня, керувала цією кухнею, розподіляла спеції, розмішувала вариво, і все те лише для однієї гості – осені, яка сяде, з’їсть і далі блукатиме голодна, невдоволена й сварлива.

Жити для осені, яка настане завтра. Ще вчора був травень, ця гілка була в цвіту. Він торкнувся її рукою – кілька яблук упало. Ліг на траву горілиць, підібрав яблуко і надкусив. Просто над очима розкрилася безмежна географія неба, континенти хмар з пошматованими берегами пропливали й щезали, натомість з’являлися нові, ще не відкриті й безлюдні, повні таємниць, дивочуйних звуків… Лежав і відчував, як холод піднімається з глибини землі, добирається до нього, проникає в тіло його і нагадує, що й він земля. Мов на підтвердження цього вистрілили з трави юні пагони малини і пронизали його одразу в кількох місцях, зелені вологі стебла вискочили з очей, з рота, з грудей і колін, залопотіли листочками, засвітилися ліхтариками ягід, а трава почала обростати його всього, ховати у свої хащі. І він уже трава. І дванадцять снів зійшлося, сіли півколом і раду радять про його долю.

Побачила його Марта в траві й усміхнулась. Здалося, що він хто й зна відколи тут лежить, а вона й не помічала. Може, це і є королевич-машкара, той самий, що ховався колись у пагорбі, а вона не здогадалась поцілувати і зняти чари. Мусить це зараз вчинити, поки не пізно, бо зникне, перетвориться в купу сміття, як тоді.

А кручені паничі з паркана:

– Не забудь – це твій останній шанс! Не зволікай! Поцілунок зніме закляття, і він зостанеться біля тебе, з тобою, в тобі… Не забудь!

А бджола:

– Тихенько, на пальчиках, Марто, підкрадешся до нього, на коліна станеш і побачиш в очах хмари, а між хмарами жайворонка, що перелітає з одного ока в друге. Підстав долоню, і жайворон сяде на палець, тоді очі заплющаться, і зможеш його поцілувати.

Вона так і зробила, сіла біля нього, подивилася в очі – там пропливали хмари і пурхав жайворонок. Долоня її розкрилась, наче лілея, і пташка сіла на палець, а очі його заплющились.

Ці вуста… Як я їх поцілую? Де мені взяти відваги? Я перша цього не зроблю.

– Марто! Не зволікай! – тихо-тихенько дзвіночки.

А якщо він розсміється? Якщо він не з казки? Чому я мушу бути відважніша за нього? Якби ті вуста я взяла на долоню й сховалась десь у глибині саду, то не боялася б поцілувати. Раптом – зловтішне хихотіння з-за спини. Озирнулася – скоцюрблена стара блекота шкірить ясна блідих пелюсток.

– Хе-хе, твій час проминув! Уже пізно! Бом-бом-бом! Твій час проминув!

Поцілунок втратив силу —

вже твоїм не буде милий.

Чарівниці заберуть,

в замку чорному замкнуть.

Бом-бом-бом!

– От бачиш! Ми ж казали, – дорікають кручені паничі. – Ти не встигла. Горе нам! Коли чарівниці за ним прилетять, то враз настане осінь, ми зів’янем і змовкнем. Горе! Горе!

А за ними й дзвіночки у плач, і ласкавець, і королиці, і заяча крівця… Все зілля ридало гіркими слізьми, тільки блекота раділа й наспівувала:

Буде осінь дощова – опадуть усі слова.

На безлюднім пустирі,

Ждуть на нього мочарі.

Щезне він, як сизий дим,

Пропаде і слід за ним.

Звідки-незвідки взявся кіт Чорної Маньки. Непомітно підкрався до блекоти, клацнув зубами і перекусив її при корені.

– Мняв! Привіт!

– А ти звідки взявся!

– Прийшов тебе провідати. Як ся маєш?

– Та нічого. А ти?

– І я нічого. Моя злість на тебе минулася. Все-таки ти виносила нам їсти. Просто було дуже шкода, коли ти палила усі ті коштовні речі.

– Які ще коштовні речі?

– Ті, що палила. Там були чудові меблі епохи бароко, інкрустовані перламутром крісла, різьблена шафа, перські килими, а яке там було рідкісне начиння! А ти все це у вогонь. Хіба ж так можна?

– Нічого подібного. Там були старі грати, місце яким на сміттярці. До речі, саме звідки й притягла їх моя тітка.

– Зі сміттярки?

– А звідки!

– А ти це називаєш сміттяркою? – Обуренню котика не було меж, він задер голову і гукнув: – Ваша величність! Ваша величність! Ви чуєте? Вона називає це сміттяркою…

Залопотіли крила, і чорний крук опустився біля ніг Марти.

– Карр! Я все чую, мій любий міністре.

– Кого ти називаєш міністром? – здивувалася Марта.

– Того, з ким ти щойно розмовляла.

– А хто ж тоді ти?

– Я король. І прошу зі мною на «ви». Твоя невихованість мене просто вражає. Де ти виховувалась?

– Там, де і ви, ваша величність.

– Це навіть не смішно. Досить цих розмов. Ми потребуємо твоєї допомоги.

– Зараз?

– Звичайно, зараз. Що за питання? А-а, ти боїшся покинути свого королевича? Не бійся, він спить.

– А як прокинеться, а мене нема?

– Доки ти не повернешся, не прокинеться. Пішли. Це недалеко!

Вони зайшли в глиб саду, і кіт сказав:

– Заходь.

– Куди? – здивувалася Марта, бо ніде не було видно жодного входу.

– В браму – куди ж іще. Ти не бачиш брами?

І кіт вказав на дупло старого горіха.

– Це ж дупло.

– Хе-хе, – похитав головою крук. – Якщо ти вважаєш, що це дупло, то заходь у дупло. Якщо ти вважаєш, що в дупло не заходять, а залізають, то залізь. Але це брама. Сперечатися з королем даремно.

– Чому я перша?

– Ти – дама.

Марта знизала плечима і полізла в дупло. В дуплі була суцільна темрява. Куди йти? Десь збоку шепіт кота:

– Тримайся за мій хвіст.

Дуже скоро вони опинилися на просторому лузі у дивовижних квітах. Сонця не було видно, та світло лилося з усіх сторін водночас, навіть з-під землі пробивалося його проміння і грало в краплях роси. Трава ясно-зеленого кольору сягала до пояса, величезні, з людську голову, півонії дихали гарячим полум’ям ароматів, обпікали обличчя, над квітами ширяли метелики, скапував мед на трави і грав золотом у сяйві. Вдалині височів замок із чудернацьки викривленими вежами, мури були хвилясті, наче відображені в озері.

– Впізнаєш нашу сміттярку? – з єхидством у голосі поцікавився котик.

– Нашу сміттярку? Це наша сміттярка?

– Що ж іще? Просто не кожному дано побачити, яка вона насправді. Тут усе діло, звідки заходити. Якщо з дупла – то сама бачиш, яка краса. А як з пустища, то нічого, крім величезної купи сміття, не помітиш.

– А чий це замок?

– Мій, – сказав крук. – Це моє королівство.

– Королівство бездомних котів?

– Вона знову нас ображає, – обурився котик. – Ті, кого ти так безпардонно називаєш бездомними котами, – це все королівський двір. Серед них є родовиті вельможі. До речі, ти могла б знайти в їхньому колі нареченого, який став би об’єктом заздрощів будь-якої панни.

– Ти мені пропонуєш в женихи кота? Щось мені не дуже хочеться бути котячою дружиною.

– О! Це вже занадто! Підбирай слова, Марто. Не кота, а можного лицаря! Ми тільки тимчасово коти. Нас зачакловано. Лиха Бузинова пані викрала хитрощами чарівний ключ з нашого замку. Цим ключем вона замкнула замок, і ми, ставши без ключа безсилі, як немовлята, вже не могли опиратися її чарам. Вона королівський двір перетворила на бездомних котів, а нашого бідного короля в крука. Відтоді ми з його величністю змушені були переховуватися в чарівниці Ягни.

– Чи не про мою тітку йдеться?

– Про твою тітку, а мою матінку, – сказав крук.

– О, то я вам сестра?

– Тільки тому я так терпляче зношу твої недотепні жарти.

– Але ж я не знала.

– Гаразд.

– Та ні, я справді не хотіла вас образити.

– Ми тобі пробачаємо.

– Отже, ви були колись як і всі люди?

– Не для стороннього ока, – сказав котик.

– А для стороннього?

– Котами і круками. Я ж тобі пояснив: усе діло – звідки заходити. Вся біда в тому, що ми тепер такими й насправді стали. Ти нам повинна допомогти. Там, у Бузиновім яру, Бузинова пані варить чарівне зілля, яким збирається напоїти королевича-машкару. Вона хоче видати за нього свою дочку. Вкради в неї ключа, і ми врятовані.

– Як я це зроблю? І чому саме я?

– По-перше, чарівниця Ягна напоїла тебе зіллям, завдяки якому ти маєш змогу спілкуватися з нами. По-друге, в Голубій книзі записано, що ключ може викрасти панна, яка дотримала цноти до тридцяти трьох років. Кілька днів тому, якщо не помиляюсь, тобі саме стільки й виповнилось. Нікому іншому ключ в руки не дається.

– А звідки… звідки ви знаєте, що я панна?

– Ми все знаємо, нам все відомо. А ключ ти викрадеш ось як. Візьмеш камінь і пожбуриш його в казан, де вариться зілля. Окріп вихлюпне на чаклунку і ошпарить її, а що в тому вариві такі речовини, від яких сукня загориться, то вона здере сукню, а сама кинеться до струмка, бо ті речовини пектимуть її пекельним вогнем. А ключ висить на поясі. Але, коли будеш вертатися, нізащо в світі не озирайся. Чуєш? Хай там не знати що, не озирайся, бо ключ втече назад, а ти пропадеш. Пішли, це недалеко.

– Я нічого не бачу, – сказала Марта, коли вони опинилися понад яром.

– І не побачиш. Спустись униз. На дні яру є маленька галявина – там і варить своє зілля чаклунка. Приглянься – оно пар клубочиться? Запам’ятай напрямок, щоб не змилити дорогу. Десь я тут бачив гарний камінчик. Ага, ось він.

– Це ви називаєте камінчиком? Нічого собі камінчик!

– Ох, ще мені ці жінки! Вони ладні все на світі перебільшувати.

– Ну добре, я, може, й донесу цю каменюку, але не певна, що докину до казана.

– Зараз найду інший… Такий підійде?

– Та давайте вже.

Марта взяла камінь і спустилася в яр. Гілки хльоскали по ногах, лізли в очі, заплутувалися в волоссі. Нарешті з’явилися в кущах просвіти, і Марта побачила галявину, посеред якої над багаттям висів лискучий казан. Вариво клекотіло і булькало, сиза пара звивалася вгору, а їдкий, гострий запах лоскотав ніздрі. Біля казана крутилася Бузинова пані в зеленій до п’ят сукні. Марта придивилась уважніше і впізнала бабу Люцину. Правда, зараз вона не була згорблена, а висока й струнка, мала зелене волосся і виглядала набагато молодшою.

– Караморо! Караморо! – раптом загукала вона.

На галявину виповз сухий, скарлючений пень.

– Караморо, принеси мені ще одну ящірку. Щось моє вариво не таке пахуче, як має бути.

– Зараз, моя пані, – проскрипів пень і пошкутильгав у хащі.

Бузинова пані дмухнула на пару, що та враз почервоніла, й заспівала:

Варися, мій супчику,

начувайся, любчику!

Пара прилетить до тебе

і закутає собою,

станеш ти мені покірний

і одружишся з дочкою.

Коли ж пара не долине,

трунком я тебе напою,

і забудеш свою милу,

щезне пам’ять із росою.

А як слухати не будеш —

станеш у яру травою.

Варися, мій супчику,

начувайся, любчику!

Марта підкралася якомога ближче, розмахнулася й кинула камінь. Вариво виплюснуло на Бузинову пані, та заверещала, затріпотіла руками, гарячкове зриваючи сукню, сиплючи прокльони, а тоді метнулася до струмка. Марта підскочила до казана, перевернула його, і рідина зашипіла, гасячи вогонь. Хутенько розв’язала пояс, затисла ключа в кулак і помчала щодуху з яру. Назад було йти набагато легше – бузина сама розступалася перед ключем.

За спиною зненацька почула крик:

– Пані! Пані! Вкрали ключа!

Впізнала скрипучий голос пенька. За мить долинув і крик чаклунки:

– Ловіть її! Ловіть!

Враз над Мартою залопотіли крильми сови. Хтось доганяв її, чула чийсь подих, але не озиралася. Сови змахували крильми перед її очима, чарівний ключ не дозволяв їм торкнутися Марти. Чийсь стогін позаду:

– Ох, Марто… зупинись!

Та це ж Антось! Ще трохи – Марта озирнеться, але тут загукав крук:

– Мовчи! Не озирайся!

Ще кілька кроків – і Марта опинилася нагорі.

– Гурра! – втішився котик. – Ми врятовані!

– Ну, Марто, я в захваті! – розчулився крук мало не до сліз. – Мені просто бракує слів, щоб висловити свою радість. Гадаю, ще й ми колись станемо тобі у пригоді. А зараз поспішимо до нашого замку. Тільки-но відчинимо браму – чари розпадуться. Якщо хочеш зробити нам честь, то запрошую тебе в гості. Побачиш, як ми виглядаємо насправді.

– Я б і рада до вас, але маю ще купу справ.

Розділ XI. Трой-зілля

Хрипло зойкнула хвіртка, жорства роздратовано зашипіла під ногами. З-над важких лопухів з’явилася розкудлана голова Лялі, потім і вся вона – розімліла на сонці, розпарена, з рожевуватим відливом. Тіло її хвилювалось, мов Індійський океан.

– Ой, я розібрана! – вискнула Ляля і знову щезла в лопухах, хоч не настільки швидко, щоб не дати Антосеві можливості роздивитися її фігуру.

Вони піднялися співучими дерев’яними сходами на ґанок і зупинилися перед оббитими невідомо чим дверима. Марта постукала.

– Відкривайте! – відгукнувся Франьо.

Засліплені сонцем очі мусили призвичаїтися до темряви, яка зустріла їх на порозі. Запах старого шмаття, горохової зупи, яблук, олійних фарб і ще чогось незрозумілого війнув перед обличчям теплим крилом. Темрява поступово лагідніла й відступала, аж поки не забилася в глухий кут і там причаїлася до якогось часу.

Франьо сидів за столом і малював русалку.

– Чому вона така тлуста? – здивувалася Марта.

– Бо з Лялі змальовую.

На стінах всюди, куди оком не кинь, квадрати цупкого паперу з мальовидлами. Деякі вже осліпли від старості, вкрилися порохом, і їхні неприродні барви перемішалися в одну темну пляму. На решті картин можна розрізнити коричневу, червону землю, руде небо. Стебла трави, наче велетенські дерева, а поміж ними жуки й комахи з якимись клунками, з парасольками, в капелюхах. Старий хлів, у дверях дядько тримає на вилах гній. Вулиця, де було гетто, жінка котить візок з лахами, на рукаві жовта зірка. Місто, над будинками летить на кочерзі чарівниця і сипле сніг з торби.

– Це моя тітка, – пояснює Марта.

Тим часом Франьо лізе під стіл і добуває запилюжену пляшку вина.

– Ану сідайте, та й си трохи дзьобнем.

Він дістає келишки, витирає рукавом, хукає і ставить на стіл, власне, на картину з русалкою.

– Поплямите, вуйку.

– Все їдно ніхто не купе. Таких русалок нема.

Наливає вино, стоячи на одній нозі.

– Беріть.

– Я вас не познайомила… Це Антось, він до мене з Італії приїхав.

– Ага, чув.

З ґанку долинає голосний гомін:

– …бо я тобі казав, аби ти не брав мого ровера! Що, не годен си заробити?

– Во-во, ади, тіко його зачепи! Та не буду більше брати, нехай горит!

– Поцілюйсі в ніс! Най твоє горит, а мого не руш!

– Ей, дай ми спокій, причепа францувата.

– Що? То ти так?

– Забери руки!.. Чуєш? Забери руки, бо як дам по хавці!

– Хто – ти?!

– Я! Забери руки! Та не рви сорочку! Вар’ят!

Тут вривається межи них голос баби Люцини:

– Агій на вашу голову! Чого сі завели їден з другим? Я того ровера, бігме, розіб’ю на ваших головах! Ти, шмаркачу! Ти чо до старшого руки простягаєш? Ти чо го друлєєш?

– А чого він?…

– Я ти дам чого! Язда в хату! – І галас стихає.

Сухі дошки ґанку рип-рип, рип-рип, потім несміливий стукіт у двері.

– Прошу!

Наче корабель з піднятими вітрилами, погойдуваний хвилями, випливає Ляля, а за нею услід запахи парфумів та бузини.

– Можна? – кокетливо запитує Ляля і, почувши ствердну відповідь, лине до столу.

Хода її така, мовби вона переходила річку і боїться послизнутися на камінцях, обидві руки зігнуті в ліктях і підняті вгору, а пальчики якось так чудно розчепірені, й голівку набік схилила. Франьо підсовує Лялі келишок, теж перед тим витерши рукавом і хукнувши в нього.

– Ой, я не п’ю, – комизиться Ляля.

– Що, вчора перебрала? – шпигає Франьо.

– Таке ска-жете! Що про мене поду-умають?

Вона червоніє і потуплює очі.

– Ну, ти зовсім як гімназистка.

– Хі-хі… Мартусю, а ти вже випила? Тоді цокнися зі мною, бо мені самій незру-учно. Антосю, чому ви мовчите-е? Ой, Франю, а що це у вас намальовано? Русалка? А чому вона така груба?

– Гарбуза проковтнула.

– Гарбуза? Хі-хі, а де він взявся?

– Плив по річці. А русалка якраз тоді позіхала та й ненароком проковтнула.

– Ой, вам би тільки жарти.

Мені здається, саме в цей момент і з’явилася бабуся Люцина. Вона сьогодні, правда, виглядає незвично. Наприклад, зверніть увагу на її ліву руку в бинтах. Ноги теж забинтовані, але цього ви помітити не можете через довгу спідницю. Що ж трапилося з нашою дорогою бабусею? Невже дійсно це Бузинова пані? Правда, не схожа? Я з вами згоден – у неї таке лагідне обличчя, що мені й самому не віриться. Мабуть, все-таки це небилиці. Про всяк випадок запитаємо в неї вустами Франя. Цікаво, що ж вона відповість? Отже, з’являється бабуся Люцина.

– Пробачте, я не знала, пане Франю, жи у вас гошьчі.

– Ей, та ми свої. Сідайте, прошу.

– Я си шєду. А то той пан, жи з Італії, так? Йой, такий ладний пан. А ви, прошу пана, мою Лялю вже знаєте? Як то файно, так си шіли та й шошь п’єте.

– Випийте з нами, пані Люцино.

– Та я віп’ю, як дашьте, чо не. Я ше-м, слава Богу, здорова… Ну, то я віп’ю, прошу пана Антошя, аби вам Бог дав таку жіночку, як моя Лялюня.

– Ой ба-абцю… – півоніє Ляля.

– Чіхо, чіхо… Я знаю, що говор’ю. Моя Лялюня – що то за шьлічна дитина… То ше таку пошукати. Таке тихе, таке спокійне. Воно би тіко щошь робило та й робило, бо то, видите, є такі їдні, жи тіко би лежєло та й лежєло, а то таке, що тіко би робило та й робило.

– Бабцю, перестаньте. Кому то цікаво?

– Чіхо, чіхо… Я знаю, що говор’ю. Панові чікаво. Такий ладний пан. Чо би му не було чікаво?

– А що то у вас, бабцю, з рукою? – нарешті Франьо додумався запитати, а то я вже й надію втратив.

– А во нині рано сі ошпарила, бодай му пек. Білльо виварювала.

Комедія! Не могла чогось вірогіднішого сказати. Хто повірить, що бабуся Люцина в неділю виварювала білизну? Що це наші герої мовчать і не дивуються? Ну, Франю!.. Ого, ви помічаєте, що вона робить? Ковзає очима по їхніх обличчях, наче гіпнотизує… От бестія!.. Увага – вона щось говорить…

– Йой, та у вас нема ніц, що пити. А я маю таку наливоньку, що гай-гай. Ще-сьте такої не пили. Зара принесу.

І, не чекаючи відповіді, хутенько виходитье. І та мана, яку вона напустила, щезає разом з нею.

– Щось, Лялю, твоя бабуся юра нам крутить, – хитає головою Франьо. – Скілько тут жию – нігди не видів, аби вона в неділю щось робила. Білизну виварювала – ото придумала!

– А що то вас так хвилює? – дивується Ляля. – Часом, як треба…

– Ну-ну, не кажи… Відав, Антося фест вподобила, коли за наливкою побігла. Але ніби нащо їй Антось, такій старій? Гм… Ти не знаєш, Лялю?

– Дайте спо-окій…

Бабуся й справді принесла наливку.

– А чо вона така зелена? Чи не з бузини часом? – сміється Франьо.

– О, то є дуже шьлічна наливонька. Пийте на здоров’я.

Марта хоче стримати Антося, щоб не пив, штовхнути рукою і вибити келишок, але баба Люцина всідається поміж ними і пильно стежить, щоб Антось усе випив до краплі, – вдруге вона себе не дасть обвести круг пальця.

– Наливка що треба, – прицмокує Франьо.

– Моцна, – приказує Антось.

– Ге-ге, ви си гадаєте, баба Люцина вам що-небудь дашьть. Нє-е, я вже як шось роб’ю, то роб’ю на совішьть.

А з ґанку голос жіночий:

– Куди пішов? Ану вернись! Я тобі дам пиво! Славку, я кому кажу – вернись!

– Та я зара прийду, чого ти?

– Я тебе не пускаю! Знов нап’єшся, як свиняка!

Бабуся зривається на ноги.

– Ади, мої бахурєта ші зчепили!

І вже з ґанку долинає її крик:

– Холера би вас забрала! Най си йде на то пиво! Що ти сі хлопа вчепила, як вош кожуха?!

– Та він сі нап’є!

– До того і є хлопи, жеби сі напивали! Не бійсі, не вдавитьшя! Йди-йди, Славчю. Я там за тобою Микольчя пішлю, аби тя до хаті приніс.

– Сам дійду. Я тіко на пиво.

– Ну-ну… П’є пиво, а ходе криво. А ти, Мирошю, заспокійші. До чого той рейвах? Неділі шьвіта, а ти ту’во такий грай піднєла.

– О, та порядок наведе, – каже Франьо. – А ви чого як засватані? Пийте.

– Та вже треба, вуйку, йти. Я до вас просьбу маю.

– Ну?

– Маю йти на уродини до Супрунової, а подарунка не знайду. Чи не дасте яку картину?

– Чо не, дам. Хочеш ту, з вівцями?

Марта знімає картину і до Антося:

– Пішли?… Ввечері, вуйку, побачимося на гостині.

– Ну, то і я піду, – каже Ляля.

– А тобі чого? Давай ще по келишку.

– Ой, та що ви? Що про мене поду-умають?

Розділ XII. Вечір

Коли вони прийшли, гості сиділи за столом. Враз усі повернули голови на прибулих, і велике одностайне «о-о-о!», долаючи в ротах барикади картоплі, смаженої ковбаси, квашеної капусти, голубців, вареників, щедро политих вином, горілкою й пивом, вигулькнуло на волю. Отже, теє «о-о-о-!», як рідко який вигук, мало цілий букет їстівних запахів, що метеликами-невидимками закружляли понад головами, викликаючи припливи й відпливи слини.

Марта одразу помітила, що всі дивляться винятково на італійця, і то не були погляди, якими вітають новоприбулих, а погляди зацікавлення і надзвичайної подієвости. Це її знітило. Відчула, що втрачає рівновагу, рухи стають неприродними, навіть голос, міняючи раз у раз тембр, стрибав, розпливався, і вона не чула його, начеб говорив хтось інший. Їх посадили, підсунули тарілки, наклали всячини, налили. І тільки тепер Марта побачила, що частина гостей зайнята чимось дуже серйозним. Перед Супруном лежав аркуш паперу, побілілими пальцями він стискав авторучку і чекав, що йому зараз продиктують.

– Ну, давай, пиши… – сказав пан Суслик. – Шановний товариш президент.

– Чекайте, – встряв Франьо. – Який він у біса товариш? Ми що, з ним кози пасли?

– Гм, і справді, – погодився Суслик. – Тоді пиши: громадянин президент.

– Ну-у, це якось дуже вже не по-нашому, – зосереджено чухав потилицю Франьо. – Це як у автобусі: громаданин в кепці, передайте гроші на білет… Який же вони громадянин, коли вони імперіаліст?

– Маєте рацію, – погодився Цєпа. – Пишіть так: шановний пане президент…

Супрун напружено виводив на папері сині кучері, наслідуючи кінчиком язика порухи пера.

– В перших рядках нашого листа, – диктував Цєпа, і його обличчя сяяло втіхою, адже це йому спало на думку, як треба звертатися до президентів. У паузі зводив очі на стелю, і всі присутні, ловлячи кожен його рух, теж піднімали голови і втуплювалися, наче йоги, в одну якусь крапку. Вуста пана Цєпи ворушились, як у коропа – …листа… ми, мешканці славного міста Станіславова, що на Галичині… написали? от… и-и-и… м-м-м…

Стеля цього разу не повідомила нічого цінного, і Цєпа опустив голову.

– Ну… – озвався Супрун. – Далі кажіть.

– Та я не знаю, що далі. Завше, коли пишу листа, то спочатку про погоду та про здоров’я, та про те, та про се… А тут… хто й зна як…

– Ну то й спитайте його про здоров’я, – сказав Суслик. – Чоловік він в літах, певно, і в нього деколи ноги крутить. Є в мене одна рецепта – умм! перша кляса! – берете оберемок кропиви…

– Перестань… – зашипіла Сусликова.

– Ну, добре, – згодився Цєпа. – Давай про здоров’я. Як там у нас? Ми… мешканці… ага вітаємо вас… е-е… з чим же його привітати?

– А привітаймо його зі Спасівкою, – підказав Франьо.

– Та спитайте, – спохватилася Супронова, – як вродили яблука і чи вже їх посвятили. Бо ми вже.

– Ну – яблука! – пирхнув Суслик. – У них там більше ті, як його, апельцини.

– …вітаємо вас зі Спасівкою, із гарним врожаєм. Як ся маєте? Як ваше здоров’я?

– Є в мене рецепта – люкс! – прицмокнув Суслик, та відразу ж і зойкнув од щипка Сусликової.

– Пфу-у, – витер піт з чола пан Цєпа. – А пишемо вам от з якої причини. Чи не були би-сьте, пане президент, такий ласкавий, аби нарешті припинити тоту вашу холодну войну, бо нам більше, бігме, терпцю нема. Вам воно, може, й легко йде, а нам – важкувато. Ми по страшнім лихоліттю ще-м ся не оговтали, а ви напосілися, як тоті круки, та й дзьобаєте…

– Гов-тпру! – ожив Супрун. – Чи не занадто? Хто дзьобає? Де дзьобає?

– Правильно, – кивнув Суслик, – ніхто не дзьобає. Це просто психичеська атака.

Цєпа знову закотив очі на стелю і прочитав:

– …а ви напосілися… І спокою не даєте. Приїхали б ви у Станіславів на Софіївку, то й самі побачили б, як нам ця зимна война життя псує.

– Я б його такою картофляною кишкою вгостила! – сказала Супрунова.

– А я би му вишнівки налив, – додав Суслик.

– Імперіаліста вгощати?! – вдавано обурився Супрун.

– Гноївки йому! – вдарив по столу Франьо. – Геть імперіалізм! Дайош Нью-Йорк!

– Пишіть… – сказав Цєпа. – Руський народ дуже мирний. А український – ще мирніший. А вже станіславівський – такий мирний, що…

– …б’ють по лівій, підставляють праву, та ще й дякую кажуть, – засміявся Франьо, а за ним і весь стіл.

– Нє, відав, нині діла не буде, – сказав Супрун, ховаючи папір.

– І то правда – знайшов час, – погодилася Супрунова. – Я ще добре би-м подумала, заки тото писати. Аби-но якої біди не було.

– А то ніби яка біда? – здивувався Супрун. – Тепер відлига. Свобода. Всьо можна. Хочу – президенту пишу, а хочу – Папі Римському. А то що не розкрию «Перець», а вони мене бомбами страшат! Що то за робота? Хлоп прийшов з роботи змучений, повечеряв, ліг спочити, а вони його бомбами страшат! Газету візьму – і там страшат! А на то всьо нерви йдут. Я так більше не годен.

– От не бійся, переженем Америку, то тоді їх будем страшити, – сказав Суслик.

– Е ні. З тобою ми ніколи Америки не переженем.

– А то чого?

– Бо тоді всі відразу побачать, що в тебе штани залатані.

Суслик, не звертаючи уваги на сміх, встав з келишком і проголосив:

– Я би-м хотів випити за наших нових гостей, бо вони сі спізнили, тойво, і не чули, як ми пили за господиню, то, може, думают, жи ми ще не пили… але ми вже – ге-ге, нє?… о, то я теперво хочу випити за них… бо й таке: мій дідо воювали з Гарібальдом… тіко, тойво, не з ним, а в його войску… так що маю право… били мої дідо австріяків, курча лімонада, аж сі курило… правда, що мої татуньо вже були в австріяцькім войску і били італійців з москалями, але то нічо… бо й так ніц з того не вийшло… і я, грішний, так само трохи, тойво, стріляв до них, бо мусив стрілєти… але при першій нагоді задер ноги до паса і гайда до хати… словом, давайте, тойво, за дружбу з італійцями, абисьмо нігди їден в другого не стрілєли, бо то не файно… Ага, ше-м си нагадав: хоч я і не є італієць, але клюски люб’ю так, що їв би-м їх день і ніч… Нє-нє, пані Супрунова, не думайте, жи то я кажу вам наперекір, що у вас клюсок нема, нє… всьо тут мені так смакує, що ну, але клюски – то моя слабість…

Ніхто вже його не слухав, одні сміються, інші, не чекаючи кінця тієї промови, вже перехилили чарку, а Марта потроху освоюється і сміливіше зиркає на гостей, а як погляди схрещуються, то не ховає очі. Лише уривки Сусликової орації долинають до неї серед загального гомону.

Італієць їсть, як і всі, хоча тільки перед ним лежить окремий ніж і хліб, тонко нарізаний. З тим ножем то ще й клопіт був: пан Суслик вперся, що ніж має лежати зліва, а пан Цєпа-Кульчицький – що справа. І що один покладе так, то другий тихенько пересуне сяк. Суслик таки виграв, бо ухитрився непомітно перед самим носом Антося перекласти ножа вліво, на що пан Цєпа-Кульчицький тільки зубами скреготнув, їхні мудрування, однак, були марними: гість з Італії навіть не торкнувся ножа, Марта, звичайно, цього не зауважила, та інші гості з задоволенням відмітили подумки, що той італієць такий самий чоловік, як і вони, а коли б він повів себе інакше, то невідомо, чи це б сприйнялося з такою симпатією, адже тоді б неодмінно виділявся, а так – свій.

Розмова за столом точиться звичайнісінька, хоча то пан Суслик, то пан Цєпа час від часу встромляють якусь шпичку, аби завернути до Риму.

Тим часом доктор Ляля зосереджено конструює новий вид усмішки на видовженому обличчі: стуливши губи, вона опускає підборіддя і потроху починає піднімати кутики вуст, очі її при цьому викочуються на чоло, проте обличчя худішим не стає, тільки виникає підозра, що з Лялею ось-ось станеться якась пікантна неприємність. Бо саме це й здалося панові Цєпі-Кульчицькому, який дуже уважно спостерігав за Лялиними маніпуляціями, а тоді культурно запропонував:

– Може, я вас проведу?

На Лялине щастя, він сидів поруч і сказав цю фразу пошепки. Ляля спалахнула:

– Куди?

Пан Цєпа щиро здивувався:

– Як куди? На двір.

– Ви непристойно себе поводите, – процідила Ляля крізь зуби, але те серйозне заняття довелося облишити.

Тут господиня вистромила вгору вказівного пальця:

– О! Чуєте?

Всі нараз замовкли. Крізь вечірню тишу просочувалося похмуре крукання.

– Маньчин крук, – прошепотіла пані Сусликова. – Свят-свят-свят…

А пан Суслик:

– Цікаво, а сама Манька тут чи нє?

– Як вона може бути тут, коли вона – там, – авторитетно заявив пан Цєпа і закотив очі на стелю.

– Йой, не гнівіть Бога, пане Цєпа, – втрутилася господиня.

– Перепрошую: пан Цєпа-Кульчицький, до ваших послуг.

– Ну-ну, хай буде, але там, куди ви ото показали очима, її нема.

– А вам звідки про те знати?

– А що тут знати? Вона чарівниця. Чарівниць туди не пускають.

– Ціхо, ша, – каже пан Суслик. – Два великих спіцяліста говорят.

Всі розсміялися, а господиня:

– Вам но тіко смішки?

– Бо ви так говорите, буцім заправді які знавці. А я не віру ні в «там», ні в чарівниць, ані в яке інше чортовиння.

– Та же ви самі її ховали і бачилисьте, що гріб порожній.

– А я не віру.

– Як – своїм очам не вірите?

– Так, своїм очам не віру, – вперто стояв на своєму пан Суслик і для більшої певності вихилив ще один келишок.

– Пане Суслик, – озвався пан Цєпа, – після наступного келишка ви не повірите власним вухам.

Пан Суслик скосив у його бік очі й зневажливо гмикнув.

Раптом Марта відчула на плечі чиюсь руку. Обернулась і побачила за спиною Чорну Маньку.

– Ой, цьотко, а ви де взялися? – прошепотіла.

– А так, зайшла собі. Чую – про мене говорять.

Марта ковзнула поглядом по гостях і зі здивуванням побачила, що ніхто Маньчиної присутності не помічає і голосу її не чує.

Манька вмостилася поруч і лагідно всміхнулась.

– Ви так змінилися, цьотко.

– Пофайніла?

– Ага, – весело кивнула Марта.

Й справді Чорна Манька змінилася: обличчя таке добре і тепле, стала вона схожа на казкову чарівницю, яка помагає бідним сиріткам.

– То твій кавалір?

– Так.

– Хочеш – причарую навіки.

– Ні-ні, не треба. Я сама.

– Наклади мені голубців.

– Де ви тепер, цьотко?

– Всюди. Літаю по світу і спокою не маю, ох-ох-ох…

– Чого так тяжко?

– Змучилася.

– То не літайте.

– Як не буду літати – звідки казки візьмуться?

– І то правда.

В цей час хтось пригадав історію про те, як Чорна Манька розправилася зі Стефком Бараном, котрий лизав німцям золотник. Коли його хтось кликав Бараном, він махав руками і кричав: «Який я в дідька Барáн? Я – Бáран!» Перед війною мав у Станіславові крамничку, набиту всілякою всячиною, через що й називали її «Масло-цвяхи». В тридцять дев’ятому Стефко мусив розлучитися з нею, передав її владі добряче випотрошеною і клявся-божився, що оце, саме вже весь крам розпродав. Та вже коли німці прийшли, Стефко тут як тут – знову торгує. Де й крам узявся. А у віддяку почав складати для німаків список усіх євреїв, а заразом і тих, хто міг зацікавити гестапо своєю колишньою діяльністю.

Розділ XIII. Операція

І ось коли вже зовсім смеркло, лапатий сніг починає хутко-хутко танцювати в повітрі, а ліхтарі з будинками пливти кудись, впокорені снігом і підкорені снігові, такі безпомічні й перехняблені, що стає шкода їх і хочеться все те вирівняти якось, заспокоїти, втихомирити. Баран підводить голову й дивиться крізь вітрину на вулицю: бачить сніг, бачить ліхтарі, бачить будинки. Ага, – киває головою, – смеркло, пора зачиняти. Завтра Різдво, і там, на горі, чекають на нього зі святочною вечерею. Три доньки на виданні, пухнасті кошенятка.

Підходить до вітрини, обставленої закладеними старовинними речами, і простягає руку до штори, щоб її засмикнути, але раптом завмирає – під ліхтарем бачить зіщулену постать жінки, точніше тільки її спину, побілілу від снігу: ось та жінка повертає до нього обличчя, а спина нерухома, тільки обличчя повертається й усмішка запалюється на ньому, жінка сміється, сміх її навпомацки прокрадається до вітрини і ковзає по склу, ковзає, ковзає, відшукуючи щілину. Чомусь долоня Барана сама по собі лягає йому на вуста. Чому вона це робить і що вона хоче? Долоня мовчить, мовчать вуста. Та ось жінка нарешті повертається всім тілом, і Баран пізнає Чорну Маньку.

Якесь лихе передчуття примушує його одним рухом засмикнути штору, він квапиться повісити табличку «Зачинено». Потім з кишені з’являється ключ і тягнеться борідкою до замка, а замок відхиляється разом з дверима, уникає зустрічі, і ключ впирається в живіт Чорної Маньки. Баран відсмикує руку і хоче щось сказати, він добре знає, що хоче сказати, але чомусь знайомі слова покидають його в цю хвилину, і йому нічого не залишається, як відступити назад. Ключ стирчить з його руки, наче зброя. Це відчуття додає йому трохи відваги, і він… Але Манька випереджає його:

– В мене є годинник. Дуже старий.

– Нині вже пізно. Хіба ви не прочитали табличку?

– Прочитала.

– І що ж там написано?

– Відчинено.

– Ви погано читаєте, добродійко. Спробуйте ще раз.

– Хіба?

Баран розгнівано шарпає табличку і блідне – з обох боків «Відчинено». Ключ випадає з руки. Голова паморочиться. І звідкись, наче з неба, її голос:

– Ну, що я казала? – І сміється.

О, тепер вона господарка становища і може сміятись, а Баран не може сміятися, бо коли засміється, то буде на межі божевілля.

– Мені його подарував дід.

Напевно бреше, думає Баран. Ні, він себе не дасть водити за носа, він покаже, хто він такий, він…

– Покажіть його.

(Невже це його голос? Невже це він сказав? Але ж це неможливо! Щойно він вирішив виставити цю дурнувату Маньку за двері, а тут…)

Вона виймає годинника. Годинник срібний, на ланцюжку, 1808 рік, Берн. Такий годинник може коштувати п’ять… десять…

– Скільки ви можете мені дати за нього? – і знову сміється.

– Чого ви смієтесь?

– То скільки?

(… десять… більше не дам… хай їй чорт…)

– Сто. Дам сто.

– Добре. Але золотом.

(Господи, чи він з глузду з’їхав? Таж цей годинник… о Боже… Від сили десять… А він – сто… Золотом? За срібло? Що це з його бідною головою, з його язиком? Що він плете?)

– Ох, вибачаюсь, я хотів сказати…

(… десять… я помилився… звичайно, десять…)

– Сто десять.

(Ні-ні, це неможливо, це не він сказав, не міг такого сказати). Баран тремтить, піт виступає на чолі. Тут погляд його падає на циферблат. Він полотніє – стрілка показує тринадцяту годину. Він заплющує, потім розплющує очі, але бачить: тринадцять…

Баран починає рахувати гроші… Десять… Не більше… І дає сто десять. Чорна Манька чемно кланяється і задкує до дверей, на обличчі все та ж дратівлива усмішка. Баран простягає до чарівниці руку, хоче зупинити, але за мить крамниця порожніє.

Він втомлено підходить до дверей, замикає на ключ. Потім бере табличку й читає: «Зачинено». Блідне. Чіпляє табличку, тоді йде до столу і важко падає в крісло. На столі годинник.

На годиннику – тринадцята. Годинник стоїть. Треба його накрутити. І він починає накручувати. В ту мить, коли вчувається цокання, рука його починає зникати. Він її відчуває, проте не бачить. Зникає ліва рука, зникає права. Він вже не бачить ні грудей, ні живота. Ще трохи видно ноги, але ось і вони розчиняються в ніщо, і Баран скрикує, та не чує голосу. Підбігає до дзеркала. Голова теж щезла. Пустка.

Він починає бігати з кутка в куток, бити руками об стіну. Відчуває біль, але не бачить рук.

З’являється його дружина.

– Стефцю! Ходи вечеряти!

– Я йду! Я йду!

– Стефцю! Де ти є?

– Я тут! Хіба не бачиш?

– Де він щез? Що за біда?

Баран стрибає перед нею на одній нозі, потім на другій, показує язика, кричить мало не на вухо, але все марно. Жінка повертається і йде нагору.

– Почекай!

Він біжить за нею. За столом його донечки.

– Де татусь?

– Може, пішов до Зільника вечеряти. Хоч би що сказав. Хто таке видів – свята вечеря, а він…

– Та я тут! Я тут! – кричить-надривається Баран. Але марно.

Ось вони вже вечеряють. Баран облизується. Підходить і бере вареника. Ніхто не помічає. Смачний вареник. Бере рибу. Ніхто ні мур-мур. Йому вже не хочеться риби, кладе недоїджений шматок.

– Хто це недоїдки поклав? Ах, які ж ви невиховані!

– Це не я, мамусю.

– І не я.

– І я ні.

– А хто – я?

Барану це починає подобатись. Він натискає пальцем на край миски з кутею, і миска перевертається. По скатертині розлазиться кутя, по обличчю дружини – гнів, зате очі донечок стають неймовірно круглими.

– Ви що, в хліві?! – верещить жінка. – О, якби тут був ваш татко! Він би вам показав! Їсте, як поросята! В дівках засидитесь!

Доньки хлипають:

– То не ми-и-и…

– А хто? Може, ваш татко?

Баран сміється. Ля-ля… Та нараз йому знову робиться кисло.

– Я не хочу! Не хочу!

Він падає на коліна.

– Чому ви мене не чуєте? Я ж тут! Тут!

Б’є себе в груди кулаками.

– Ви що, подуріли? Ви ж на мене дивитесь! І не бачите?!

Він вилазить на канапу й стрибає.

– Опля-опля! А я тут! А я тут!

Зненацька він бачить біля протилежної стіни обличчя Чорної Маньки. Вона стоїть спиною, а голова повернута до нього. Баран хапає свічника, розмахується й кидає в неї.

По стіні разпливається, розповзається усмішка, схожа на велику пляму густої крові.

Історію цю Марта почула вперше, і коли хотіла запитати в тітки, чи це правда, то побачила, що її вже нема.

– То є байки, – махнув рукою пан Суслик. – Барана забив Олійник. Вони з батьком під’їхали вночі на возі, виманили Стефка з хати, гримнули по голові та й завезли на Бистрицю. А там – камінь до шиї і в воду. Я то знаю, бо мені старий Олійник казав.

– Що ви таке говорите? – вибухнула господиня. – Молодого Олійника німці застрелили, бо партизанським вивідачем був.

– Ну то що? А як тепер ні той не жиє, ні той, то можна небилиці видумувати? Але я знаю, як то було.

– Ей, ви вічно все на світі знаєте. А були такі, що виділи, як Чорна Манька на Святвечір до Барана приходила. І якраз тоді він щез.

– Я там не памнятаю, коли він щез. Але Олійник казав, жи на возі вони його везли і в річку кинули. А тоді зима така люта була, що на возі не поїдеш. А вся Бистриця під ледом була. То мало бути пізніше, а не зимою.

Тут уже й решта гостей втрутилась, кожен почав пригадувати, коли це було, і такий гармидер зчинився, що Марта не витримала.

– Робиться нецікаво, – сказала до Антося.

– То пішли.

Вони непомітно вислизнули з-за столу. Вже, було темно і нестямно пахла матіола.

Розділ XIV. «Я стужилася за тобою»

Розповім про ту ніч, котра, наче крука крило, про ніч, яка небо замкнула на місяць і зорі. Вона протікала у вікна і затоплювала кімнату, і все, що було в кімнаті, тихо гойдалося і кудись плило, плило…

Марта очі заплющила, а вуста її зашелестіли зеленим листям…

Прийди до мене, прилинь до мене, до серця мого, до серця мого зболілого, прийди до мене, прилинь до мене… І руки її несамохіть звиваються, наче ящірки золоті, і тягнуться до нього, тягнуться до нього, видовжуючись і граючи пальцями, а пальці бринять, наче струни, і дзвенять, видзвонюють – прилинь-линь…

Він нічого не чує, мовчки лежить, і тиша вливається в нього, вливається в нього, як мед хмільний.

Чому я такий несміливий, чому я заговорити не можу з нею, підійти до неї, і взяти долоні її, і волосся її гладити, і тонути в ньому, тонути в тому волоссі, як у темряві ночі, п’ючи запах нічного зілля, всю його гіркоту і всі його солодощі, втонути в ньому, розкриливши руки, – глибоко-глибоко, аж на саме дно цієї страшної темряви, і знайти її там, і сказати їй…

Але хтось прив’язав каміння до тіла його і на груди поклав йому скелю з соснами і гніздами птахів, і не міг він підвестися і прийти до неї. Може, якби чув її голос, її квиління, її моління, може, якби бачив ті руки – золоті ящірки, – може б, здвигнув каміння, а так – сили забракло.

Я стужилася за тобою, я тебе все життя, все життя чекала, я тебе сподівалася, наче нива дощу, наче квітка в чеканні бджоли, я вся відкрита для тебе, відкрита навстіж, все-все віддам, тільки прийди.

Але тиша відповідала тишею. У тій тиші тільки сюрчання цвіркуна з-під підлоги долинало, тільки те сюрчання, але воно цю тишу не руйнувало, а вирізьблювало. А сон зовсім поруч тупцяв на одному місці, чекаючи, коли настане його пора, щоб взяти її на руки і полетіти світ за очі над темними долинами глибокими, левадами, гаями, над приспаним птаховинням, над лелеками, і совами, і сонними травами.

Він так і не підійшов до неї, лежав у камінні під скелею, котра все важчала й важчала, і, щоб легше йому стало, заснув.

Ще її руки співали й зливалися, ще волосся роз пускалося, і все тіло її, мов безгучний дзвін, наливалося співом і теплом, а вже вона летіла над глибокими долинами і нічого не чула, і нічого не бачила тільки губи шелестіли шовково: прилинь-линь… прилинь-линь…

Я пам’ятаю це так ясно, начеб та ніч зовсім пору була, бо я сам був тим сном, що її ніс на руках, я сам був тим цвіркуном, що заколисував їх, провина моя в тому, що він не побачив рук її, не почув шелесту її губ, бо то я відібрав йому відвагу, світячи молодим місяцем просто в обличчя і навіваючи відчуття скелі й каміння. Це я відібрав їй голос. Я стояв поміж ними широколистим деревом, і її руки натикалися на мою затвердлу кору. Чому так вчинив? Я ж їх видобув зі своєї пам’яті і міг би з ними робити, що завгодно. Захочу й опишу все навпаки. Як він шепоче: Марто… Як вклякає біля неї, цілує її руку, пестить волосся, шепоче, шепоче все те, що в такі хвилі шепочуть… Не знаю, як і назвати. Закохані? Але ж це кохання таке незвичайне. Кожен з них був закоханий в якусь витворену своєю уявою істоту, поволі формувалися її обриси, з часом вони могли цілком описати обличчя, поведінку, голос цієї уявної людини. І от коли зустрілися, то впізнали одне одного, і не треба було часу на те, щоб з’явилося кохання, бо воно вже було в їхніх душах.

Я можу описати цю ніч зовсім інакше.

Коли він до неї наблизився і руки їхні сплелися, постіль перетворилася на зелений гай. Ходи сюди в мій гай, в зелень мою, сказали її очі, а його очі всміхнулись, і визирнула з них маленька сльоза. Вона була такою малюсінькою, наче то ще не сльоза, а сльозенятко, яке принишкло в кутику ока й йому боязко вирушати у світ. Тим часом усе довкола розквітло і запахло, аж подих забило. А він зайшов до гаю того і побачив, як заблищав далекий вогник, – певно, якесь потерча заблудило з каганцем у руці. І пішов на світло. Поруч ручай джерелів, сміявся прозоро і виблискував срібною лускою, а трави свіркотіли голосами зеленокрилих стрикоників, лагідно припадали до ніг, наче хвилі того теплого моря. Коли ж він наблизився до світла, то побачив, що то був не каганець потерчати, а молоде сонце, не те, щоденне, а інше. Його сяйво небо розколювало, а земля вся навкруги була виткана павутиною променів. Те сонце очей не засліплювало, і коли він вдивився в його обличчя, то пізнав оцю жінку, і була вона прекрасною. І впав на коліна він і руки простяг. Змилуйся! Хочеш, сказала вона, я увійду в тебе, і світитимуся у твому серці, і наповню тебе світлом, наче келих, і наповню тебе голосами птахів, наче дерево, і наповню тебе, наче вулик, медами по вінця. Візьми моє сонце, візьми і світись нині і прісно.

Я кохаю тебе я кохаю тебе я кохаю тебе і я і я і я кохаю-аю-аю…

Зелений шовк трави підняв їх на хвилі й поніс далеко-далеко. Станемо квітами, сказала вона. Як? – здивувався він. Хіба ти не знаєш? Я ж чарівниця. Вона дала йому надкусити стебло чебрецю і сама надкусила, стали вони квітами. Прилетіли бджоли і пили мед. Прилетіли метелики і крильцями обдарували. Почали вони пурхати в промінні, сміх їх дзвенів і розливався довкіл. Волосся її розвіялося на чотири сторони білого світу, і птахи, що пролітали повз них, заплутувалися у його мережах і наповнювали співом його. Він ловив їх руками, вивільняв з волосся і відпускав, але прилітали нові й нові птахи, і не було їм ні кінця ні краю. Сховаємось в травах, сказала вона, і стали вони малесенькими зозульками, і поповзли в пошуках хатки, де можна було б поселитися, але всі хатинки, що зустрічалися їм на шляху, були вже зайняті, а вони брели й брели, аж доки не заблукали у непролазних нетрях трав і, натомившись, не попадали на землю. Підступили до них сни, нахилилися над ними золотоголовими соняшниками, поклали по листочкові на їхні вуста – спіть.

Розділ XV. Пустка

А вранці Марта прокинулася й побачила, що вже його нема. Порожнє ліжко і пустка.

Жодного сліду. Зірвалась на ноги, вибігла в кухню – нема.

І ніде вже його не було.

І хоч могла б подумати, що він просто кудись вийшов і скоро повернеться, Марта так не подумала, відразу вирішила, що це вже кінець, що вона його більше ніколи не побачить.

Чи плакала тоді? Мені здається, що ні, – той біль, який стис її серце, і розпач, що охопив її в мить, коли зрозуміла – її прекрасному сну надійшов кінець, не дали їй заплакати. Може, якби заплакала, то попустило б.

І я вже прошу її: заплачте, Марто!

Але нас розділяють роки і роки, і не чує вона мого голосу. Сидить на ослінчику, стисши кулаки, і губи кусає.

Чим я їй допоможу?

Розділ XVI. Пустище

Ревіли двигуни літаків, наче розлючені бики, неймовірно чорна земля розквітала тюльпанами вибухів, і не було де сховатися, хотілося бути малесенькою комашкою, щоб забитися десь під камінчик і пересидіти оте пекло, простір розколювався, величезні шматки неба, наче кусні м’яса, гепали на землю, одчайно тріщали дерева, птах з перебитим крилом повз крутим берегом вирви, хвиля густого, як смола, повітря жбурнула його в яму і засипала землю, з диму й куряви випірнув танк, прямуючи просто на нього, жерло дивилося в очі. Антось закричав, заметався – нога боляче вдарилась об бильце ліжка, і пройшли нічні страхи. Ковдра сповзла на підлогу. За вікном причаїлася темрява. Намацав на столі годинник – сьома. Скоро й вона встане, треба квапитися. Згріб одяг і навшпиньки прокрався на кухню.

На вулиці мрячив легенький дощик і було холодно.

Я наче злодій. Чому наче?

Наддав ходи. Подалі звідси, ще далі, далі, і тоді можна буде спинитися й обдумати все.

Ніде ні живої душі, але вже засвічуються вікна. Незадовго і в неї вікно засвітиться, і побачить вона, що його нема. Що вона подумає? Не міг уже тут зоставатися, панічний страх його гнав звідси, наче кролика, бо відчував, що все сильніше прив’язується до цієї жінки, до цього місця, і якщо хоч день побуде довше, то вже не зможе так просто все обірвати, тоді вже не існуватиме нічого поза цим світом, у який потрапив так несподівано. Адже нелегко зробити вибір, коли ти вже немолодий і коли плисти за течією здається набагато зручнішим, ніж проти.

Він заплутався у темних вуличках і проблукав ними, аж поки не розвиднилося, а коли роззирнувся, то побачив, що знаходиться десь на пустищі. Сухе бадилля пробивалося з-під битої цегли, скла, уламків деревини, заіржавілого заліза, клаптів паперу. Вітер нудно гудів у бетонній рурі, що лежала неподалік, і те монотонне гудіння навівало таку безмірну тугу, що він раптом закричав у повен голос з примарною надією, чи не відгукнеться хтось, але тільки луна прикотилася до нього і вляглася біля ніг покірним кошеням. Кількоро осокорів, мов чорні руки топельців із розчепіреними, скоцюрбленими пальцями непорушно стирчали з закляклої землі, і жовте листя, наче лушпайки цибулі, опадало з них, оголюючи зграї надженджурених і тривожно мовчазних ворон. Уже осінь? Він окинув оком простір – скрізь була осінь і сіре на смак повітря. Відразу, як це зрозумів, одчув холод, який пронизував до кісток. Штанки були мокрі, хоч викручуй, в болоті, а в черевиках хлюпотіла вода. Він підняв комір, скулився і сам став схожим на ворона. Довкола клубочився сизий туман, і моросіння дощу не вщухало. Прислухався, але не вловив жодного звуку.

З-за куща глоду раптом вигулькнуло четверо котів, що, йдучи на задніх лапах, несли на дикті п’ятого, а той лежав, скрутившись клубочком, і цей його спокій, лінива байдужість, його охайний вигляд ніяк не в’язалися з довколишнім безладом і похмурістю. Антось підняв палицю і з насолодою, якої й не сподівався, пошпурив у дивну процесію. Коти розбіглися, і знову запанувала пустка. Відчуття насолоди враз пропало.

Я заблукав? Безглуздя якесь. Чого було навпотемки пертися? Тепер невідомо, куди йти. Здається, я прийшов звідти. Чи звідси? Ні, таки звідти.

Туман усе густішав і густішав і вже на відстані кількох кроків було так, хоч в око стрель. Перечепився за якийсь корінь і впав, витягши перед себе руки. Долонею напоровся на скло, кров потекла брудними пальцями. Знайшов клапоть мокрого паперу, витер, перев’язав хустинкою і пішов далі. Він йшов і йшов, але чув тільки лиховісне каркання вороння, більш нічого, а коли черевики почали грузнути в ґрунт і зацвиркала з-під них вода, зрозумів, що забрів у мочарі. Це безконечне блукання почало вже його виводити з рівноваги.

Головне – не панікувати, вирішив він, і завернув праворуч. Кудись я мушу вийти. Це ж врешті-решт не африканська пустеля. Взагалі можу сісти на цеглину і перечекати, заки цей чортів туман осяде й розсіється. Але сидіти зануджуся. І холодно. Краще йти. Походжу, зігріюся. Не може бути, щоб кудись не вийшов. Хоч би де собака загавкала. А півні? Чому півні мовчать? Ранок, пора кукурікати. Понажиралися, хороба б вас забрала, а ти тут блуди не знати скільки. Ну і що, що сонця не видно? Це не виправдання. Ваш обов’язок співати щоранку. Як не треба – ого, не бійтеся, так заведуть, хоч вуха затуляй. Гм, здається, я йду вниз. Так і є, йду вниз. Нічого не розумію. Хіба я прийшов зверху? Я йшов увесь час по рівному. Кляті кущі. Бузина, чи що? Тьху, ото забрів. Давай назад. Назад і вбік. Тільки черевики… Слизькають… Що це?

Він спинився й прислухався. Знизу долинав якийсь шепіт.

Хтось там є. Гей! Хто там?!

Шепіт затих.

Причулося? Просто вітер. Ну ясно, це вітер. А ти б, дурний, уже й побіг туди. Потім весело було б дертися вгору по тих кущах!

Тут він знову почув шепіт за спиною. Спинився і наслухав, але слів не можна було розібрати. Тоді знову загукав, але відповіді не почув. Проте шепіт начеб став гучніший, перейшов у нерозбірливе мимрення. Він вловив звучання кроків. Хтось чалапав там унизу, порскали гілки… Ось наче лайка… Там хтось-таки є. Але й цього разу його волання залишилося без відгуку.

Ч-чорт, що воно там таке? Або спущуся вниз, або вмру від цікавості. Вмирати рано.

Бузина така густа, що ноги сливе не торкаються землі, а ступають по гілках. Туман піниться з усіх сторін, і дна тому яру нема. Шепіт з кожним кроком чути ліпше, він уже навіть вловлює окремі слова, поступово ці слова в’яжуться в ритм, можна здогадатися, що хтось співає, якась жінка… Гілки хрускають і заважають розібрати її мугикання. Він завмирає на місці, і з туману вилунює спів:

Кличе супчик мій тебе

на дно яру голубе.

Чую, чую, кроки чую…

Привітаю, зачаклую,

Як закутаю в туман,

попадеш в солодкий бран.

Поцілунку не діждешся,

у ніщо перевернешся.

Що вона там бурмоче? Про кого це? Може, яка божевільна. Начеб голос знайомий.

Спускається далі, ноги ковзають по мокрих і слизьких галузках, самі несуть його, і зупинитися він уже не в силі. З розгону вилітає на галявину, проїжджає два метри по траві і гепає на спину. В голові забамкали дзвони, і зорі застрибали перед очима. Він важко підводиться, якусь мить вирівнює світ в очах і лише згодом помічає палахкотіння вогню. Можна погрітись, думає собі. Над вогнем висить казан, а поруч стоїть жінка в зеленій сукні. Вона щось розмішує в казані. Коли повернула до нього обличчя, він починає болісно пригадувати, де його бачив…

– О, ти вже тут!

Цей голос… Що це має означати?

Вона простягає руку до нього, і останнє, що він встигає помітити перед тим, як перетворитися на кущик кропу, – це її усмішка, повна злої втіхи. Баба Люцина! – спалахує в його свідомості і гасне.

Бузинова пані зриває галузку кропу, кидає в суп і з задоволенням проказує:

– Саме кропу мені й бракувало.

Розділ XVII. В бузиновім яру

Раптом відчинилися двері, й вітер майнув полою свити по хаті.

– Мняв, привіт!

Марта підвела голову й побачила незнайомого молодого чоловіка в елегантному чорному фраку і чорному капелюсі. Під кучерявою, старанно підстриженою борідкою чорнів зав’язаний «метеликом» широкий бант.

В руках він тримав лискучу паличку з золотим наголівником.

– Ти що, не пізнаєш мене? – Зі всього було видно, що це його дуже тішить. – Я твій улюблений котик, а тепер завдяки тобі прем’єр-міністр великого королівства.

– То це правда? Я думала, вся та пригода з вами в Бузиновім яру була тільки сном.

– Як бачиш, ти помиляєшся. Чому в тебе такий кислий вигляд?

– Неважко здогадатися.

– Пропав твій королевич? Цього треба було чекати.

– Але чому?

– Всі королевичі, а понадто зачаровані, люблять, коли їх вчасно цілують.

– Я його так і не поцілувала.

– Скільки тебе пам’ятаю, ти завше запізнювалась.

– Що ж тепер робити?

– Годину тому його бачили в наших володіннях.

– На пустищі?

– Хай на пустищі.

– Що ж він там робив?

– Блукав.

– І йому ніхто не показав дороги?

– А хто міг показати? Він зустрів нашого канцлера в паланкіні, але, взявши його і челядь за котів, швиргонув у них палицею. В нас нема часу на балачки. Мусимо квапитися, бо твій милий, чого доброго, забреде в Бузиновий яр… Як ти зібралася? Осінь надворі. Візьми плаща.

– Осінь?

– Ліричні відступи залиш на потім.

– Ми підем через дупло?

– Ніколи в світі! На пустищі легше шукати. А як через дупло – то прийдеться ціле королівство обнишпорити. З ніг зіб’єшся.

– Хіба пустище і королівство не однакових розмірів?

– Марто, не ображай нашого королівства. Воно безмежне.

Пустище зустріло їх непривітно.

– Господи, який тут туман.

– Це все робота Бузинової пані. Зараз я цей туман розжену.

Він свиснув, і враз сотні ворон затріпотіли крильми над їхніми головами, перемелюючи мряку.

– Королівська авіація не підводить!

Туман розсунувся, і перед ними розкрився широкий простір, але жодної постаті не могли помітити. Міністр витяг з кишені розкладний далекогляд і почав пильно обстежувати околицю.

– Бачу! – вигукнув він. – Біжімо!

Бігти пустищем було не так легко. Марта спотикалася, збиваючи ноги на купах цегли й залізяччя. Яр був досить далеко, і коли вони врешті добігли, то побачили тільки сліди Антосевого перебування – згори в долину тяглася смуга поламаних, стовчених гілок бузини.

– Він уже внизу, – сказав сумно міністр. – Боюся, що ми запізнились. Але ходімо подивимось.

За кілька хвилин вони опинилися на галявині. Було тихо і пусто. Посеред галявини тліли головешки, чорніла обвуглена трава. І більше нічого.

– Його тут нема, – занепокоїлась Марта. – Що з ним могло статися?

Міністр знову витягнув далекогляд, але тепер почав дивитися з протилежного кінця. Раптом він скрикнув:

– Ось він! – вказав пальцем на рештки багаття.

– Куди ти показуєш? Нічого не бачу там.

– Бачиш кущик кропу?

– Ну?

– Оце і є твій Антось.

– Що ти плетеш?

– Подивися сама.

Марта взяла з його рук далекогляд, спрямувала на кущик і зойкнула – довкола кущика вимальовувалась імлиста постать Антося, що сидів навпочіпки і, здавалося, міцно спав. Галузки кущика наче жили, спліталися у його тілі, але це не було тіло, а тільки густа сива імла.

– Невже ми нічого не можемо зробити?

– А що ти тут зробиш? Проти чарів Бузинової пані ми безсилі.

– Послухай, якщо я тоді не встигла його розчаклувати поцілунком, то, може, встигну зараз?

– Тоді було одне, а тепера інше. Зараз це вже не так просто. Якщо його поцілуєш – чари перейдуть на тебе, і сама станеш кущем зеленого кропу. Уявляєш, яка нудьга – рости десь у яру, довкола осінь, сіється дощ, кубляться тумани, пора прив’ядання…

– Я готова.

– Марто, – заметушився міністр, – не роби дурниць. Твій королевич тебе зрадив. Утік з хати, навіть не попередивши.

– Його виманила чарами Бузинова пані.

– Може, й так, але чи варто віддавати своє життя заради чужого? Зрозумій – він навіть не знатиме, що завдячує своїм порятунком саме тобі! Уяви, як це страшно! Цей кущик буде перетворюватися на людину, а ти – щезатимеш. Він побачить лише кріп. Кріп! Він повернеться й піде. І ніколи не дізнається, що з тобою трапилося. Розумієш?

– А ти… Хіба ти не зможеш йому розповісти?

– Не забувай – я для нього кіт. Просто кіт. Що б я йому не говорив – чутиме одне нявкання. Найбільше, що зробить, це чимось шпурне.

– А моя тітка?

– Не хвилюйся. Бузинова пані подбала й про це. Він твоєї тітки теж не побачить і не почує. В цьому ти могла пересвідчитися вчора на гостині. Вона там була, але її ніхто не зауважив.

– Ну хоч цей кущик кропу він побачить?!

– Подумаєш – кріп! Це ж тобі не ліванський кедр. Думаєш, він щось пам’ятатиме? Бузинова пані не така дурна, як ти собі гадаєш. Він очуняє, вирішить, що втратив свідомість від падіння, – ось перед тобою сліди, що він посковзнувся і впав, – а тоді встане й піде своєю дорогою. Нічого не згадає з того, що було з ним в яру. Послухай мене, Марто… Нікому таких жертв не потрібно.

– Йому потрібно.

– Він цього не вартий! – аж застогнав з розпачу. – Чому ти така вперта?

Марта помітила сльози на його очах. Але спокійно відказала:

– Мій любий котику, не гарячкуй. Я це роблю обдумано. А чому ти гарячкуєш – невідомо… Будь ласка, плаща мого почепи так, щоб він помітив його… Бувай…

Вона підійшла до кущика кропу і стала перед ним навколішки.

– Бо я тебе люблю!!! – почула, проте, відповісти не встигла – вуста її притулилися до зеленого стебла, і враз відчула себе пір’їнкою, в голові закрутився вихор звуків і барв, якийсь сміх, може, Бузинової пані, почула ще гуркіт стрімких кровоспадів, цей гуркіт швидко затих і перейшов на спокійне дзюрчання, але то вже була не кров, а прохолодний зелений сік, що протікав її галузками…

Розділ XVIII. Автор кається

Тепер, коли я пірнаю своїм зором у далеку країну дитинства й шукаю в ній себе, то вже не знаходжу. Таке враження, наче все, що там відбувалося, все, що жило і квітло, сміялося й плакало, – все те відбувалося в мені, а не довкола мене. І щоб проникнути назад у той дивний світ, мені спочатку треба проникнути в себе. Це зробити неважко, зате важко мені не почувати себе у тім світі чужинцем, коли вже я не дитина і не знаю тої мови, якою говорять діти. За мною котиться важкий віз моїх гріхів, що весело вовтузяться на соломі, підскакують, галайкають і пальцями тикають у мою спину – це наш господар, полюбуйтеся!.. Ні-ні, я вже не той, та, коли пишу про Марту, відчуваю, як наростає в мені якесь дивне до неї почуття, може, навіть смуток, що вона жила у тому, а не в цьому світі, і не можу я її зустріти й розмовляти з нею… Може б, і я прийшов до Марти з якоюсь вигаданою історією, може б, і я відчув її тепло, але, зігрітий ним, уже б не пішов нікуди…

А вона ж тут, у мені, тільки руку подати – це ж так близько. Я чую голос її, кроки, вона проходить повз моє серце. Нині там, у мені, негода, сльота. Вона йде під дощем у сірому тонесенькому плащі. Звідусюди сповзаються холодні калюжі, припадають до її ніг, і вітер, зірвавши листочок горіха, тріпоче перед очима моєї Марти і зловтішно регоче. Листочок опадає в калюжу і перетворюється в маленький човник.

І вона ще б могла врятуватись, якби помітила того човника… А так її змивають дощі, змітають вітри, змітають вітри…

Човник вигойдується, під вагою споминів поринає все глибше, набирає води… тоне…

Розділ XIX. Чари розвіялись

– До дідька з такими спацерами, – пробурмотів Антось, підводячись з землі.

Потім потер рукою спину, помацав голову.

Здається, все в порядку.

Якісь рештки багаття. Вони ще не згасли. Отже, таки хтось тут був.

Певно, поки я спустився вниз, він пішов собі. Але не біда – туман розсіявся, і я можу рушати в дорогу. Ого, нічого собі вигляд у мене!

Штани й рукави були в болоті, черевики, остаточно пересварившись, дивилися в різні боки. Антось зірвав жмут листя і почав витирати одяг. Тут помітив на гілках плаща.

Це жіночий плащ… Приношений… А-а, я чув, як тут муркала собі якась жінка. Це, видно, вона й покинула цього плаща. Він їй уже відслужив, а мені ще послужить.

Антось зіжмакав плаща і заходився зчищати болото зі штанів. Так було зручніше, ніж листям. Коли черга дійшла до мештів, він помітив на галявині чорного кота. Кіт стояв у настороженій поставі, готовий кожної миті кинутися навтьоки, його очі були злі й горіли вогнем. Кіт дивився, не рушаючи з місця, вивчаючим і, можливо, осудливим поглядом. Цей погляд міг будь-кого роздратувати.

– Киш! – гримнув Антось і вдав, ніби тягнеться за каменем.

Кіт форкнув і стрибнув у кущі.

Антось, повернувши собі більш-менш пристойний вигляд, шпурнув плаща на тліюче вогнище і, насвистуючи, подерся з яру

.

Коментарі

«Вікна застиглого часу»

Я народився в Станіславі і перші шість років мешкав на вулиці Голубій № 11, недалеко від залізниці, а під № 9 жила відома авторка кулінарних книг Дарія Цвек. З нею часто спілкувалася моя бабуся.

Ця маленька вуличка інколи мені сниться, я й досі бачу її своїми дитячими очима, але ніколи від 1958 р., коли ми переїхали на Софіївку, я там не бував. Тим часом культ того мого першого помешкання існував ще довго, принаймні завше, коли ми з батьками їздили до Львова поїздом, мені казали: «Помахай ручкою нашій хаті!» Але й пізніше, коли я виріс, то завше жадібно вдивлявся з вікна вагону, намагаючись розгледіти серед зелених дерев той двоповерховий будиночок Мандриків і Супрунів, у якому ми винаймали два покої з кухнею.

Дівчинка, яка померла ще малою, мешкала поруч. Батьки мені сказали, що вона виїхала жити до бабці, знаючи, як я можу її смертю перейнятися, і я довгий час вірив у це.

«Королевич-машкара»

Це моя перша повість, яку я написав у 1982 р. і запропонував журналам «Жовтень», «Дніпро» та «Київ».

Романа Іваничука чомусь обурила чортівня, хоча він сам про чортів писав у повісті «Манускрипт з вулиці Руської». Володимир Дрозд, який був редактором «Києва» і теж творив химерну прозу, так само відкинув повість. І тільки Валерій Шевчук, який не був редактором і від якого нічого не залежало, схвально про цей твір відгукнувся й підтримав мій занепадаючий дух.

Події в повісті відбуваються наприкінці 1950-х років в моєму рідному місті Станіславі.

Софіївка – околиця Станіслава неподалік від Майзлів, Каспрівки, Гірки, Вовчинецької дороги і поруч із маленькою річечкою Рудкою. Тут я мешкав до 1974 р. в будинку під № 10.

Окремі герої повісті – реальні особи. Зокрема Чорна Манька, що мешкала насправді на Вовчинецькій вулиці і згодом була оспівана ще одним станіславівським письменником Юрієм Андруховичем. У вірші «Елегія сусідських облич» він писав з ностальгією:

«Повертайтесь до мене всі – неписьменні і вчені,

ось торкнуся рукою – і ви оживете знов:

Чорна Манька, що мала вугілля в дірявій кишені…»

Пан Суслик мешкав під № 8, а корчма була навпроти. «Вам подадуть» – згодом виїхав до Ізраїлю й писав тужливі листи Сусликові. У книзі «Спалах» я змінив був прізвище на Буслик, та, гадаю, зараз це вже не має сенсу.

Глухого хлопчика і справді переїхав потяг, а що на ньому був светрик такий самий, як і в мене, то мама, повертаючись з роботи додому, ще здалека це побачила і чимдуж побігла до колії. Того вечора вона не підійшла, як то було у нас призвичаєно до столу, під яким я ховався, і не запитала: «А де ж це наш Юрчик подівся?», а вихопила мене і почала тулити до себе та цілувати, а я ображався і відвертався, нічого не розуміючи.

Примечания

1

Італійський оперовий співак.

2

Популярний італійський естрадний співак 50-х років.

Content

Юрій Павлович Винничук
Вікна застиглого часу

Вікна застиглого часу

Вікна застиглого часу

Граната на двох

Таргани

Ріжок

Смак різки

Вишиваний світ

Аґрест

У вічнім полоні Різдва

Станіславівські оповіді

Приблуда

Парасоля

Так пахла та конюшина

Дзвінок

Тета Амалія

Солом'яний капелюшок

Манекени

Перекладенець

Страхи

Плетене крісло

Горохова зупа

Квітник на килимі

Порцеляновий поєдинок

Скриня

Жовта хустина

Королевич-Машкара (Повість-каруселя)

Розділ І. Чорна Манька

Розділ II. Золотий черевичок

Розділ III. Італійський принц

Розділ IV. Його війна

Розділ V. Був ранок

Розділ VI. Його життя

Розділ VII. Сентиментальний

Розділ VIII. Царство Бузинової пані

Розділ IX. Ляля

Розділ X. Зачароване королівство

Розділ XI. Трой-зілля

Розділ XII. Вечір

Розділ XIII. Операція

Розділ XIV. «Я стужилася за тобою»

Розділ XV. Пустка

Розділ XVI. Пустище

Розділ XVII. В бузиновім яру

Розділ XVIII. Автор кається

Розділ XIX. Чари розвіялись

Коментарі

Примечания