Марина Дяченко, Сергей Дяченко

Віта Ностра

Частина перша

…Ціни, ціни, це щось страшне! Врешті-решт мама найняла кімнатку в п’ятиповерховому будинку, хвилин за двадцять од моря, вікнами на захід. В іншій такій самій кімнатці (квартира ж двокімнатна!) жили хлопець з дівчиною. Кухня, ванна, туалет – усе спільне.

– Вони ж цілий день на пляжі, – заспокоїла хазяйка. – Хіба молодим багато треба? Море, он воно, чи не з вікна видно. Рай.

Хазяйка пішла, залишивши два ключі: од вхідних дверей і од кімнати. Саша знайшла на дні валізи торішній, ледь полинялий купальник і поспіхом переодяглася у ванній, де на батареї сохли чужі трусики. Її охопила святкова щаслива сверблячка: ще трошки, і в море. Хвилі, сіль на губах, глибока вода кольору хакі – все забулося за довгу зиму. Пальці в прозорій хвилі барвою нагадують білі черешні. Пливеш в обрій, відчуваєш, як море обмиває живіт і спину, потім пірнаєш і бачиш на дні каміння, водорості й зеленуватих строкатих рибок…

– Може, спочатку попоїмо? – запитала мама.

Вона дуже втомилася. Дорога в задушливому плацкартному вагоні, біганина по квартирах і безконечні суперечки з хазяйками – справа нелегка.

– Мамо, ми ж на море приїхали…

Мама лягла на диван, підклавши під голову стосик свіжої постільної білизни.

– Хочеш, збігаю по пиріжки? – лагідно запропонувала Саша.

– Ми тут що, пиріжками будемо харчуватися? Є ж кухня…

– Ну мамо! Хоч раз пірнути…

– Іди, – мама заплющила очі. – Заодно по дорозі назад купи яєць і кефіру. А, ще хліба й масла.

Саша натягла на купальник сарафан, тицьнула ноги в босоніжки і, прихопивши з собою хазяйського рушника, вискочила у двір, на сонечко.

У дворі цвіли дерева, назв яких Саша не знала й називала про себе «павичеві». За ланцюжком нерівно підстрижених кущів починалася вулиця, що веде до моря. «Вулиця, Що Веде До Моря» – так Саша й вирішила її називати. Таблички зі справжньою назвою вулиці, простою й непоказною, нічого не значили. Буває ж таке, що прекрасним речам дають дурні назви, – і навпаки…

Вимахуючи сумкою, вона пішла – побігла – вниз.

Люди йшли густою юрбою, хто з надувним матрацом, хто з великою парасолькою, хто з самою тільки пляжною сумкою. Діти, як годиться, обливалися розталим морозивом, і матері, сварячись, затирали плями пожмаканими носовими хустинками. Сонце давно перейшло зеніт і тепер висіло над далекими горами, наче вибираючи місце для посадки. Саша, всміхаючись аж до вух, ішла до моря, відчуваючи гарячий асфальт навіть крізь підошви босоніжок.

Вони вибралися.

Попри безгрошів’я, попри мамині проблеми на роботі. Попри все, вони приїхали на море, і через п’ятнадцять хвилин… десять… Саша пірне.

Вулиця завернула. Тротуар майже весь був загороджений щитами дрібної туристичної контори – ось Ластів’яче Гніздо, Масандра, Нікітський ботанічний, Алупкинський палац… Дзвеніли й гули ігрові автомати. Залізна тумбочка механічним голосом пропонувала передбачити долю по лініях на руці. Саша стала навшпиньки – і нарешті побачила море.

Насилу стрималася, щоб не помчати галопом. Риссю збігла вниз по дедалі крутішому схилу, туди, де прибій, туди, звідки долинав щасливий дитячий вереск і музика приморських кафе. Зараз…

Найближчий пляж виявився платним. Навіть не дуже засмутившись, Саша зробила гак довкола паркана, зістрибнула з невисокої бетонної балюстрадки, і під ногами в неї захрускотіла галька. Вибрала вільне місце на камінні, скинула на сумку рушник, сарафан, поруч залишила босоніжки і, морщачись, пошкутильгала по камінцях до смуги прибою. Ледь додибавши до води, стала рачки, шубовснула, попливла…

Ось воно, щастя.

Вода в першу секунду здалася холодною, а в другу – теплою, наче молоко. Коло берега гойдалися на хвилях водорості й шмаття поліетиленових пакетів, але Саша пливла далі й далі, і вода перед нею очистилася й змінила барву, позаду лишилися надувні матраци та діти на яскравих кругах, навколо відкрилося море, і спалахнув яскраво-червоний конічний буй – мов знак якості між двома блакитними полотнищами.

Саша пірнула, розплющила очі й побачила цілий табунець сірих довгастих риб.

* * *

Вона поверталася підтюпцем – мама, мабуть, давно її чекає і лаятиметься. Дорога догори виявилася несподівано крутою й довгою. В магазинчику одна-однісінька змучена продавщиця торгувала і хлібом, і яйцями, й картоплею, тому черга до неї стояла чимала. Саша заручилася підтримкою дебелої засмаглої жінки («Скажете, що я за вами, добре?»), і по Вулиці, Що Веде До Моря, побігла у двір з «павичевими» деревами.

Чоловік стояв коло квартирного бюро – зеленої будки з одвічно зачиненими віконницями. Був він, попри спеку, одягнений у темний джинсовий костюм. Його лице під козирком синьої кепки здавалося нездорово-жовтим, восковим. Темні окуляри не пропускали ні проміннячка й нічого не віддзеркалювали. Та все одно Саша вловила його погляд.

Їй стало неприємно.

Відвернувшись і більше не дивлячись на дивного чоловіка, вона зайшла в під’їзд, пропахлий поколіннями котів та кішок, піднялася на другий поверх і подзвонила в чорні дерматинові двері з бляшаним номером «двадцять п’ять».

* * *

Щоранку вони прокидались о четвертій, коли сусіди, молода пара, поверталися з дискотеки. Сусіди довго ходили туди-сюди по коридору, пили чай, скрипіли ліжком і нарешті затихали, тоді Саша з мамою засинали знову і вдруге прокидались уже о пів на восьму.

Саша заварювала розчинну каву. Вони з мамою випивали по чашечці (у кухні було повно брудного посуду, молоді сусіди завжди дуже перепрошували за безлад, та все одно тарілок не мили) і йшли на пляж. По дорозі купували йогурт у стаканчиках, або теплу кукурудзу, рясно посипану кристаликами солі, або пиріжки з повидлом. Брали напрокат один пластиковий шезлонг, розстеляли на ньому рушник і бігли купатися, оступаючись і сичачи з болю на великій гальці. Хлюпалися, пірнали й не виходили з води півгодини, а то й годину.

На другий день Саша «підгоріла», й мама на ніч мастила їй плечі кефіром. На четвертий день поїхали на морську прогулянку, але море було неспокійне, й обох трохи загойдало. На п’ятий день розгулявся майже справжній шторм, по пляжу ліниво бродили напівголі засмаглі рятувальники й повідомляли у мегафон, що «купатись не слід, алігаторів тьма», як переосмислила їхні заяви мама. Саша гралася з хвилею і раз заробила, доволі відчутно, каменюкою по нозі. Залишився синець.

Увечері по всьому селу гриміли дискотеки. Групки хлопців та дівчат, озброєних сигаретами, стояли біля кіосків, біля кас, навколо старих чавунних лав і вели світське життя, природне для молодих ссавців. Саша іноді ловила на собі оцінювальні погляди. Їй неприємні були ці хлопці з їхніми нахабними нафарбованими подругами, і водночас шкребли на душі непрохані коти: в шістнадцять років відпочивати, як маленька дівчинка, з мамою, нормальній дівчині соромно. Саші хотілося б стояти отак, опершись на лаву, в центрі голосної компанії і сміятися з усіма, або сидіти в кафе й попивати джин-колу з баночки, або грати у волейбол на майданчику, вкритому потрісканим, наче слоняча шкура, сірим асфальтом. Але вона проходила мимо, вдаючи, що поспішає у своїх, значно цікавіших справах, і проводила вечори, гуляючи з мамою по парку та по набережній, розглядаючи картини нескінченних пляжних художників, прицінюючись до полірованих черепашок і глиняних свічників, займаючись, загалом, зовсім не нудними й приємними серцю справами, – проте вибухи сміху, що долинали від компаній, іноді змушували її зітхати.

Шторм угамувався. Каламуть у воді зникла, море знову стало прозоре, і Саша вловила краба – крихітного, мов павучок. Уловила й одразу відпустила. Половина часу, відпущеного на відпочинок, наче випарувалась – здавалося, щойно приїхали, а вже через вісім днів їхати…

Чоловік у синій кепці зустрівся їй на базарі. Саша йшла, прицінюючись до вишень, обігнула торговельний ряд і раптом побачила його в натовпі. Чоловік стояв оддалеки, втупивши в Сашу темні окуляри, що не пропускали ні промінця. І все-таки вона була впевнена, що він дивиться тільки на неї одну.

Саша розвернулася й рушила до виходу з базару. Зрештою, вишень можна купити на розі – там дорожче, але не набагато. Помахуючи поліетиленовим пакетом, вона вийшла на Вулицю, Що Веде До Моря, і рушила нагору, до своєї п’ятиповерхівки, намагаючись довше лишатися в тіні акацій та лип.

Пройшовши півкварталу, озирнулася. Чоловік у темному джинсовому костюмі йшов за нею.

Саша чомусь була впевнена, що він залишився на базарі. Ймовірність того, що чоловікові й Саші просто по дорозі, звісно, була, проте здавалася геть несерйозною. Дивлячись у чорні, непрозорі скельця окулярів, Саша раптом відчула панічний жах.

Навколо було повно відпочивальників та пляжників. Діти так само обливалися розталим морозивом, кіоски так само торгували жуйкою, пивом і овочами, з неба шкварило пообіднє сонце, а Саші стало холодно до інею в животі. Сама не знаючи, звідки страх і чому вона так боїться темного чоловіка, Саша рвонула вгору по вулиці так, що тільки босоніжки застукотіли, а перехожі сахнулися з дороги.

Задихаючись і не сміючи озирнутися, вона забігла у двір з «павичевими» деревами. Заскочила в під’їзд і подзвонила. Мама довго не відчиняла двері, внизу, у під’їзді, ляснула стулка, почулися кроки по сходах…

Мама нарешті відчинила. Саша заскочила у квартиру, трохи не збивши її з ніг. Зачинила двері й замкнула на замок.

– Ти що?!

Саша припала до вічка. Викривлена, наче в кривому дзеркалі, з’явилася сусідка з торбинкою аличі, пройшла другий поверх, пішла вище на третій…

Саша відсапалася.

– Що сталося? – тривожно спитала мама.

– Та нічого, – Саші вже було соромно. – Причепився тут один…

– Хто?!

Саша почала пояснювати. Історія з темним чоловіком, розказана словами, виявилася не тільки не страшною – взагалі дурною.

– Вишень ти не купила, – підсумувала мама.

Саша винувато знизала плечима. Треба було взяти торбину й повернутися на базар, одначе від самої думки, щоб одчинити двері й знову вийти у двір, жалібно засіпалися жижки.

– Нові новини, – зітхнула мама.

Узяла в Саші торбу та гроші й мовчки пішла на базар.

* * *

На другий день уранці, по дорозі на море, Саша знову побачила темного чоловіка. Він стояв біля кіоску турфірми, ніби вивчав маршрути та ціни, а насправді спостерігав за Сашею крізь непрозорі темні окуляри.

– Ма… Дивись…

Мама простежила за Сашиним поглядом. Підняла брови:

– Не розумію. Стоїть собі чоловічок. Ну то й що?

– Ти в ньому нічого особливого не бачиш?

Мати йшла, наче нічого й не сталося, з кожним кроком наближаючись до темного чоловіка. Саша сповільнила крок.

– Я перейду на той бік.

– Ну перейди… По-моєму, тобі сонце напекло голову.

Саша перетнула смугу м’якого асфальту з відбитками шин. Мама пройшла повз темного чоловіка, він на неї навіть не глянув. А дивився на Сашу й тільки на Сашу Проводжав її поглядом.

На пляжі вони взяли шезлонг, поставили на звичному місці, та Саші вперше не хотілося купатись. Їй хотілося повернутися додому й замкнутися в квартирі… Хоч двері у квартирі диктові, можна сказати, ілюзія, обшита старим дерматином. Краще вже тут, на пляжі, де люди й де гомін, де погойдуються при березі плавучі матраци, малюк з надувним кругом на поясі стоїть по коліна у воді, а круг у вигляді лебедя з довгою шиєю, і дитина стискає біле піддатливе горло…

Мама купила пахлави у рознощиці в білому фартусі. Саша довго облизувала солодкі липкі руки, потім пішла до моря – сполоснути. Зайшла у воду, не знімаючи пластикових шльопанців. Червоний буй, знак досконалості на півдорозі до обрію, ледь-ледь гойдався на воді, відбивав сонце матовим боком. Саша всміхнулася, скидаючи тривогу. Справді, смішна історія. Чого їй боятися? Через тиждень вона поїде додому, і взагалі. Що він їй зробить?

Вона зайшла глибше, зняла шльопанці й закинула на берег, якомога далі, щоб не потягло випадковою хвилею. Пірнула, пропливла кілька метрів під водою, випірнула, пирхнула, засміялась і рвонула до буя – залишаючи позаду берег, гомін, торговку пахлавою, страх перед темним чоловіком…

А вдень виявилося, що забули купити олію, й нема на чому смажити рибу.

* * *

Хиталися рожеві квіти на «павичевих» деревах. Далі, в кущах, теж щось цвіло й пахло, заманюючи бджіл. На лаві дрімала бабуся. Хлопчик років чотирьох водив крейдою по бетонній брівці тротуару. По Вулиці, Що Веде До Моря, текла звичайна строката юрба.

Саша вийшла на вулицю й знов озирнулася. І бігом, щоб скоріше впоратися, рвонула в магазин.

– Жінко, ви остання? Я буду за вами…

Черга рухалася не швидко, але й не повільно. До прилавка залишалося три людини, коли Саша відчула погляд.

Темний чоловік виник у дверях магазину. Ступив усередину. Минаючи чергу, підійшов до прилавка. Зупинився, наче розглядаючи асортимент. Очі, сховані за окулярами, свердлили Сашу Просвердлювали наскрізь.

Вона не зрушила з місця. Спершу тому, що ноги прилипли до підлоги. Потім – подумавши й усвідомивши, що тут, у магазині, їй ніщо не загрожує. Їй узагалі нічого не загрожує… А все кидати, вибиратися з черги, бігти додому – нерозумно. У під’їзді він її й наздожене.

От хіба що покричати мамі знадвору… Нехай визирне у вікно…

І що?!

– Дівчино, ви берете?

Вона попросила олію. Розплачуючись, розсипала дріб’язок. Дідок, що стояв за нею, допоміг зібрати монети. Може, попросити в когось допомоги?

Темний чоловік стояв коло прилавка й дивився на Сашу. Від його погляду в неї плуталися в голові думки. Ганьба, але дедалі дужче хотілося в туалет.

Закричати «Допоможіть!»?

Ніхто нічого не зрозуміє. Ніхто не знає, чому Саша відчуває такий жах перед цим звичайним собі чоловіком. Ну, бліде лице… Ну, темні окуляри… Що ж з нею відбувається, коли він отак дивиться на неї крізь непрозорі скельця?!

Затиснувши в кулаці торбинку з брикетиком масла та пляшкою олії, Саша пішла до виходу з магазину. Чоловік рушив за нею, наче не збираючись нічого приховувати. Не прикидаючись. Діловито й цілеспрямовано.

Переступивши поріг, вона зірвалася з місця, наче спринтер. Злетіли з-під ніг сірі голуби. Перебігши через дорогу, Саша гайнула, тільки вітер у вухах, до будинку, до мами, у знайомий двір…

Двір виявився незнайомим. Саша озирнулася – «павичеві» дерева цвіли, як завжди, і бордюр був розмальований крейдою, але вхід у під’їзд був зовсім інакший, лава стояла не так. Може, це інший двір?!

Темний чоловік не біг – він просто швидко йшов, з кожним кроком наближаючись, здається, на півтора метра. Саша, ошалівши від страху, кинулася в під’їзд… Цього аж ніяк не можна було робити, Саша знала – але побігла все одно. Унизу хряснули двері. Саша майнула сходами нагору, але поверхів було всього п’ять. Сходи закінчувалися глухим кутом замкнених дверей. Саша кинулася дзвонити в чиюсь квартиру, дзвінок відлунював – дзінь-дзень! – усередині, та ніхто не відчиняв. Порожньо.

Чоловік уже стояв поруч. Перегороджуючи сходи. Перегороджуючи шлях до відступу.

– Це сон! – крикнула Саша перше, що спало на думку. – Я хочу, щоб це був сон!

І прокинулась на розкладачці, уся в слідах, з віддавленим об подушку вухом.

* * *

– І присниться ж таке…

Вони вийшли з дому, як завжди, десь о восьмій. На розі купили йогурту. Саша ніби ненароком заманила маму на другий бік вулиці – протилежний до того, де туристичне агентство.

І правильно зробила. Темний чоловік стояв коло великого рекламного плаката з фотографією Ластів’ячого Гнізда. З-під непроникних окулярів стежив за Сашею.

– Я так більше не можу… Це якийсь психоз…

– Ну що таке?

– Он він знову стоїть, дивиться…

Саша не встигла втримати маму. Та рішуче звернула й перетнула вулицю, підійшла прямо до темного чоловіка і про щось з ним заговорила; чоловік відповідав, не зводячи очей з Саші. Лице його було повернене до мами і губи ворушилися природно й навіть привітно… якщо бувають привітні губи…

Мама повернулася, водночас задоволена й зла.

– Заспокойся, це такий самий відпочивальник, як і ти. Не розумію, що тобі від нього треба… Він з Луганська. У нього алергія на сонце.

Саша промовчала.

В обід, повертаючись з моря, вони зайшли на базар, і Саша сама уважно простежила, щоб не пропустити жодної покупки. Прийшовши в порожню квартиру, по черзі прийняли «душ» з кухлика над тазиком (води, як завжди вдень, не було) і почали куховарити…

Отут і виявилося, що закінчилася сіль.

* * *

Темний чоловік сидів на лаві коло виходу з двору. Саша побачила його, щойно визирнула з під’їзду.

Повернулася назад.

Рудий кіт з рваним вухом доїдав сметану з кимось залишеної мисочки. Плямкав. Облизувався. Дико дивився на Сашу жовтим оком і знову вилизував мисочку.

Саша стояла, не знаючи, що робити. Вертатися? Іти, ніби нічого не сталося? Психоз…

У під’їзді стало темніше. Чоловік у синій кепці стояв коло дверей, застуючи світло.

– Олександро…

Вона сіпнулася, наче її гахнуло струмом.

– Треба поговорити. Можна, звичайно, так бігати нескінченно, але в цьому немає ні радості, ні сенсу.

– Ви хто? Звідки ви мене знаєте?

Вона одразу згадала, що мама багато разів називала її на ім’я – надворі, на пляжі. Не дивно, що він знає її ім’я. Захотів – і дізнався.

– Сядьмо на лавочці й поговорімо.

– Я не збираюся ні про що з вами… Якщо ви не перестанете за мною ходити, я покличу… я звернуся в міліцію!

– Сашо, я не вбивця й не грабіжник. У мене до вас серйозна розмова. Визначальна для всього вашого життя. Краще буде, якщо ви мене послухаєте.

– І не думаю. Ідіть собі!

Вона повернулася й кинулася нагору по сходах. До чорних дерматинових дверей з номером «двадцять п’ять».

На другому поверсі всі двері були руді. З тьмяними скляними табличками, і на них зовсім інші номери. Саша обімліла.

За спиною тихо лунали кроки. Темний чоловік піднімався сходами.

– Я хочу, щоб це був сон! – крикнула Саша.

І прокинулася.

* * *

– Мамо, яке сьогодні число?

– Двадцять четверте. А що?

– Учора ж було двадцять четверте!

– Учора – двадцять третє. Так завжди на відпочинку – числа плутаються, дні тижня забуваються…

Вони спустились у двір, у безвітряний і білий, наче молоко, запашний ранок. «Павичеві» дерева стояли непорушно, мов дві рожеві гори з квітучими на них абрикосами. Весела юрба пляжників текла вниз по Вулиці, Що Веде До Моря. Саша йшла, майже певна, що це знову сон.

Коло туристичного кіоску стояло, вивчаючи маршрути й ціни, молоде подружжя. Їхній хлопчик – жуйка в зубах, коліна в зеленці – приміряв окуляри для підводного плавання. Темного чоловіка не було ніде, але відчуття сну не минало.

Вони купили кукурудзи. Саша тримала її, теплу, поки мама витягала з сарайчика і встановлювала на камінні прокатний шезлонг. М’який жовтий качан просочився сіллю, кукурудзяні зернятка ще не встигли огрубіти й танули в роті. Згризені качани склали в поліетиленову торбинку, і Саша винесла її до урни при вході на пляж.

Темний чоловік стояв далеко, в натовпі. Дивився на Сашу з-під непроникних окулярів.

– Я хочу, щоб це був сон, – сказала Саша вголос.

І прокинулася на розкладачці.

* * *

– Мамо, давай сьогодні поїдемо.

Мама від подиву ледь не впустила тарілку:

– Як? Куди?!

– Додому.

– Ти ж так рвалася… Тобі що, тут не подобається?

– Я хочу додому.

Мама помацала Саші лоба.

– Ти серйозно? Чому?

Саша невиразно знизала плечима.

– У нас квитки на друге число, – сказала мама. – Брала за місяць наперед. І то дісталися бічні. І за квартиру в нас заплачено по друге. Сашо, я не розумію, ти ж раділа…

У неї було таке розгублене, таке засмучене й безпорадне лице, що Саші стало соромно.

– Та нічого, – пробурмотіла собі під ніс. – Це я так.

Вони зійшли у двір. «Павичеві» дерева розливали запах над пісочницею й лавами, над чиїмись старими «жигулями». Уздовж по Вулиці, Що Веде До Моря, чимчикували, як на демонстрацію, відпочивальники з надувними матрацами напереваги. І тривав спокійний, гарячий, розмірено-курортний ранок двадцять четвертого липня.

Коло туристичного кіоску не було нікого. Поруч, у кафе під хирлявими пальмами, компанія хлопців пила пиво й голосно сперечалася, куди поїхати. Усі вони були засмаглі й довгоногі, й хлопці, й дівчата. Усі в шортах. Усі з напівпорожніми рюкзачками на прямих спинах. Саші захотілося поїхати з ними. Начепити рюкзачок, зашнурувати кросівки й рвонути по курних дорогах Криму – де автостопом, де пішки…

Вони з мамою пройшли мимо. Купили пиріжків. Поставили шезлонг, сіли на нього боком з двох сторін. Море трохи хвилювалося, червоний буй підстрибував, оддалеки тріскотіли моторами водні скутери. Саша жувала пиріжок, не відчуваючи смаку. Може, все якось минеться, темний чоловік більше не прийде, а завтра настане, нарешті, двадцять п’яте?

По обіді мама лягла подрімати. В кімнаті було душно, сонце, хилячись на захід, пробивало навиліт закриті штори, колись зелені, а тепер вигорілі до брудно-салатного відтінку. З’явилися сусіди, весело перемовлялися на кухні, лили воду з бака й дзенькали посудом. Саша сиділа з книжкою на колінах, дивилася на сірі рядки й нічого не розуміла.

Оглушливо цокав залізний будильник на тумбочці. Лічив секунди.

* * *

– То все-таки поговоримо, Сашо?

Був вечір. Мама стояла, обіпершись на балюстраду, й жваво розмовляла з чоловіком років сорока, світловолосим і білошкірим, видно, він щойно прибув на курорт. Мама всміхалася, і на щоках у неї з’являлися ямочки. Особлива усмішка. Саші мама всміхалась інакше…

Саша чекала на лаві в затінку акації. Між нею й художником, що влаштувався на другому краю лави, секунду тому сів темний чоловік. Навіть південні сутінки не змусили його розлучитися з непроникними окулярами. Саша відчувала погляд крізь чорні скельця. З повної темряви.

Можна було, мабуть, покликати маму. Або просто закричати: «Допоможіть!» Або сказати собі: «Це сон». І це буде сон. Нескінченний.

– Що ви… що вам од мене треба?!

– Я хочу дати вам доручення. Нескладне. Я ніколи не вимагаю неможливого.

– Яке ви… до чого тут…

– А доручення таке: щодня, о четвертій ранку ви повинні бути на пляжі. Голяка зайти у воду пропливти сто метрів і торкнутися буя. О четвертій ранку на пляжі нікого нема, темно й соромитися нікого.

Саша сиділа, наче мішком прибита. Він божевільний? Чи божевільні вони обоє?

– А якщо я не буду? Чого це раптом…

Чорні окуляри висіли перед її лицем, наче дві дірки, що ведуть у нікуди.

– Ви будете, Сашо. Ви будете. Бо світ навколо вас дуже тендітний. Щодня люди падають, ламають кістки, гинуть під колесами машин, тонуть… Захворюють на гепатит і сухоти. Мені дуже не хочеться вам про це говорити. Але у ваших інтересах – просто зробити все, про що я вас прошу. Це неважко.

Мама коло балюстради сміялася. Обернулася, помахала рукою, щось сказала співрозмовникові – видно, розмова в них зайшла про неї, про Сашу.

– Ви маніяк? – запитала Саша з надією.

Чорні окуляри хитнулися.

– Ні. Давайте зразу відкинемо милиці: ви здорові, я не маніяк. У вас є вибір: до кінця днів борсатися між страшним сном і кошмаром наяву. Або себе опанувати, спокійно зробити, про що вас просять, і жити далі. Ви можете сказати: «Це сон», і знову прокинутись. І наша зустріч повториться знову – з варіаціями… Тільки навіщо?

По набережній прогулювалися люди. Мама раптом вигукнула: «Дивіться! Дельфіни!» і махнула рукою в бік моря, її співрозмовник вибухнув серією здивованих вигуків, перехожі зупинилися, виглядаючи щось на синьому простирадлі, і Саша теж помітила далекі чорні силуети, схожі на перекинуті дужки, які то злітали над морем, то знову зникали.

– То ми, Сашо, домовилися?

Мама розмовляла, дивлячись на дельфінів, і співрозмовник слухав її киваючи. Блищали зуби, горіли мамині очі, Саша раптом побачила, яка вона молода. І яка – в цю саму мить – щаслива…

– Завтра вранці ваш перший робочий виліт, – темний чоловік усміхнувся. – Тільки запам’ятайте: щодня, о четвертій ранку. Поставте будильник. Це для вас дуже важливо – не проспати й не спізнитися. Постарайтеся. Добре?

* * *

Саша лежала без сну. Крутилася на розкладачці. Штори були розсунуті, вікно відчинене навстіж, там, у дворі, співали солов’ї й гриміла здалеку дискотека. Замовкла о пів на другу.

Пройшла по вулиці галаслива компанія. Стихли голоси.

Проревіли один за одним три мотоцикли. Спрацювала сигналізація машини в дворі. Прокинулася мама, покрутилася на дивані, заснула знову.

О третій годині Саша задрімала. О пів на четверту підскочила, наче її штовхнули. Вийняла з-під подушки будильник. Коротка чорна стрілка – годинна – хвилин через десять мала злитися з жовтою стрілкою дзвінка.

Саша притисла кнопку. Провернула жовту стрілку назад. Будильник бринькнув пружиною й обм’як.

Саша встала. Наділа купальник, нап’яла сарафан. Узяла ключі й тихенько, щоб не розбудити маму, вийшла з кімнати. Завернула на порожню кухню, прокралася на балкон, зняла з мотузки пляжний, ще вогкий, пропахлий морем рушник. І так, з рушником в одній руці й з ключами в другій, вибралася на сходи.

Горіла лампочка. Знизу піднімалися, цитькаючи одне на одного, сусіди-закохані. Побачивши Сашу, витріщилися на неї чотирма здивованими очима:

– Що сталося?

– Нічого, – Сашу трусило, зуби цокотіли. – Скупатися хочу. На світанку.

– От молодець! – захоплено визнав хлопець.

Саша дала їм пройти. Швидким кроком вийшла з будинку. Мабуть, уже за п’ятнадцять четверта. Вона спізнювалася.

На порожній вулиці ще горіли ліхтарі. Саша побігла – бігти вниз виявилося напрочуд легко, вона зігрілася й більше не тряслася. Темне небо світлішало. Бігом проскочивши повз ґрати платного пляжу, Саша вибігла на свій, звичний, цілком безлюдний. Біліли пластикові стаканчики в купі сміття. Світилися вікна в найближчому пансіонаті – п’ятеро чи шестеро вікон на весь фасад. Коло входу в головний корпус висів годинник. Показувало за три хвилини четверту.

Саша скинула сарафан. Спотикаючись на гальці, зайшла в прибій. Стоячи у воді по шию, розстебнула ліфчик, згорнула грудкою. Позбулася плавок. І, тримаючи купальник у правій руці, попливла до буя.

У неясному світлі він здався не червоним, а сірим. Саша ляснула долонею по залізному боку. Буй відповів гучною луною. Саша озирнулася на берег – там не було нікого. Ні душі.

Вона попливла назад. Від холодної води нею знову затрусило. Ледь намацавши ногами каміння, стала, балансуючи у хвилі, і зрозуміла, що розплутати мокрі ганчірочки й мотузочки, на які перетворився зім’ятий купальник, не може.

Тоді, схлипнувши, Саша жбурнула грудку вигорілої тканини на берег, на гальку. Стала рачки й так, то на двох, то на чотирьох, рвонула до рушника.

Загорнулася в нього й оглянулася знову.

Нікого. Ні душі. Море грається кинутим купальником, і небо з кожною хвилиною світлішає. У парку співають солов’ї.

Підібравши купальник, сарафан та босоніжки, Саша пошкандибала до синьої кабінки для перевдягання. Розтерлася рушником – і зненацька зраділа. Розправила плечі. Шкіра горіла, наливаючись зсередини, як шкурка стиглого яблука. Уже без поспіху Саша вдяглася, взулася, намацала ключі в кишені сарафана. Викрутила купальник, вийшла з кабінки й майже одразу зігнулася навпіл від блювотного спазму.

Упала навколішки, і її знудило на гальку. Вихлюпнулася вода, і разом з нею – жовтуваті кружальця. Дзенькнули об камінь. Саша відкашлялася, продихалася. Блювота відпустила так само несподівано, як і почалася. На гальці лежали три тьмяні золоті монетки.

* * *

Удома, замкнувшись у ванній, вона роздивилася монети. Троє однакових кружалець, з одного боку – незнайомий знак з округлих переплетених ліній. Чи то лице. Чи то корона. Чи то квітка. Що довше Саша дивилася – то об’ємніший здавався значок, він наче виступав, піднімався над площиною монети.

Вона протерла очі. На реверсі був гладенький овал – чи то «О», чи то нуль. Проби, звісно, не було, а Саша не була особливим знавцем дорогоцінних металів, але в тому, що монети золоті, чомусь сумнівів не виникало.

По Вулиці, Що Веде До Моря, йшли перші перехожі. Доходило до шостої ранку. Саша лягла на розкладачку, з головою вкрилася ковдрою і, затисши монети в руці, знову задумалася.

Трохи дерло в горлі. Нудоти більше не було. Можна, звісно, допустити, що Сашу знудило від учорашньої пахлави, а монети просто лежали на гальці. А чоловік у темних окулярах – маніяк, що складним і дивним чином здобуває можливість подивитися на голу дівчину. У напівтемряві. Рано-вранці.

Вона щільно заплющила запалені очі. Ні. Не можна допустити. Сашу винесло, вимило зі звичного світу в нереальний. Якщо вірити книжкам, це трапляється з людьми і навіть не дуже рідко.

Чи це все-таки сон?

Вона заснула несподівано для себе. А як прокинулась, був звичайний пізній ранок двадцять п’ятого липня. Мама з’явилася з кухні, витираючи руки рушником, подивилася на Сашу стривожено:

– Ти що, кудись ходила?!

– Купалася.

– Ти при своєму розумі?

– А що таке? – заперечила Саша хрипко. – Знаєш, як класно? На світанку. Нікого немає…

– Це небезпечно, – сказала мама. – І чого ти мене не попередила?

Саша знизала під ковдрою плечима.

– Нам треба йти, – сказала мама. – Скоро дев’ята. Ходімо на пляж.

Саша переривчасто зітхнула.

– Ма… а можна, я… полежу поки що? Я погано спала.

– Ти не захворіла? – мама звично поклала долоню на Сашин лоб. – Ні, температури немає… Дограєшся з цими нічними купаннями, весь відпочинок буде зіпсований.

Саша не відповіла. Стисла в кулаці монети так, що вони вп’ялися в долоню.

– Я там яйця зварила, – сказала мама заклопотано. – Візьми майонез у холодильнику… Ці золотенькі сусіди півбаночки нашого майонезу вже спожили, і нехай, на здоров’я, як-то кажуть.

Вона продовжувала витирати рушником сухі руки.

– Я домовилася на пляжі зустрітися з Валентином – незручно, знаєш, не з’явитися, я вчора обіцяла, що ми прийдемо…

Саша згадала вчорашній день. Валентином звали маминого співрозмовника, світловолосого й білошкірого, який так жваво спостерігав за далеким парадом дельфінів. Мама ще й представила її своєму новому знайомому: «Це – Олександра». Якась особлива значущість була в маминому голосі, але Саша тоді не звернула уваги. Темний чоловік підвівся з лави й пішов, залишивши доручення – і страх. Саші було холодно серед теплого, аж задушливого вечора. Солодко пахли квіти на клумбах… У Валентина був приємний одеколон, тонкий і терпкий. Саша пам’ятала запах, але не пам’ятала обличчя.

– Ну йди, – Саша підтягла ковдру. – Я трохи поваляюсь… і теж до вас прийду.

– Будемо на колишньому місці, – швидко сказала мама. – Яйця на столі… Ну, то я пішла.

І, підхопивши вже зібрану сумку, поспішила до дверей. На порозі обернулася:

– Як ітимеш, купальник не забудь! Він на балконі сохне…

І вийшла.

* * *

Коли Саша прокинулася вдруге, залізний будильник показував пів на дванадцяту. На пляжі в цей час спека, натовп, і море кипить од тіл, наче суп з галушками. Пізно йти на море… або рано. Себто, як подивитися. От годині о четвертій…

Її вразили такі прості, такі буденні думки. Піднесла до очей долоню з монетами. Поки вона спала, долоню не розтуляла – кружальця відбилися на вологій шкірі. Саша обережно переклала їх з правої руки в ліву.

Що з ними робити? Зберегти, викинути?

Дзвінок у двері змусив її сіпнутись. Одна монета зісковзнула з долоні й покотилася під розкладачку. Нервуючись, Саша намацала її на запилюженому килимі, накинула мамин ситцевий халат, вийшла в темний передпокій.

– Хто там?

Теоретично це могла бути мама. Або, скажімо, листоноша. Або…

– Це я. Відкривайте.

Саша сахнулася.

У всій квартирі порожньо – сусіди на пляжі. Двері замкнені… тонкі двері з пресованої тирси, оббиті дерматином.

Монети прилипли до мокрої долоні. Утримуючи їх у кулаці, Саша однією рукою відімкнула двері – вийшло не відразу.

– Добренький деньок, – чоловік у непроникних окулярах переступив поріг. – Я ненадовго. Ходімо на кухню.

І пройшов по коридору, перший, наче багато разів бував у цій квартирі, наче був її хазяїном. Утім, будинок типовий, типовіших і не буває…

Саша пішла за ним, наче на прив’язі.

– Сядьте, – чоловік виставив табурет на середину кухні. Саша сіла – у неї підігнулися ноги. Темний чоловік сів напроти.

– Монети?

Саша розтисла кулак. Троє золотих кружалець лежали на червоній долоні – вологі, в крапельках поту.

– Дуже добре. Залишіть собі. Збережіть, будь ласка, всі до одної. Усі, які будуть. Не треба морочитися з купальником – заходити у воду треба голяка, нічого страшного нема, ніхто не дивиться. Продовжуємо купатися без пропусків і запізнень. Завтра. Післязавтра. Через два дні.

– Я другого числа їду, – сказала Саша й сама була вражена, як тонко й жалісно пролунав її голос. – Я… у мене квитки на поїзд. Я ж не тут живу, я…

Вона була впевнена, що темний гість звелить їй поселитися в селі на віки вічні й заходити у воду о четвертій ранку і в січні, і в лютому, і до самої старості.

– Я ж сказав, що не вимагатиму нічого неможливого. – Він повільно розтяг губи, і Саша з подивом зрозуміла, що він усміхається. – Другого числа на світанку скупаєтесь. А після сніданку поїдете.

– Можна?!

– Можна, – чоловік підвівся. – Не проспіть.

І покрокував до дверей.

– А навіщо це вам? – пошепки спитала Саша. Та відповіді не почула.

* * *

– Ти куди? – мама звелася на лікті.

– Купатися.

– Ти що, здуріла? Ану ляж негайно!

Саша перевела дух:

– Мамо, мені дуже треба. Я гартую волю.

– Що?

– Ну, волю гартую. Треную. Вранці… Вибач, я спізнююсь.

Задихаючись, вона вибігла на пляж. Нервово озирнулась – ні душі, навіть вікна пансіонату не світяться. Скинула сарафан, бгаючи, стягла білизну, кинулась у воду й попливла кролем, наче намагаючись вирватися з власної шкіри.

Не вистачало дихання. Саша перейшла на «пляжний брас», сильно загрібаючи ногами, високо піднявши підборіддя.

Пливти було приємно. Раніше вона ніколи не купалась голяка і не припускала, що це так чудово. Холодна вода поколювала голочками, зігрівала й зігрівалася. Саша двома руками вхопилася за буй і завмерла, погойдуючись, невидима з берега.

А може, назад не вертатися? Рвонути далі, через усе море, до Туреччини…

Вона перевернулася на спину і, ліниво змахуючи руками, попливла до берега. Нечисленні ранкові зірки розчинялися повільно, наче крупинки цукру в холодній воді.

Саша розтерлася рушником і одяглася в кабінці. Вийшла, прислухалася до себе – нічого не відбувалося. Вона покрокувала до виходу з пляжу; її скрутило навпроти сарайчика з лежаками, замкненого на висячий замок. Закашлявшись і схопившись за горло, Саша вивергла з себе чотири золоті монети.

* * *

На третій ранок купань її знудило вже в квартирі, у ванній. Монети дзенькнули об чавун. Саша тремтячими руками їх зібрала, роздивилася – такі самісінькі, з округлим «об’ємним» значком. Вартістю нуль копійок… Вона криво посміхнулася своєму віддзеркаленню. Сховала монети в кишеню халата. Умилася й вийшла.

Мама накручувала волосся на бігуді. Сенсу в цьому не було: все одно у воді завивка розійдеться, але тепер мама витрачала купу часу на бігуді, на макіяж, на прасування спідниць і тенісок.

– Ти не проти, якщо ми з Валентином завтра ввечері завіємося в кафе? Удвох?

Мама ставила запитання, старанно відводячи очі.

– Ти можеш сходити в кіно… Що там іде, в кінотеатрі на набережній?

– Не знаю, – Саша перебирала в кишені монети. – Ідіть. Я вдома почитаю.

– А як бути з ключами? – Сашина згідливість явно потішила маму, у неї наче гора з плечей спала. – Якщо я повернуся пізно… Не хотілося б тебе будити… Та якщо забрати ключі – ану ж ти захочеш прогулятися?

– Бери ключі. Я почитаю, – повторила Саша.

– Але свіже повітря…

– Я сяду на балконі. Візьму настільну лампу.

– А може, завтра ти захочеш на дискотеку?

– Ні.

Удень Валентин повів їх обідати в ресторан. Був він пристойний дядько, дотепний, чарівний; Саша дивилась, як радіє мама, і подумки лічила дні: сьогодні двадцять сьоме. Залишилося п’ять днів… Точніше, чотири, на п’ятий ми їдемо. І все закінчиться. Я все забуду. Ще п’ять разів…

Вона скупалася наступного ранку і наступного, а потім проспала.

* * *

Прокинулася від сонця. Сонце било в незачинене вікно, мамине ліжко було порожнє, будильник, вивернувшись з-під подушки, лежав на килимі.

Не вірячи собі, Саша взяла його в руки. Жовта стрілка показує пів на четверту… Пружина спущена… Чому він не подзвонив?!

– Мамо! Ти брала будильник?!

Мама, добродушна, свіжа після душу, принесла в кімнату каву на таці.

– Не брала… Він упав, я його не піднімала… Ще хазяйка причепиться… Не переживай, ти в ці дні не висиплялася, треба ж на відпочинку виспатися… Та що з тобою?

Саша сиділа на краю розкладачки, опустивши плечі й чітко усвідомлюючи, що сталося жахливе. Незрозуміле, незбагненне, невідомо чим загрозливе – і тому втроє страшніше.

* * *

Темний чоловік стояв біля туристичного бюро. Розглядав фотографію Ластів’ячого Гнізда. Саша сповільнила ходу. Мама озирнулася.

– Ти йди, – сказала Саша. – Я дожену.

В іншій ситуації мама, напевно, почала б заперечувати й розпитувати. Але Валентин, мабуть, уже взяв напрокат шезлонги; мама кивнула, сказала: «Не затримуйся» і пішла вниз, до пляжу.

Під ранковим сонцем розм’якав асфальт. Шини легковиків та вантажівок друкувалися в калюжці чорного мастила, залишали на проїзній частині фігурні сліди.

– У мене будильник не задзвонив, – сказала Саша, сама не розуміючи, за що вибачається й перед ким. – Він упав…

Крізь чорні окуляри не було видно очей. І в скельцях не відображалося нічого. Наче вони були оксамитові. Темний чоловік мовчав.

– У мене будильник не задзвонив!

Саша раптом розридалася прямо посеред вулиці. Від страху, від невідомості, від нервової напруги останніх днів. Перехожі повертали голови, дивилися на ридаючу дівчину. Саші здалося, що вона пірнула глибоко в море й крізь товщу води бачить білясті лиця глибоководних риб.

– Дуже погано, але не жахливо, – нарешті сказав чоловік у чорних окулярах. – Зрештою, навіть корисно – навчить тебе дисципліни. Другий такий промах обійдеться дорожче, і не кажи, що я не попереджав.

Він повернувся й пішов геть, залишивши Сашу ридати біля кіоску й хитати головою на співчутливі питання перехожих. Забившись на паркову алею, майже порожню о цій порі, і намацавши на дні сумки носову хустинку, вона нарешті змогла витерти шмарклі, але заспокоїтися так і не зуміла.

Її власні темні окуляри, торішні, з тонкими дужками, сховали почервоніння очей і припухлі повіки. Натягши кепку низько на лоба, Саша крокувала вниз по вулиці, не дивлячись на людей, не піднімаючи очей. Спереду дріботіла дівчинка років чотирьох, чалапала червоними сандаликами, трималася за материну руку…

Коло в’їзду на пляж стояла «швидка». Саша зупинилася, влипла підошвами в м’який асфальт.

І майже одразу побачила маму. Мама шкутильгала по гальці, накинувши на плечі рушника, поруч з ношами, на яких лежав дуже блідий чоловік, у якому важко було впізнати веселого життєлюба Валентина.

Саша сіла на балюстраду.

Ноші повантажили в машину. Лікар щось уривчасто сказав мамі, та закивала й щось запитала. Лікар похитав головою й заліз у кабіну. Машина, просигналивши на юрбу, від’їхала, розвернулася на п’ятачку перед пансіонатом, рушила вгору по Вулиці, Що Веде До Моря…

«Дуже погано, але ще не жахливо».

– Що з ним, мамо?

Мама обернулася. В очах її були горе й паніка.

– Лікарня номер шість, – промовила вона як заклинання. – Я зараз… тільки перевдягнусь, і треба їхати… Це інфаркт, Сашуню, це інфаркт… Боже мій, Боже мій…

І, наче сліпа, рушила крізь натовп заінтригованих пляжників.

* * *

Мама ночувала в міській лікарні. Майже всі гроші пішли лікарям і медсестрам, і мама з пошти подзвонила співробітниці, щоб та прислала ще переказ. Саша провела ніч сама в кімнаті, без сну. На будильник надії не було.

О третій годині вона вийшла з будинку. Десь догулювали дискотеки, десь світилися вогні кафе. Саша спустилася до темного моря й сіла коло води прямо на гальку.

Далеко, аж на обрії, йшов теплохід. У палісадниках за Сашиною спиною верещали цикади. Море полизувало пляж, стягало з берега дрібні камінчики й повертало знову, шліфувало, натираючи один об один. У моря був час. І терпіння у моря було повно.

За п’ятнадцять четверта Саша стягла з себе одяг й зайшла у воду, здригаючись од холоду. Попливла, раз у раз оберталася, ніби очікуючи, що от-от з води підніме голову невідоме чудовисько в темних окулярах.

Ляснула по буйку. Подивилася на небо – там жеврів світанок. Подивилась під воду – туди тягся, ледь помітний, залізний трос якоря.

Повернулася на берег, і щойно накинула на плечі рушника, зайшлася в приступі блювоти. П’ять монет вилетіли одна за одною, залишивши різь у горлі й згасаючі корчі в шлунку. Розкотилися на гальці, ховаючись у щілини між камінням.

* * *

Мама повернулася пополудні, дуже втомлена й дуже зосереджена. Валентинові стало краще – інфаркту все-таки не було, допомога встигла вчасно, а тому ніяка небезпека пацієнтові більше не загрожувала.

– Усе буде добре, – повторила мама відчужено. – Сашо, я так хочу спати, просто вмираю… Якщо хочеш – іди на пляж сама. Я посплю.

– Як він там? – запитала Саша. – Може, телеграму якій-не-будь родичці…

– Уже прилетіла родичка, – так само відчужено повідомила мама. – Дружина до нього прилетіла з Харкова. Усе буде добре… Ну, йди.

Саша зняла з мотузки на балконі купальник і вийшла з будинку. Йти на пляж їй не хотілося, і вона подалася бродити по парку, вбогому, запилюженому, але все-таки тінистому.

«Дуже погано, та не жахливо». Страх, шок, зіпсований відпочинок… Однак, з другого боку, хто такий Валентин? Ще тиждень тому – випадковий мамин знайомий. Звичайно, мама так раділа, але ж їхні стосунки з самого початку були приречені. Пляжний роман…

Саша сіла на лаву. Вузька алея була посипана чорними стручками акацій. Гіркота й образа за маму роз’їдали, мов кислота. Курортний роман, яка вульгарність, на що він розраховував… І навіщо йому мучити пристойну жінку – познайомився б із дівулею, яких тут повно, сережка в пупі і джинси, обрізані вище дупи…

Краще б він умер, подумала Саша похмуро.

«Дуже погано, але не жахливо». А Саша було повірила, що лихо станеться з мамою. Таке реальне було передчуття. Страх… відтоді, як вона вперше побачила чоловіка в темних окулярах, страх тримає її в жмені, як вона сама тримає монети. Ледь-ледь попустить – і стисне… «Це навчить тебе дисципліни». Ага, навчило. Тепер вона без усякого будильника вставатиме о пів на четверту. Або взагалі не спатиме. Бо була та мить, була «швидка» коло воріт пляжу, було відчуття, що все на світі пропало, все-все-все…

Вона перевела дух. Завтра вранці вона допливе до буя, і післязавтра, перед від’їздом, теж. А потім повернеться до міста і все забуде. Школа, будень, випускний клас, репетитори, вступ…

Вона сиділа на лаві, розглядаючи жменю монет на долоні. Двадцять дев’ять штук – з однаковим круглим знаком, з цифрою «нуль». Важкі й маленькі – діаметром як старі радянські копійки.

* * *

У поїзді монети розсипалися.

Саша лежала на верхній бічній полиці й дивилася у вікно напроти. Кишеня джинсових шортів виявилася розстебнутою, монети висипалися й розкотилися з веселим стукотом трохи чи не по всьому плацкартному вагону. Саша злетіла з полиці в одну мить.

– Ой! – сказала маленька дівчинка, сусідка з купе напроти. – Грошики!

Саша, присівши навпочіпки, збирала золоті кружальця, виколупувала з-під чиїхось валіз, ледь не збила з ніг провідницю, що розносила чай.

– Обережніше, дівчино!

Дівчинка підняла монетку й тепер з інтересом розглядала.

– Мамо, це золото?

– Ні, – сказала її мати, не відриваючись від книжки. – Це такий сплав… Віддай.

Саша вже стояла поруч з простягнутою рукою. Дівчинка неохоче повернула іграшку. Відвернувшись до вікна, Саша перелічила монети; їх мало бути тридцять сім, а виявилося тридцять шість.

– Вибачте, ви монетки не бачили?

У сусідньому купе похитали головами. Саша метнулася по вагону – сюди й туди, знов ледь не врізалася в провідницю; на крайньому бічному місці, біля виходу в тамбур, чоловік у синьо-червоному спортивному костюмі задумливо розглядав округлий знак на аверсі. Якщо на нього довго дивитися – він здасться об’ємним.

– Це моя, – Саша простягнула руку. – Я впустила.

Чоловік підняв голову. Глянув на Сашу оцінливо. Знову подивився на монету:

– Що це?

– Сувенір. Віддайте, будь ласка.

– Цікаво, – чоловік не квапився виконувати її прохання. – Де взяла?

– Подарували.

Чоловік гмикнув.

– Слухай, я її куплю в тебе. Десять доларів вистачить?

– Ні. Вона не продається.

– Двадцять доларів?

Саша нервувалася. До розмови прислухалася жінка, що сиділа на сусідньому бічному місці, за столиком навпроти.

– Це моя монета, – сказала Саша твердо. – Віддайте її мені, будь ласка.

– Був у мене знайомий, – чоловік перевів погляд з Саші на монету й назад. – Чорний археолог, двадцять років йому. Теж усе копався в Криму в якихось ямах… Заробляв, пам’ятаю. А потім його зарізали. Кудись він поліз, розумієш, куди не треба.

– Я ні в яких ямах не копалася, – Саша дивилася на його долоню. – Це мені подарували. Це моє.

Їхні погляди зустрілися. Чоловік хотів щось сказати, як і раніше, неквапливо й поблажливо, – але затнувся. Саша готова була в цю мить битися за монету, кричати, ридати, скандалити, дряпати йому лице; напевно, ця її готовність прочиталася в погляді.

– Як хочеш.

Золоте кружальце впало в простягнуту Сашину долоню. Саша судомно стисла пальці й так, затримавши дух, повернулася до мами.

Та сиділа на своєму місці, байдуже дивилась у вікно й нічого навколо не помічала.

* * *

Осінь настала в жовтні, одразу й надовго. Червоні кленові листки прилипли до мокрого асфальту, наче плоскі морські зірки. Саша жила між школою й курсами при університеті: задавали дуже багато – конспекти, твори, контрольні. Ні на що інше не лишалося часу, зайняті були навіть неділі, і це Сашу влаштовувало. Вона виявила, що завантажений роботою мозок рішуче відмовляється вірити в таємничих незнайомців з їхніми завданнями, в золоті монети, що являються на світ зі шлунка. Навіть море, добре літнє море з червоним буєм на хвилях, здавалося нереальним, а все, пов’язане з ним – і поготів.

І мама ожила. Із закінченням літа закінчилася й депресія, тим більше що роботи в їхній конторі було, як завжди, по вуха. Обидві вони, замкнені в щоденній круговерті, заборонили собі думати про нездійсненне – кожна про своє. І до певного часу це чудово вдавалося.

Потім прийшов лист з Харкова. Мама вийняла його з поштової скриньки, довго крутила в руках, перш ніж відкрити, потім усе-таки розірвала конверт і прочитала.

– Валентин розлучився з жінкою, – сказала, звертаючись до увімкненого телевізора.

– Ну то й що? – грубувато спитала Саша.

Мама склала листа назад у конверт і пішла до себе в кімнату. Саша вимкнула телевізор і засіла за підручник, по десять разів перечитувала параграф з історії – і не розуміла ні слова. Поляни, древляни… Їх проходили, здається, в п’ятому класі, і ти ба – в програмі є…

А може, все обійдеться? Мало які стосунки бувають у людей. Звісно, погано, що він розлучився з жінкою… І ще гірше, що про це написав…

Задзвонив телефон. Намагаючись думати про полян та древлян, Саша взяла слухавку.

– Алло?

– Добрий вечір, Сашо. Це я.

Світила настільна лампа. Лив дощ за вікном. Лежав розгорнутий підручник. І все таке реальне, буденне. І – цей голос у слухавці.

– Ні, – тихо сказала Саша. – Вас…

У неї ледь було не вирвалося: «Вас не буває». Та вона прикусила язика.

– Скільки монет?

– Тридцять сім.

– А скільки було?

– І було тридцять сім. Чесне слово.

– Я чекаю внизу біля під’їзду. Спустись на хвилинку.

І – короткі гудки в слухавці.

Монети зберігалися в старому гаманці, у глибині шухляди за стосиком книжок та конспектів. Саша розстібнула стару залізну блискавку, висипала вміст на стіл. Завмираючи, перелічила. Як і раніше, тридцять сім.

Вона поклала гаманець у кишеню плаща. Сунула босі ноги в чоботи. Накинула плащ прямо на халат. Узяла ще не висохлу парасольку. Зняла з вішалки ключі.

Двері в мамину кімнату й далі були зачинені.

– Я зараз, – сказала Саша в простір. – Я… піду пошту заберу. Спустилася вниз по сходах, не чекаючи ліфта. Сусід з п’ятого поверху заходив у під’їзд, весь мокрий, з величезним мокрим псом на повідку.

– Здрастуйте, – сказала Саша.

Сусід кивнув. Пес труснув мокрою гривою, розсипаючи бризки.

Саша вийшла під дощ. Було вже темно, світилися вікна в сусідніх будинках, кленове листя лежало на чорному глянсовому асфальті, неначе кольорові латки.

На мокрій лаві сидів чоловік у темно-синьому, як у Саші, блискучому од дощу плащі. Чорні окуляри він замінив на димчасті, але темрява осіннього вечора робила їх цілком непроникними.

– Привіт, Сашо. Злякалася?

Вона не чекала такої іронічної, приятельської інтонації. Здригнулася. Холодний вітер, пробравшись під нашвидкуруч накинутий одяг, лизнув голі коліна.

– Давай гроші.

Вона віддала йому монети разом з гаманцем. Він зважив мішечок на долоні, кивнув, сховав.

– Добре. У мене є для тебе завдання.

Саша роззявила рота.

– Просте завдання. Дуже просте. Щоранку, о п’ятій, ти повинна виходити в парк на пробіжку. Біжи, скільки зможеш – два кола по алеях, три кола. Як набігаєшся, залізь у густі кущі й попісяй на землю. Краще заздалегідь напитися води, щоб не виникло нежданої проблеми… Тільки без пропусків. Щоранку, о п’ятій.

– Навіщо? – пошепки запитала Саша. – Навіщо вам це треба?

Дощ котився по її щоках, змішуючись зі слізьми. Темний чоловік не відповів. На скельцях його окулярів лежали краплини, відбивалося далеке світло ліхтарів, і здавалося, що очі в незнайомця фасеткові.

– Раз на місяць тобі надається відпустка на регулярні жіночі дні. Чотири дні… чотирьох днів вистачить?

Саша мовчала.

– Стеж за будильником. Якщо пропустиш чи спізнишся хоч раз, буде дуже погано. Послідовності дій не можна порушувати: плануй заздалегідь, пий воду.

– Усе життя? – вирвалося в Саші.

– Що?

– Мені так… робити… бігати… все життя?

– Ні, – здається, чоловік здивувався. – Я скажу, коли вистачить. Ну, йди додому, ти ж змерзла.

Сашу трясло.

– Йди-йди, – сказав її співрозмовник м’якше. – Усе буде добре… якщо ти, зрозуміло, виявишся дисциплінованою людиною.

* * *

Коло входу в парк горів однісінький ліхтар. Під чавунним стовпом, на якому колись висів годинник, бовванів старий собачник – перший і єдиний у цей час перехожий. Подивився на Сашу байдуже.

Вона бігла крізь воду, що лилася з неба. У центрі парку була кругла клумба, доріжки вилися навколо неї кільцями, Саша побігла по найкоротшій. Не розбираючи дороги, раз у раз влітала в калюжі: холодна вода розліталася з-під кросівок, обляпала спортивні штани до колін і вище. Саша бігла, зціпивши зуби. У животі в неї булькало майже так само, як під ногами: ледь чи не літр води було випито перед виходом з будинку. Саша ледве терпіла. Одне коло… Друге.

Вона сповільнила крок. Зупинилась. У всьому парку не було ні душі. Крізь напівголі гілки просвічував далекий ліхтар. Ступаючи по мокрому листі, Саша залізла в кущі, які обсипали її градом крапель, і, проклинаючи все на світі, виконала останню частину ритуалу. Гірко порівняла себе з собакою, яку вивели на прогулянку.

Похід у кущі приніс їй полегшення – закономірне, враховуючи кількість рідини, яку Саша умудрилася в себе влити. Розпач угамувався, й навіть сльози висохли. О пів на шосту ранку вона відімкнула двері квартири своїм ключем, у мокрих шкарпетках прокралась у ванну, сховала костюм та розкислі кросівки у схованку під раковиною й стала під гарячий душ.

Через хвилину її знудило. Монети вилетіли на дно ванни, жовті кружальця на білій емалі. Саша докупалася, перевела дух, зібрала їх на долоню. Чотири монетки, з округлим знаком на аверсі й нулем на реверсі. На вигляд дуже старі, наче пролежали роки й роки у замкнених скринях, у невідомих скарбах…

Через п’ятнадцять хвилин Саша заснула у своєму ліжку, міцно й безтурботно, як не спала вже давно. І коли через годину з гаком мама прийшла будити її до школи, послалася на хворобу й не встала.

* * *

…Та й навіщо їй ходити до школи?

Удень подзвонила репетиторка. Саша збрехала, що занедужала. Репетиторка суворо попросила надалі попереджати – заздалегідь.

Увечері планувалися курси в універі. Саша не пішла. Лежала, закинувши підручники, й думала.

Навіщо все?

Світ улаштований геть не так, як вона думала раніше. Видимий зв’язок подій – закономірності, випадковості, події й будні – не більше, ніж ширма для іншого життя, невидимого й незбагненного. Якщо існує на світі – справді існує – чоловік у темних окулярах, якщо в його руках сон, ява, нещасні випадки… Навіщо тоді ходити до школи, навіщо вступати в інститут? Якщо в одну мить усе може зникнути, зруйнуватися тільки тому, що у неї, в Саші, не подзвонить вчасно будильник?

Повернулася з роботи мама. Стурбовано про щось розпитувала, міряла Саші температуру, хитала головою.

– Перевчилася? Щось рано, жовтень надворі, навчальний рік тільки починається. Я ж тобі казала: піди в неділю погуляй! Сходи в кіно… Подзвони однокласницям, ти ж з кимось спілкуєшся?

– Не хвилюйся, – відповідала Саша механічно, як магнітофон. – Усе буде добре.

І додавала про себе: «Якщо я, звичайно, покажу себе дисциплінованою людиною».

Увечері вона завела три будильники: свій, мамин електронний і ще один – старий бабусин. Цілу ніч то засинала, то прокидалася в холодному поту, дивилася на циферблати – перша ночі, за чверть друга, пів на третю…

О пів на п’яту вона відчула майже радість од того, що можна вже вставати.

* * *

У листопаді погода раптом виправилася. Повернулося неждане, умовно-осіннє, але цілком відчутне тепло. Щодня визирало сонце – нехай ненадовго, зате щиро. Листя висохло й шаруділо під ногами. І пахло свіжо й терпко, сумно, та не без надії.

Саша прокидалася о пів на п’яту – за хвилину до переклички будильників. Знешкоджувала їх одного за одним, як міни. Натягала теплий костюм, надівала куртку і йшла в парк; за місяць пробіжок вона вивчила дорогу до дрібних деталей. Знала, де надщерблений асфальт, де звичайно утворюються калюжі, де схил, де рівне місце. Бігаючи по сухих алеях, стрибаючи через купи листя, зібраного двірниками, вона встигала подумки повторити англійські діалоги й тексти, скласти план на день або мовчки проспівати пісню, почуту вчора по радіо. Намотуючи третє, четверте коло навколо клумби, вона знала напевно, що нічого поганого ні з нею, ні з мамою сьогодні не станеться. У цьому була гірка, відсторонена, осіння радість.

«Відпускні» дні, проведені без пробіжок, зненацька виявилися найважчими за минулі тижні. Саша все одно прокидалась о пів на п’яту, лежала без сну до сьомої, слухала, як оживає будинок, як гуркоче баками сміттєвоз, як працює ліфт і лаються під вікнами двірники. Ритуал було порушено; Саші здалося, що її доля натягується, мов нитка, тріскається, висихає й може от-от порватися. З кожним днем дедалі нервовіша, вона насилу діждалася того ранку, коли можна було взути кросівки і вийти, залишаючи сліди на вкритій інеєм траві, у листопадовий ранок.

Потім приїхав Валентин.

Саша повернулася зі школи – на хвилину, закинути сумку, перекусити й бігти до репетиторки. Незнайомий чоловік сидів на лаві коло під’їзду. Саша спочатку привіталася (про всяк випадок, вона завжди віталася з усіма, хто тут сидів), і тільки потім упізнала білошкірого, ще більше схудлого знайомця.

– Привіт, – сказав Валентин. – Я дивлюся, у вас нікого немає вдома…

– Мама буде о шостій, – сказала розгублена Саша. – А я… це…

– Я почекаю.

Було пів на третю. Саша мигцем глянула на годинник. Потім на Валентина.

Надії, що він піде, не було ніякої. Надії, що мама його прожене… теж, чесно кажучи, не було. Та й хто Саша така, щоб вирішувати мамину долю на свій розсуд?

– Їй можна подзвонити на роботу, – сказала сухо. – І запізніло додала: – Як здоров’я?

* * *

Вона прокинулась о четвертій двадцять дев’ять. Вимкнула будильники. Почалапала на кухню, випила чаю з термоса. Одяглася. Вийшла в коридор, замкнула двері.

Учора ввечері мама й Валентин сиділи на кухні, про щось ледве чутно перемовляючись. Саша лягла рано (тепер вона завжди лягала рано, збивав з ніг недосип), запхнула голову під подушку, щоб не почути ні слова, навіть випадково, заплющила очі й приготувалася провалитися в сон. Але сон не приходив. Саша думала про життя, як про колекцію однакових днів. Буття складається з днів, і кожний з них – як закільцьована стрічка, як велосипедний ланцюг, що рівно біжить по шестернях. Клац – перемкнули швидкість, дні стали трошки інші, але знову течуть, знову повторюються, і в цій монотонності й полягає сенс…

Напевно, вона засинала. Ніколи раніше такі думки – наяву – її не відвідували.

Давним-давно, коли Саша була маленька, їй хотілося знайти собі тата. Не того, який пішов і живе десь там, ні про що не дбаючи. Справжнього, який оселився б із ними в одній квартирі. Саша безсоромно «сватала» маму за всіх більш-менш симпатичних дядьків, і «життя з татом» здавалося їй суцільним святом.

Відтоді минули роки. У Саші нило серце, коли вона думала про маму й Валентина. Він обдурив її раз – може обманювати й далі. Мама це розуміє. Але все одно говорить з ним на кухні за чашкою охололого чаю, вони сидять, майже торкаючись головами, і говорять, хоч минула вже північ…

Уночі був мороз. Калюжки поблискували; крізь теплі шкарпетки, крізь підошви кросівок Саша відчувала, яка холодна стала земля. Біглося легко – давалися взнаки щоденні тренування. Коло входу в парк горів єдиний ліхтар, маячив старий собачник, Саша кивнула йому, як давньому знайомому…

У парку хтось був. Стояв на доріжці, переминаючись з ноги на ногу – у спортивному костюмі й вітрівці, у кросівках, як і Саша. Їй довелося підійти майже впритул, щоб його впізнати.

Це був Кінь. Ванька Білокінь, її однокласник.

– Привіт. Біжімо?

Саша нічого не сказала. Кінь пристроївся поруч, майже торкаючись рукавом її рукава. Коли тканина їхніх курток усе-таки торкалася, виходив різкий шелесткий звук: вжик-вжик.

Саша бігла, звично обминаючи калюжі. Іван двічі послизнувся, один раз проломив тонкий лід і вляпався у воду. Але не відставав.

– Ти щодня бігаєш? – спитав, задихаючись на бігу. – У мене дід, ну, в нього безсоння, він собаку вигулює, каже, дівчина з вашого класу щодня гасає, як божевільна, о п’ятій ранку… Ой!

Він перечепився об коріння, що стирчало з землі, і трохи не впав.

– Ти спортом зайнялася? Щось я не помічав за тобою… Чи волю тренуєш?

– Треную.

– Я чомусь так і подумав… – Вони пробігли всього два кола, але Іван уже захекався.

– А ти? – зволила запитати Саша. – Ти що тренуєш?

– Теж волю, – серйозно відповів Кінь. – Лежав би зараз у ліжечку, спав би…

Він сповільнив крок.

– Може, годі?

Саша зупинилася.

Небо було всипане зірками, яскравими, як підсвічені прожектором стрази. Іван розчервонівся, важко дихав, дивився нахабно й весело.

– Дивна ти, Самовій. Річ у собі. Людина у футлярі. Тепер ще бігаєш. Дід каже – щодня, о п’ятій ранку… Може, ти закодована принцеса?

Він говорив, ледь усміхаючись, нервувався й боявся здатися смішним. Він сам був «річ у собі», хлопчик, націлений на успіх. Переможець олімпіад і пожирач фантастики, вилицюватий, з темними кучерями, у сорочках, завжди ретельно випрасуваних матір’ю та сестрою, чепурун, що у шістнадцять років уміє пов’язувати краватку трьома способами…

Саша дивилася на нього й думала тільки про одне: зараз їй треба піти в кущі. Негайно. Інакше ритуал буде порушено, та й до будинку вона, якщо чесно, вже не дійде.

– Кінь, почекай мене коло входу.

Він не зрозумів. Продовжував говорити, лукаво всміхаючись у сутінках, верз дурниці про закодовану принцесу й про те, що її треба розкодувати.

– Кінь, іди почекай мене! Я зараз прийду!

Він не розумів. Ідіот. Самовдоволений базікало. Час ішов, пробіжка закінчилася, але ритуал не було завершено.

– Мені треба в кущі! – вигукнула Саша. – Попісяти мені треба, зрозумів?

Коли Саша вийшла з парку, коло входу нікого не було. Ні дідка з собакою, ні Білоконя. Тільки ланцюжок слідів тягся по вкритій інеєм траві.

* * *

Валентин поїхав. Саша понадіялася – назавжди, та де там. Новий рік вони зустрічали втрьох – у сімейній атмосфері, з шампанським, з ялинкою, яку мама прикрашала сама й Сашу навіть не підпускала.

Цілу ніч надворі бахкали петарди. О пів на п’яту ранку, коли мама й Валентин усе ще дивилися по тридесятому місцевому каналу «Іронію долі», Саша взула чоботи (бігати по снігу в кросівках вона не наважувалась) і намотала шарф поверх куртки.

– Ти все-таки йдеш? – запитав з кімнати Валентин. – Ну й характер у тебе, Олександро, заздрю…

Саша вийшла, нічого не відповівши. Сніг перед будинком був посипаний конфетті, подекуди з підталого снігу стирчали недогарки бенгальських вогнів. Саша побігла.

Світилися вікна. Бродили веселі п’яні компанії. У парку в заметах валялися пляшки з-під шампанського. Саша бігла, слухаючи, як хрускотить сніг, відчуваючи, як морозом прихоплює вологі ніздрі, дивлячись, як тане в повітрі хмарина подиху. «Ну й характер у тебе, Олександро, заздрю». Тут у кожного виробиться характер. І хоч зв’язок між Сашиним ранковим сном неочевидний і недоказовий – з передінфарктним станом у чужої, власне кажучи, людини… Хоч уже на ту мить – не чужої, ні… Щось сталося з мамою, щось змінилося, вона ще молода, але ж вона не буде вічно молода…

Отож. Хоч і недоказовий такий зв’язок – він є, Саша точно знає й обманутися не має права. От і замкнулося перше коло.

Саша бігла тепер уже по власних слідах. Намагалася потрапляти рівненько, слід у слід. Спершу неусвідомлено. А потім – з цікавістю. По колу. Слід у слід. Давно не видно було Іванового діда з його шавкою. Позбувся безсоння? Чи занедужав, не виходить? Відколи романтичне ранкове побачення закінчилось так ганебно й вульгарно, Саша й Кінь майже не розмовляли. Трималися, як звичайно, стримано, байдуже. Наче нічого не сталося. Не вдалося принцесу розкодувати.

Саша отямилася. Яке це коло: восьме? Десяте? Багаторазово повторені сліди на снігу стали більшими й глибокими, наче тут пробігла снігова людина у величезних валянках.

З темного неба повалив сніг. Десь проїхала, виючи сиреною, «швидка допомога». Не до нас, подумала Саша з похмурим задоволенням. Не про нас. З нами нічого не може статися.

Справляти природні потреби на морозі – задоволення невелике. Саша вибралася з кущів, ретельно застібаючись, обтрушуючи сніг, що нападав з гілок. Було б здорово, якби ці прокляті монети ніхто, крім неї, не бачив. Але ж бачать… Позавчора мама запитала, випадково наткнувшись на «денний виторг»: «Що це в тебе знову?» Саша збрехала, що це латунний сплав, фішки для гри… Яке там казино, ти що! Гра, як у шашки, ми в школі граємось…

Мама повірила. Бо раніше Саша ніколи їй не брехала. Ну майже ніколи.

Вона зайшла у квартиру. Двері в мамину кімнату були зачинені. Стояла щільна тиша, тільки сніг шелестів, ударяючись об бляшані козирки вікон.

Саша пройшла у ванну. Увімкнула гарячу воду й довго дивилась, як тече струмінь.

А потім її знудило грішми. І відразу – парадоксально – стало легше.

* * *

Гірка монет росла. Саша складала їх у стару шкарпетку й зберігала в нижній шухляді письмового стола, під гіркою чернеток. Невідомо, що сказала б мама, наткнувшись на цей скарб, але в мами останнім часом було багато іншого клопоту.

На поличці у ванній закріпилися помазок і бритва, у склянці із зубними щітками з’явилася чужа, і Саша більше не сміла тинятися по дому в трусах і майці. Запах чоловічого одеколону перебивав усі інші, звичні запахи. І мама, котра, відколи Саша себе пам’ятає, завжди належала тільки їй, тепер ділила свою увагу між дочкою та Валентином – причому останньому, як новенькому, діставалася левова пайка.

Очевидно, у Валентинові плани входило «налагодити контакт» з Сашею. Він заводив з нею довгі розмови за вечерею, і делікатність заважала Саші одразу ж піти. Її чекали підручники, багато непрочитаних розділів та недописаних рефератів, на межі ночі й ранку її чекала пробіжка, принизливий похід у кущі й дзенькіт грошей об раковину. А Валентин докладно розпитував про її життя, про плани на майбутнє, докопувався, чого ж вона так хоче стати філологом, і чи не думала вона про літературні переклади з англійської, і що в деяких комерційних вузах є навіть стипендії й усякі стимулюючі програми для відмінників. Саша приймала ці розмови, як риб’ячий жир з ложечки, потім ішла у свою кімнату й сиділа там за письмовим столом, бездумно водячи ручкою по аркушу зошита.

Валентин займався медичною технікою, чи то розробляв, чи то тестував, чи то продавав, а може, все разом. З його докладних розповідей про себе Саша не запам’ятовувала майже нічого. У нього були діти, чи то два хлопчики, чи то хлопчик і дівчинка, про них він говорив багато й охоче, підкреслював, що їх любить. Саша, дивуючись про себе з такого лицемірства, несла в кімнату чашку з охололим чаєм і сідала гортати програму для вступників у вузи. Злипалися очі. Глибокої зими, у темні-темні дні Саша жорстоко страждала від недосипу.

* * *

На початку лютого сталася відлига, а потім – за одну ніч – усе знову підморозило. Саша вийшла на пробіжку, повністю виконала ритуал і, вертаючись додому, біля самого під’їзду послизнулася, впала й зламала руку.

Сиділа, терплячи біль, поки не прокинулася мама. Побачивши Сашине передпліччя, перелякалася й стала дзвонити в «швидку». Вийшов Валентин, викликався їхати разом з Сашею, супився, співчував, казав якісь дурниці, типу: «Терпи, козаче, отаманом будеш», і від його примовок Саші було встократ гірше. «Швидка», не довго думаючи, відвезла її в лікарняний травмопункт, де старий хірург, сірий од безсонної ночі та тютюнового диму, мовчки закатав Сашу в гіпс.

– Як груші, – сказав медсестрі. – Падають і падають. Сьогодні буде в нас урожай… А ти, – кивнув Саші, – підеш у районну поліклініку. І не переживай: з усяким буває. На молодих гоїться, як на собаках.

Валентин відвіз Сашу додому на таксі. Біль майже вщух. Валентин міркував, як вдало вийшло, що постраждала ліва рука, отже, Саша спокійно може ходити до школи й на курси, писати свої конспекти, з правою ж рукою все гаразд! Саші здалося, що голова в неї перестала бути круглою, вона перетворилася на аеродинамічну трубу і Валентинові слова, втягнені в одне вухо, зі свистом і ревом вилітають з другого.

Дзвонила з роботи мама, хвилювалася, питала, як справи. Саша заспокоїла її мертвим голосом, пішла до себе й лягла, не знімаючи светра, на диван.

Як тепер бути з одягом? Надворі мінус десять… Як натягати рукав на гіпс? Як самій одягатися й роздягатися?

Три будильники стояли в ряд. Два цокали, один моргав електронним табло. Щодня, щодня, а Саші в гіпсі ходити півтора місяця…

«…Люди падають, ламають кістки, гинуть під колесами…» Але ж Саша чесно виконувала всі умови! Чому ж з нею все-таки це сталося?

Не переживай, сказав старий хірург. З усяким буває. Справді, якби Саші було років сімдесят – тоді біда. А так – незручність, неприємність, погано, але не трагічно…

Погано, але не трагічно. Якби з Валентином не стався серцевий напад на пляжі – як будувалися б їхні з мамою стосунки? Чи ніяк?

Саша пробралася на кухню. Накрапала собі маминої валер’янки, випила залпом – яка гидота! – і, забившись під ковдру, заснула.

* * *

Двадцять дев’ять по четвертій її підкинуло, наче трампліном. Саша сіла, зі сну нічого не тямлячи, спробувала випростати руку й сіпнулася од несподіваного болю.

Згадала все. Труснула головою; виходить, вона проспала майже добу?!

У роті було сухо. Саша встала, напилася води з чайника, абияк натягла спортивні штани, влізла в чоботи. Сунула праву руку в рукав, крекчучи, накинула куртку на ліве плече. З лижною шапочкою в руках вийшла з дому.

Небо знов очистилося. Горіли зірки. Лід у дворі був подекуди сколотий, подекуди рясно посипаний піском і сіллю. Гіпс на руці остигав – незвичне, неприємне відчуття. До п’ятої години лишалося всього кілька хвилин, Саша йшла дедалі швидше. Спустилася в підземний перехід, тримаючись здоровою рукою за поручень. У напівтемній трубі відлунювали від стін її квапливі кроки. Рахунок ішов уже на секунди.

Перед входом у парк горів ліхтар. І стояв, опершись на стовп, чоловік.

Саша пройшла мимо, цілеспрямована, як куля. І тільки опинившись на засніженій доріжці, здригнулася й озирнулася.

Світло ліхтаря віддзеркалювалося в скельцях димчастих окулярів. Дві палаючі жовті цятки.

– Іди додому, – сказав чоловік під ліхтарем. – Відпочивай. Від сьогодні можеш уже не бігати.

* * *

У березні зняли гіпс. Мама припустила, що тепер, нарешті, Сашині нерви повернуться до рівноваги і її «вибрики» припиняться.

Їй напрочуд важко далася відмова від ранкових пробіжок. Здавалося, життя втратило сенс. Валентинова присутність дратувала дедалі більше. Якось він навіть пішов жити в готель, і мама не розмовляла з Сашею кілька днів. Залишившись геть одна, Саша блукала вулицями, занедбавши і школу, й курси. Репетиторка зрештою відмовилася з нею займатися.

Валентин умовляв маму потерпіти. Запевняв, що причина в переломі, в анальгетиках, які Саша пила чи не жменями. Він був по-своєму правий.

І мама теж мала рацію. Скинувши гіпс, знову відчувши руку, Саша заспокоїлася майже зразу. Ланцюг життя повернувся на звичні шестерні, і вони закрутилися, відраховуючи дні. Ранок. Школа. Курси. Уроки. Вечір. Ніч…

Набір однакових днів. Устояний ритм. Саша навчилася не здригатися від пішоходів у темних окулярах: настала весна, і таких людей ставало на вулицях дедалі більше. У школі збирали гроші на випускний вечір, довго сперечалися на батьківських зборах і трохи не посварилися: хтось, як Сашина мама, пропонував святкувати скромно, хтось хотів обов’язково дорогі подарунки всім учителям і круїз на пароплаві по річці…

Саша написала пробний твір на курсах і була розчарована своєю четвіркою.

– Не берися за вільну тему, – напучувала викладачка. – Бери стандартне й розкривай, як учили. Вільні теми – для геніїв або для двієчників, не наступай двічі на ті самі граблі!

Саша слухала, кивала й знала, що рано чи пізно чоловік у темних окулярах з’явиться знову. І знову чогось зажадає, і Саша не зможе відмовитися.

Чи якось спробувати? Ану ж Валентинів серцевий напад – випадковість?!

Щоразу, подумавши так, Саша лякливо озиралася. Вона знала, що не зможе збунтуватися. Не буде навіть пробувати. Надто страшно.

* * *

До медалі вона трохи недотягла. Розчарування майже не було: вона давно знала, що так і буде. Випускний пройшов повз неї: Саша засинала посеред загальних веселощів і була дуже рада, що принаймні круїзу не замовили.

Ваня Білокінь танцював з Ірою з паралельного класу. Саші було майже байдуже. Кінь одержав медаль і на момент випуску був уже студентом мехмату.

А Саша подалася здавати документи на філологію. Сама. Мама хотіла піти з нею, та Саша відбрикалася.

Зацвітала липа. Накрапав дощик. Саша йшла і всміхалася. Цього року моря не бачити, як своїх вух, ну то й нехай. Якщо не вступить з першого разу… неприємно про це думати, та мало що… Влаштується де-небудь секретаркою. Хоч на тій же кафедрі. Попрацює, познайомиться з людьми… Вирветься з цього проклятого кола – конспект, уроки, конспект…

– Сашо!

Вона озирнулася, все ще всміхаючись. Чоловік у темних окулярах сидів на лаві, повз яку вона щойно пройшла й уваги не звернула. Ніби віддзеркалюючи її усмішку, він розтяг губи й припрошуючи поплескав по лаві коло себе.

Саша підійшла й сіла. Поклала сумку на коліна.

– Як рука? – недбало спитав її співрозмовник.

– Добре.

У мокрій липі над їхніми головами поралися горобці. Оглушливо цвірінькали.

– Скільки в тебе монет?

– Чотириста сімдесят дві, – відповіла вона не замислюючись.

– Ти набрала прохідний бал.

– Я поки що не складала ніяких іспитів…

– Складала-складала, – він знов усміхнувся. – На.

І простяг їй рудуватий папірець, надрукований типографським способом. Сашині ім’я та прізвище були вибиті на друкарській машинці.

«Поздоровляємо! Самовій Олександро, Вас зараховано на перший курс Інституту Спеціальних Технологій м. Торпи. Початок занять – першого вересня». І нижче, дрібним шрифтом: «З приводу поселення в гуртожиток звертатися…»

Саша відвела очі від папірця. Втупилася в чоловіка, що сидів поруч на лаві. Хвилини дві нічого не могла сказати.

– Що це?

– Це інститут, де ти вчитимешся. Дуже гарний інститут.

– Я не розумію, – сказала Саша. – Я в університет… я…

Чоловік, що сидів поруч, раптом зняв окуляри.

Саша чекала чого завгодно. Що в нього взагалі немає очей. Що очі намальовані на блідих злиплих повіках. Що очі зашиті дратвою, що очниці порожні…

Очі були. Карі. Спокійні. На перший погляд, зовсім звичайні.

– Мене звати Фарит, – сказав він неголосно. – Фарит Кострицький. Якщо тобі цікаво.

– Цікаво, – сказала Саша після паузи. – Ви б… відпустили мене, Фарите, га?

Він похитав головою:

– Сашо, за результатами попередніх тестів тебе прийняли в пристойний інститут, попереду в тебе ціле літо вільне. Гуляй. Купайся. Набирайся сили перед навчанням. До тридцять першого серпня купиш квиток до міста Торпи. Можеш приїхати за кілька днів, оселитися в гуртожитку, освоїтися…

– А як я все це поясню мамі?! – аж скрикнула Саша. Жінка, що проходила мимо, здивовано повернула голову.

– Як-небудь поясниш, – сказав Фарит. – Придумай. Бо може статися й так, що пояснювати буде нікому. Свобода – що хочу, те роблю…

Він знову надів окуляри. Саша вчепилася в лаву; спокійне лице співрозмовника розпливлося в неї перед очима.

– А я вас… – почала вона дзвенячим голосом. – Ви… нічого не можете! Нічого. Я у вас не вірю. Я вас… Я хочу, щоб це був сон!

Нічого не сталося. Визирнуло сонце й відбилося в калюжах. Саша хотіла ще щось сказати – та замість цього розридалася від жаху, безпорадності й сорому.

– Тихо, – сказав Фарит. – Тихо… Я ж сказав: нічого нездійсненного, жахливого, неможливого я від тебе не вимагатиму. Ніколи.

Саша ридала. Сльози крапали на рудуватий папірець, надрукований типографським способом.

– Ну що ти за людина, – втомлено сказав Фарит. – Потрібен тобі той університет? Ні. Абсолютно не потрібен. Добре тобі жити у двокімнатній малометражці з молодятами? У новому статусі пасербиці? Ні, Сашо. Але ти все одно йдеш по второваній доріжці? Нічого не хочеш міняти?

– З нею буде все… добре?! – крізь сльози викрикнула Саша.

– Авжеж. Вона буде здорова й навіть щаслива. Бо ти розумна дівчинка й зробиш усе, як я тобі сказав… Не питай, що буде, якщо не зробиш.

Він легко підвівся.

– Гроші збережи, привези з собою. Адреса інституту є на папірці. Постарайся не загубити… Сашо, ти мене чуєш?

Вона сиділа, затуливши лице долонями.

– Усе буде добре, – сказав чоловік, що назвався Фаритом Кострицьким. – Можеш складати іспити в університет, будь ласка. Не хочеш гуляти літо – як знаєш. Умова одна: до першого вересня ти повинна бути в Торпі. Тебе поселять у гуртожитку. Нададуть безкоштовне харчування. Дадуть стипендію – невелику, але на пиріжки вистачить. І перестань рюмсати. Соромно за тебе, чесне слово.

* * *

Саша сиділа на лаві, поки остаточно не висохли сльози й не вирівнялося дихання. Дощ перестав – і знову пішов. Краплі пробилися крізь листя липи. Саша розкрила парасольку.

Вона не спитала, яких таких спеціальних технологій навчають в інституті міста Торпи. Чесно кажучи, це її анітрохи не цікавило. Їй було сімнадцять років, більшу частину їх прожито даремно, а вже минулий рік – то й поготів. Конспекти, підручники… заради чого?

У неї не було друзів. Мама свою любов перемкнула на Валентина – як перемикають залізничні стрілки. І не було до кого йти, не було кому пожалітися на чоловіка в темних окулярах, що назвався Фаритом Кострицьким.

Вона підвелася. Дощ давно перестав, вийшло сонце, але Саша йшла під парасолькою, не помічаючи здивованих поглядів. Піднялася на високий ґанок універу, вистояла чергу з таких самих, як вона, абітурієнтів, здала секретарці заяву, атестат, медичну довідку. Усе, як належить. Як і збиралася.

Після цього повернулася додому. Склала стосиком усі книжки й загальні зошити. Помилувалася. Запхнула якнайдалі в стіл.

Потім знову вийняла. Ну що робити, якщо це – оце! – становило її життя впродовж багатьох місяців? Чоловік, що назвався Фаритом Кострицьким, має рацію: вона не зможе зіскочити з уторованої доріжки. Вона сидітиме і займатиметься, уже знаючи, що все даремно, але в глибині душі сподіваючись, що це знадобиться, можливо, при вивченні «спеціальних технологій»…

Вона знайшла перелік вузів – довідник для абітурієнтів. Прогортала від початку до кінця. Ні міста Торпи, ні Інституту спеціальних технологій не знайшла.

Не здивувалася.

* * *

Усе своє свідоме життя Саша була старанною ученицею. Складати іспити абияк виявилося не так просто.

Навколо всі хвилювалися. Розпихали по кишенях шпаргалки. Чиїсь матері пили валідол. У величезних лунких приміщеннях літав пил, пахло старою бібліотекою, а надворі була спека, пекло. Саші було байдуже. Вона почувалася скляною й байдужою, як новорічна ялинкова кулька.

Твір написала легко. На усній історії трохи не згоріла з сорому: переплутала дати, одне питання взагалі геть забула. Одержала чотири. Вийшовши з аудиторії, оточена пітною юрбою, здивовано спитала себе: що я тут роблю? Чому мене досі хвилює Куликовська битва?!

Мама насамперед поцікавилася оцінкою й, почувши правду, страшенно розчарувалася.

– Як – чотири?! Та це ж історія… усна… А як же курси? Ти ж цілий рік ходила…

– Без хабара туди нема чого й потикатися, – глибокодумно зауважив Валентин.

Мамині очі раптом стали злими:

– Без хабара… Та вона за ці дні й книжки не розкривала! Наче їй усе одно! Гуляла десь з ранку до вечора… На пляж ходила? Без хабара і я вступала, і ти вступав, причому з першого разу!

– Були інші часи, – філософськи зауважив Валентин. – А тепер…

– У крайньому разі, – сказала Саша зненацька для себе, – піду й вступлю десь-інде.

– Себто як?!

– У світі багато хороших інститутів, – кинула Саша й швиденько вийшла до себе в кімнату.

Мамин і Валентинів голоси ще довго не стихали. Сперечалися.

* * *

Авжеж, вона пролетіла. Ніхто й не сумнівався. Вивісили списки, Саша зі своїми балами опинилася під рискою.

Мама до такого повороту подій була готова. Заздалегідь було ясно, що високих балів Саша не набере, і відмінний атестат їй мало чим допоможе.

– Ти слушно казав, – зі стриманою гіркотою сказала мама Валентинові. – Хоч скільки репетиторові не плати… Треба було комусь дати на лапу. Це я винна. Треба було… Часи інші…

– То що їй – в армію йти? – з награною веселістю відгукнувся той. – Вона ж не хлопчик. Попрацює рік, сьорбне дорослого життя…

Саша роззявила рота. Набрала побільше повітря…

І нічого не сказала. Вирішила перечекати ще кілька днів.

Був серпень. Спека змінилася дощами. Мама взяла на роботі коротку відпустку: вони з Валентином збиралися, нарешті, одружитися.

– Скромно, – говорила мама, зачісуючись перед дзеркалом, поблискуючи очима. – Розпишемось і поїдемо на кілька днів на базу відпочинку… Ми там були, Сашо, пам’ятаєш, там такі дерев’яні будиночки й зовсім поруч річка, ліс…

– Дощі, – сказала Саша.

– Ну, не назавжди. Зрештою, там і в дощ добре. Там є такі навіси… Під ними можна палити багаття, смажити шашлики…

– Мамо, – сказала Саша, ніби стрибаючи в крижану воду. – Я вступила в інститут. В Інститут спеціальних технологій міста… міста Торпи.

Мама обернулася. Дві шпильки стирчали у неї з рота, мов тоненькі вампірячі ікла.

– Я вже вступила, – повторила Саша. – Раз із універом так вийшло… Ну, я провчуся в Торпі рік. А потім, можливо, переведусь.

Про переведення вона вигадала щойно, дивлячись у почорнілі, округлені мамині очі.

– Якого міста? – мама виплюнула шпильки.

– Торпа.

– Де це?

– Недалеко, – збрехала Саша. – Там гуртожиток надають безкоштовно. І ще стипендія.

– Інститут… чого?

– Спеціальних технологій.

– Яких технологій! Ти ж гуманітарій!

– Спеціальних… Мамо, ну це ж нормальний, пристойний виш. Не столичний, так. Провінційний. Але там…

Саша затнулася. Мама дивилася на неї, як могла б дивитися мураха на охоплений полум’ям мурашник.

– Сашо, скажи, що ти пожартувала.

Саша вийняла з кишені рудуватий папірець, надрукований типографським способом, колись покороблений од дощів та сліз, але ретельно випрасуваний праскою. Мама пробігла його очима. Подивилася знову на Сашу.

– Послухай, тут дата – червень… Звідки він у тебе?

– Одержала по пошті.

– Коли?

Саша затримала подих. Брехати мамі отак в очі – справа нелегка, без звички не вдається.

– Кілька днів тому.

– Сашо, ти брешеш!

– Мамо, це справжній документ! Я вступила! В інститут! І я там навчатимуся! – у Саші тремтів голос. – Так треба, розумієш?

– Розумію, – мама обіперлася об край стола. – Я розумію. Ти ревнуєш. Ти – доросла дівчина – поводишся, як… як розпещена, погана дитина. Відколи… Не можеш мені пробачити, так? Не можеш пробачити і влаштовуєш демонстрації?

– Ні! – Саша захлинулася. – Він тут ні при чому! Це просто… Ну… так вийшло, що я зробила. Я поїду до Торпи, і…

– Нікуди ти не поїдеш, – у маминому голосі хрускав лютневий лід. – Ти навчатимешся в нормальних умовах, у нормальному виші. Мені дуже шкода, що я виховала егоїстку, але більше ніякого екстриму я не допущу. Дякую за приємну розмову.

І вона знову відвернулася до дзеркала.

* * *

Через два дні холодних, скутих стосунків мама прийшла додому незвично весела, з рожевими «яблучками» на щоках. Виявилося, що в університеті відкрито добір на вечірнє відділення, і Сашу з її балами, можливо, візьмуть.

– А працюватимеш у нас на фірмі, – говорила мама, спритно розставляючи тарілки, розкладаючи картоплю з м’ясом. – Я домовилась. Удень працюватимеш, увечері пари. Потім можна буде перевестися на денне. Напевно, можна. На другому курсі чи на третьому…

Саша мовчала.

– Завтра вранці треба буде підійти на кафедру. Кімната тридцять друга. Ти чуєш?

– Я поїду до Торпи, – промовила Саша ледь чутно. Над столом зависла мертва тиша.

– Сашо, – докірливо сказав Валентин. – Ну навіщо ти так?

Рятуючись, Саша встала з-за стола. Залишивши незайманою свою порцію, пішла в кімнату, залізла під ковдру й вдала, що спить. Мама й Валентин говорили голосно, крізь стіни й крізь ковдру до Саші долинали уривки фраз.

– Заспокойся, – говорив Валентин. – Та заспокойся ти! Самостійність…

– Вона неповнолітня!

– Вони дорослішають… їм хочеться… зрештою, це ж не край світу…

Голоси поступово стихали – напруга спадала. Саша заплющила очі. Все складається якнайкраще: мамі й Валентину зручно буде залишитись у квартирі вдвох. Зараз вони поговорять-поговорять, та й відпустять Сашу до невідомої Торпи, де її чекає казна-що…

Її роздирало надвоє. Якщо мама погодиться легко – Саша образиться навіки. Якщо ж мама стане стіною… а так воно, схоже, й буде…

Ні, не буде. Ось уже на кухні сміються. Домовилися. П’ють чай. Вирішили: у дівчинки своя доля, вона самостійна, нехай їде хоч до чорта в зуби! Задоволені. Ось ми які прогресивні. А що? Безліч школярів отак їдуть з дому через літо після випуску. Назустріч дорослому життю… В гуртожиток…

Саша стягла з лиця ковдру. За вікном, за щільно запнутими шторами, досі було світло. Восьма година. Пів на дев’яту. Серпень. До початку занять лишилося три тижні.

У двері Сашиної кімнати неголосно стукнули.

– Це я, – сказав Валентин. – Поговоримо?

* * *

Вони знайшли місто Торпу в атласі автомобільних доріг. Прозорий кружечок на карті, саме в тому місці, де аркуш потерся на згині.

– Місто, – гмикнув Валентин. – Скоріше, селище міського типу. Ну який там може бути інститут?

Саша показала йому рудий папірець. Він довго його розглядав, крутив у руках, супився.

– Ти що, подавала туди документи?

– Ні… Тобто так.

– Але ж твої документи лежали в університеті!

– Туди можна копії… Крім того, в універ мене все одно не взяли.

– Інститут спеціальних технологій, – знову прочитав Валентин. – Що це за технології? Спеціальність твоя майбутня як називається?

– Спеціальний технолог, – сказала Саша.

Валентин насупився:

– Ти що, знущаєшся?

– Ні, – Саші було дуже ніяково. – Спеціальність там обирають на третьому курсі. Або на четвертому. Я точно не знаю.

– Не знаєш, а готова їхати?

– Якщо мені не сподобається, я повернуся, – сказала Саша зовсім тихо. – Чесне слово. Якщо виявиться, що це поганий інститут – я приїду назад. Тільки скажіть мамі, нехай вона не хвилюється. Мені треба туди поїхати. Дуже треба. Річ не в тому, що… зовсім не в цьому. Мені просто треба.

Вона повторювала те саме то так, то сяк, а Валентин сидів перед нею, стривожений, незвично розгублений, і вперше в житті Саші раптом здалося, що він їй не чужий.

* * *

– Вставайте, дівчино. Торпа через півгодини.

– Га? – Саша підскочила й стукнулася головою об багажну полицю.

Ціла ніч минула в напівдрімоті, заснути їй удалося зовсім недавно. Вагон був старий, добряче трусило, десь на столі дзенькала ложка в порожній склянці. Пропливали тіні й вогні, пронизували наскрізь плацкартний простір, де стікали потом гарячі напівголі тіла. Звисали з полиць ріжки простирадл. Хтось хропів, хтось вовтузився з поліетиленовою торбинкою, а Саша лежала на спині, на верхній полиці, і вмовляла себе: через тиждень повернусь. Умова – бути до початку занять. Про те, щоб дожити в цій Торпі до випуску, розмови не було.

Валентин хотів їхати з нею. Наполягав. Сам купив два квитки в залізничній касі, собі й Саші. Він збирався перевірити акредитацію вишу, умови в гуртожитку, одне слово, дізнатися й розвідати все, і Саша в глибині душі була йому вдячна. До того ж, темний чоловік, що назвався Фаритом Кострицьким, не вимагав, щоб Саша заявилася до Торпи сама.

Напередодні від’їзду Валентинові подзвонили з Харкова – його син від першого шлюбу потрапив під машину і, хоч легко відбувся, присутність Валентина з його знайомствами у світі медицини була необхідна. Валентин, забувши про Сашині проблеми, гайнув до Харкова. Перед відходом поїзда Саші довелося здавати його квиток, та ще й переконувати маму, що вона й одна впорається.

Мама її проводжала. Довго стояла коло вагона, дивилася крізь скло, махала рукою, давала поради. Саша мріяла, щоб поїзд скоріше рушив. Та коли тепловоз уперше смикнувся – в неї душа шугнула в п’яти, вона готова була вистрибнути у вікно, до мами в обійми.

Вона вперше їхала в поїзді сама. Раз у раз дивилася на багажну полицю, де лежала її валіза. Намацувала мішечок з монетами на дні сумки. Перевіряла документи у внутрішній кишені – паспорт, атестат, медичну довідку, довідку про зарахування і ще якісь папери, усе це в щільному поліетиленовому пакеті. Їй було нестерпно самотньо, весь час згадувалось, як у такому самому вагоні вони їхали з мамою на море, за вікном цвіли маки, і було гарно, спокійно, затишно…

Вона плакала, приховуючи сльози від попутників. І страшенно карталася за те, що тоді, в курортному селищі, піддалася на вмовляння людини в чорних окулярах. Один, найперший раз, піддалася. Нехай був би вічний кошмар, нехай би вона прокидалася й прокидалася на розкладачці в найманій квартирці, але поруч була б мама. І море. Якщо життя людини складається з половини літнього дня двадцять четвертого липня – це все одно гарне життя. Принаймні в ньому нема ні золотих монет, ні Валентина, ні довгої дороги до Торпи.

Сіло за вікнами сонце. Попутники вечеряли, хрумкаючи малосольними огірками, обгризаючи курячі ніжки, очищаючи від шкаралупи матово-білі варені яйця. Саша вийняла бутерброди, приготовлені мамою, і знов трохи не розридалася – у поліетиленовому пакеті був схований шматочок дому. Так нічого й не з’ївши, сховала вечерю. Випила склянку чаю. І залізла на верхню полицю…

– Дівчино! Ви прокинулися? Торпа, кажу!

– Так… Я зараз.

Була межа між ніччю й ранком. Година четверта, може, пів на п’яту. За багато місяців Саша звикла вставати так рано і знала: ранок приносить полегшення. Зараз, збираючись, взуваючи туфлі, стягуючи з полиці валізу (потихеньку, щоб не розбудити сплячих попутників і все одно зачіпаючи чиїсь звислі руки), вона майже забула про вчорашню тугу. Вітер далеких мандрів, несподівані відкриття – це в подорожі приваблює, ніде правду діти; вона доросла, самостійна людина, що подорожує без супровідників. Подивимося, що воно за Торпа.

Вона витягла валізу в тамбур. Провідниця дрімала на вкритій ковдрою полиці.

– Скільки стоїмо? – запитала Саша.

– У Торпі? Хвилину. У тебе багато речей?

Поїзд пішов повільніше. Брязнули вагони. У темряві серпневого ранку Саша нічого не бачила – тільки проплив у небі синюватий ліхтар.

Поїзд сіпнувся, брязнув і зупинився. Провідниця, позіхаючи, почала колупати ключем у шпарі.

– Я не встигаю! – сказала Саша з жахом. – Будь ласка, скоріше! Провідниця напівголосно вилаялася.

Поїзд знову сіпнувся. Провідниця нарешті відчинила двері. Поїзд повільно рушив; закинувши за спину сумку, волочачи за собою валізу, Саша зсипалася по залізній драбинці, приземлилася на низький перон і встигла побачити, як провідниця, конвульсивно позіхаючи, зачиняє двері вагона.

Усе.

Поїзд набирав швидкості. Саша відтягла валізу далі від краю платформи. Прогримів останній вагон, два вогники на його торці стали стрімко віддалятися й незабаром розтанули в темряві.

Зелений вогонь семафора змінився на червоний. Саша стояла одна на порожній платформі…

Ні, не одна. З напівтемряви вибрела худорлява тінь з великою валізою. Зупинилася поруч.

Хлопець. Сашин ровесник. Блідий, сонний, розпатланий.

– Привіт, – сказав він, помовчавши хвилину. – Це Торпа?

– Привіт, – сказала Саша. – Кажуть, що так.

– Я тут уперше, – сказав хлопець.

– Я теж.

Хлопець помовчав. Потім спитав непевно:

– В інститут?

Саша, що в глибині душі дуже надіялася на це питання, енергійно закивала головою:

– Ага. І ти теж? Спеціальних технологій?

Хлопець усміхнувся з явним полегшенням:

– А що, тут хіба є інший?

– Не знаю, – зізналася Саша. – Ти взагалі тут бачиш якесь місто?

Хлопець роззирнувся, притуливши руки до очей – «біноклем»:

– Офігенно величезний мегаполіс. Вокзалище… А там, бач, якийсь перспективний сарайчик!

Саша розсміялася.

Ситуація перевернулася моментально. Волочачи за собою валізи й змагаючись у дотепності, новоспечені студенти пройшли до «перспективного сарайчика» – він і виявився будівлею вокзалу. Саша в пориві натхнення назвала його «курником після євроремонту». Її новий знайомий оцінив жарт, зайшовшись реготом.

На вокзалі не було ні душі. Каси замкнені. Довгасті мерехтливі лампи висвітлювали порожню буфетну стойку, дерев’яні крісла з подекуди видряпаними непристойностями, автоматичну камеру схову на шість шафок (усі дверцята розчинені). Підлога, досить чиста, була вимощена чорно-білою плиткою.

– Як після атомної війни, – сказала Саша розглядаючись. Серпневі мухи хмарою здійнялися з плафона й наповнили маленький зал оптимістичним гудінням.

– Агов! – крикнув хлопець. – Є тут хто? Дзижчання мух було йому відповіддю.

– Мені тут не подобається, – сказала Саша.

Вони знову вийшли на платформу. Потроху світало. Під єдиним на пероні ліхтарем висіла розмита дощами табличка: розклад руху автобусів «Вокзал – Центр». Якщо розклад не брехав, перший автобус повинен був відправитися в невідомий «Центр» через годину.

– Погуляємо, – рішуче сказав хлопець. – А як пощастить, приватника зловимо. Гроші в мене є.

Його звали Костя. Чи то в Сашиній присутності він гостро почувався чоловіком, чи то характер у нього був особливо енергійний, але він постійно намагався «рулити». Саша не пручалася: Костикова діяльність (і навіть самодіяльність) створювала в неї ілюзію захищеності.

Вони позапихали валізи в камеру схову (шафки працювали без жетонів, на самому тільки коді). Знайшли зручну лавку на пероні й розгорнули запаси провізії. Сашині бутерброди, що так засмутили її ввечері, тепер зникли вмить: вона поділилася з Костиком, він поділився з нею, знайшлася пляшка мінеральної води, Костя відкрив літровий термос, майже наполовину наповнений кавою. У Саші затремтіли ніздрі; сніданок остаточно повернув їй добрий настрій. Повз станцію прокотився товарняк, гуркіт улігся вдалині. Запанувала тиша, яку порушували тільки пташині голоси.

– Через півгодини прийде автобус, – упевнено сказав Костя. – Адреса цієї контори – вулиця Сакко і Ванцетті, дванадцять.

– Ти не знаєш, хто такі Сакко і Ванцетті?

Костя знизав плечима:

– Італійці, мабуть…

Повз станцію, уже в другий бік, прокотився ще один товарняк.

– Скажи, будь ласка, – обережно почала Саша, – а чого це тобі спало на думку вступати на ці… спеціальні технології? Хто тобі подав таку… ідею?

Костя спохмурнів. Глянув на неї з підозрою. Склав у торбинку зім’яті серветки й промаслений папір, вкинув у порожню залізну урну біля лавки.

– Та я просто питаю, – швидко додала Саша. – Якщо не хочеш відповідати – то вибач…

– Мене змусили, – неохоче зізнався Костя.

– Тебе теж?!

Хвилину вони дивились одне на одного. Кожен чекав, що першим заговорить інший.

– Дивно, – сказав нарешті Костя. – Ти ж дівчина. Тобі від армії косити не треба.

– До чого тут армія?

– До того, – жорстко сказав Костя. – Як, по-твоєму, чоловік повинен служити в армії?

– Не знаю, – сказала Саша. – Мабуть, повинен… – І одразу додала про всяк випадок: – А як не хоче, то й не повинен.

Костя зітхнув. Похитав головою.

– Мені рідний батько такий ультиматум виставив… Я ж на юрфак пролетів, як фанера над Парижем. Уже вдруге. Мене восени повинні були призвати. То батько… – Костя замовк. Глянув скоса на Сашу, наче дивуючись, чого це йому заманулося втаємничувати попутницю, з якою не знайомий ще й години, в такі інтимні подробиці.

– Тобто ти не хотів у цей інститут?

Костя знизав плечима:

– Хотів – не хотів… Яка тепер різниця?

Вони замовкли. На пероні, як і раніше, було пустельно, не з’являвся ні обхідник, ні прибиральник, узагалі ніхто. З-за кущів сходило червоне серпневе сонце. Співали пташки. На високих травах, що росли вздовж полотна, випала роса, і кожна краплинка переливалася різнобарвними вогниками.

– А тобі ж в армію не треба, – замислено повторив Костя.

Саша промовчала. Їй дуже не хотілося розповідати історію свого знайомства з Фаритом Кострицьким. Вона сподівалася, що й у Кості сталося щось подібне, а виявилося, все просто: провал іспитів, осінній призов на носі, суворий батько…

– Нам ще не пора? – запитала вона трохи нервово.

Костя подивився на годинник:

– Ну, ходімо… Там, на зупинці автобуса, теж є лавка…

Усупереч Сашиним побоюванням, залізні дверцята шафок відкрилися легко. Костя вивантажив на підлогу обидві валізи. До дна Сашиної приклеївся зім’ятий паперовий листок.

– Сміття якесь, – пробурмотів Костя й двома пальцями відклеїв папірець.

Це була записка – великі букви олівцем можна було прочитати навіть тепер, коли листок добряче пожовк і зашмарувався:

«Тікай зараз».

Підпису не було.

* * *

Через півгодини вони сиділи в маленькому автобусі, який Костя назвав «похоронним». Клятий папірець зіпсував обом настрій, хоч кожен намагався продемонструвати другому цілковиту до нього байдужість.

Саша знала, що не зможе виїхати. Перше вересня – завтра, вона мусить бути на місці. Вимогу Фарита Кострицького вона виконає, а там – як складеться.

Костя мовчав. Від його ініціативності не лишилося й сліду. Автобус під’їхав за п’ять хвилин сьома, за кермом був звичайний міцний дядько-водій у поношеній джинсовій куртці на чорну футболку. Саша й Костя купили квитки й сіли на задньому сидінні. Водій завів мотор, одразу десь узялися бабуся з кошиком, жінка з лопатою, загорненою в мішковину, і два молоді хлопці без ніякого багажу. Саші здалося, що хлопці приглядаються до них з Костею. Вона знову відчула себе самотньою і беззахисною.

Спочатку їхали серед полів, у яких то тут, то там виднілися людські фігурки. Потім в’їхали в Торпу. Це не було селище, яким воно уявлялося Саші: цегляні п’ятиповерхівки впереміш з «приватним сектором». Це було місто, дуже старе й нітрохи не «модернізоване»: важкі кам’яні будинки, іноді з колонами, іноді з ліпниною на фасаді. Криві вулички, іноді залиті асфальтом, але частіше – бруковані чорним камінням. Вікна, закриті зеленими віконницями. Схили черепичних дахів. Пощерблені східці.

– Дивись, – приглушено сказав Костя. – Прямо хоч кіно знімай. Непогане містечко, правда?

Саша мовчала.

Автобус зупинився на маленькій площі, під навісом звичайної зупинки.

– Торпа, – сказав водій. – Приїхали.

Саша дочекалася, поки вийдуть два підозрілі хлопці, і потім уже вибралася слідом за Костею з автобуса. Водій передав їм валізи, сів у своє крісло, газонув – і автобус зник з очей перш, ніж Саша й Костя встигли озирнутися.

Вони знову були самі. І бабуся, і жінка з лопатою, і хлопці десь ділися.

– І в кого тут питати дорогу? – саркастично поцікавився Костя.

– Он покажчик є, – сказала Саша придивившись. – От: «Сакко і Ванцетті, 1,5 км».

* * *

Півтора кілометра шляху вони подолали чи не за півгодини – Костя хекаючи тяг обидві валізи. Сакко і Ванцетті виявилася непомірно довгою вулицею, і починалася зі сто чотирнадцятого будинку – далі нумерація спадала. Тротуари то ставали широчезні, то геть зникали. Вулиця то ширшала, наче річка у повінь, і ставала бульваром, то раптом стискалася й перетворювалася на ущелину.

– Стильне містечко, – бурмотів Костя.

Камінь і облуплена штукатурка. Батоги винограду та плюща розляглися на ринвах. Герань у підвісних вазонах. Саша крутила головою: ось триповерховий особнячок, схожий на замок, із затишними алебастровими химерами. Ось похмура бетонна будівля зі стародавніми промисловими кондиціонерами, повішеними на вікна ззовні. Он дерев’яна руїна, на даху якої встигла випнутися молода берізка.

Під кожним карнизом неодмінно ліпилися ластів’ячі гнізда. Птахи пронизували повітря, накриваючи вулицю рухливою чорною сіткою, виписували петлі, іноді пірнали в розбиті віконця на горищах. У кронах каштанів та лип несамовито цвірінчали горобці.

– Та нормальне начебто місто, – Саша потерла долонею втомлену шию.

Відкривалися магазини. Перед віконцем хлібного стояла маленька статечна черга: три бабусі з кошиками. Коло магазину «Вино – тютюн» курили троє чоловіків у спецівках. На протилежному боці вулиці робітники лагодили дах, натужно обертався блок, майже над головами пішоходів плив чан зі смолою, і линялі прапорці на дроті тріпотіли, відгороджуючи зону, куди в жодному разі не можна заходити…

Під дванадцятим номером виявився великий будинок, багато разів, як видно, перебудований: два поверхи складені з кольорової цегли в стилі «пряниковий будиночок», третій – з білої силікатної без усяких викрутасів, а четвертий поверх узагалі був дерев’яний. До парадного входу вів кам’яний ґанок з пологими, стертими до дір східцями. Височенні чорні двері мали неприступний і строгий вигляд. Ліворуч тьмяно поблискувала табличка: «Міністерство освіти. Інститут спеціальних технологій».

– Прийшли, – сказав Костя, опускаючи валізи на бруківку.

Саша дивилася на двері. Чорний прямокутник з відполірованою мідною ручкою. Чотири східці ведуть нагору.

Костя важко дихав. Він протяг дві величезні валізи вздовж довгої вулиці Сакко і Ванцетті й тепер не міг приховати ні задишки, ні серцебиття, ні поту на лобі. Саші було складніше; вирівнюючи дихання, вона могла заприсягтися, що Костя й вона зараз думають про одне й те саме: ще не пізно звідси змотатися. Поки не ступили через поріг. Таке відчуття, що коли ці двері зачиняться за спиною, дороги назад не буде.

Костя мовчав, не бажаючи здатися в Сашиних очах легкодухим. Що я тут роблю, панічно подумала Саша. Чого я не дома… чого йду туди, куди не хочеться йти, наче покірна вівця, наче собака на повідку?!

Костя оглянувся.

– Чи нема тут якоїсь забігайлівки, – сказав ніби про себе. – Щоб хоч кави випити… А то в роті пересохло… Дивись, кафе!

Справді, прямо навпроти інституту був вхід у напівпідвал, над яким висіла дерев’яна дошка: «Тістечка, кава, чай». На тротуарі стояв самотній стіл з розкритою над ним смугастою пляжною парасолькою.

Саша зітхнула й знов перевела погляд на будівлю інституту. Вікна – маленькі на перших двох поверхах, широкі на третьому, тьмяні на четвертому – дивилися на студентів фасетковим поглядом.

– Ходімо, – хрипко сказала Саша. – Не стирчати ж тут з валізами цілий день.

* * *

У величезному напівтемному холі нікого не було. Скляна будочка вахтера стояла порожня. Праворуч і ліворуч тяглися сходи, а спереду під стовпом світла, що лилося звідкілясь згори, височіла кінна статуя небаченого розміру.

– Жеребець, – сказав Костя зі здавленим хихиканням.

Саша, мов заворожена, підійшла ближче. Кінь справді був «жеребець»; черево й ноги були виліплені з анатомічною точністю. Колосальні бронзові копита зневажали гранітний постамент. Згори звисали величезні чоботи в стременах. Лице вершника роздивитися було неможливо – воно губилося вгорі і, хоч як Саша намагалася вибрати кут зору, бачила тільки величезне задерте підборіддя й випнутий борлак.

– Першокурсники?

Голос прокотився луною по пустельному холу. Саша й Костя обернулися; невисока вахтерка в ситцевому платті стояла коло вхідних дверей, її товстий палець з цукерково-рожевим нігтем велів обом підійти.

– Вам у деканат. За сходами по коридору прямо, побачите самі, там на дверях написано. Валізи залишіть. Ніхто їх тут не візьме.

* * *

У довгому коридорі пахло пилом і свіжим вапном. Тяглися двері – наче в школі, тільки вищі й, мабуть, значиміші. Напис «Деканат» у скляній рамці не давав жодного шансу заблукати.

Саша зайшла й замружилася.

У кімнаті було дуже світло – знадвору крізь вікна вривалося сонце. Прямо перед Сашею виявився дерев’яний бар’єрчик з дверцятами. По той бік бар’єрчика сиділи дві дами – товста й тонка, обидві в білих блузах, з однаково непроникними виразами таких різних облич.

– Першокурсники? – запитала товста. – Давайте документи.

Саша завовтузилася із застібкою внутрішньої кишені – для певності там була ще й шпилька.

– Давайте-давайте, – поквапила товста жінка. – Здавайте, юначе, якщо готові.

Костя ступив до бар’єра перший. Жінка відклала його атестат, розгорнула паспорт, звірилася з довгим списком на столі.

– Поздоровляю, вас зараховано на перший курс, – повідомила буденно. – Розпишіться отут. Ось вам ордер на поселення, ось талони в їдальню – безкоштовні обіди. Підручники вам видасть викладач. Погуляйте поки що в коридорі, поки я дівчину оформлю…

Худа жінка не промовила й слова. Через плече колеги зиркнула в список; прискаливши око, дуже уважно подивилася на Костю. Під цим поглядом він і вийшов, стискаючи в руках сірий конверт з печаткою.

Саша підійшла до бар’єра. Від часу на ньому стерлася фарба, кожне деревне волокно виступало рельєфно. Саша не витримала – і провела по прожилках долонею.

– Як вас звуть? – спитала Товста, чомусь не кваплячись розкривати Сашин паспорт.

– Самовій Олександра.

– Самовій, – палець з довгим нігтем побіг за списком. – Самовій…

– Фаритова дівчинка, – собі під ніс промовила Худа. Саша здригнулася, від її руху ляснули дерев’яні дверцята бар’єра.

– Кострицький – ваш куратор? – запитала Товста, не дивлячись на Сашу.

– Ну…

– Обережно з ним, – сказала Товста. – Він хороший чоловік, але жорсткий. Оце ваш ордер на поселення, талони в їдальню. Монети у вас з собою? Тут записано – чотириста сімдесят дві?

Саша знову полізла в сумку. Комбінація цієї звичайної кімнати й звичайної, здавалося б, канцелярської процедури із золотими монетами невідомої вартості, що з’явилися на світ у приступі блювоти, змусила її на хвилину втратити чуття реальності. Навіть сонце за вікном здалося несправжнім.

Жінка прийняла в неї з рук важку поліетиленову торбинку. Поклала кудись під стіл: дзенькнуло золото.

– Усе, – сказала Товста. – Ідіть, поселяйтеся, завтра о дев’ятій ранку всі першокурсники збираються в актовому залі, від входу прямо, повз статую, там маленькі сходи, побачите. Агов, хто там далі, заходьте!

– А де гуртожиток? – отямившись, запитала Саша.

* * *

Гуртожиток містився в глибині двору, потрапити в нього можна було або з будівлі інституту, або з вулиці Сакко і Ванцетті по тісному, темному й смердючому провулку. Саша, оцінивши провулок здалеку, вирішила після настання темряви й носа туди не потикати.

Зовні гуртожиток нагадував облуплений, бувалий у бувальцях барак. Вхідні двері виявилися замкненими. Костя постукав зігнутим пальцем, потім кулаком, потім обережно гупнув ногою.

– Дивно, – сказала Саша. – Сплять вони чи що? Котра година?

Костя обернувся, щоб їй відповісти, у цю мить двері скрипнули й відчинилися. Костя відступив, ледь не гепнувшись з порога.

У дверях стояв високий, баскетбольного зросту хлопець з чорною пов’язкою через праве око. Був він болісно худий і якийсь перекошений, наче одну половину тіла в нього скорчила постійна судома. Його єдине око, блакитне, подивилося на Костю й переметнулося на Сашу Саша позадкувала.

– Першокурсники? – спитав хлопець сиплим, наче зірваним голосом. – Поселятися? Ордери є? Заходьте…

Хлопець зник у темряві, залишивши відчинені двері. Саша й Костя перезирнулися.

– Ми теж такі будемо? – з перебільшеною покірністю поцікавився Костя. Саша промовчала: жарт здався їй невдалим.

Вони зайшли. Зсередини барак був трохи веселіший, ніж ззовні: коричнева лінолеумна підлога, стіни, пофарбовані синьою фарбою до рівня очей і потиньковані вище, сходи з залізним поруччям. Звідкись виривалися струмені пари і чувся шум води в душі.

– Сюди, – одноокий хлопець вигулькнув за канцелярським столом, над яким висів фанерний щит з багатьма ключами. – Ти, дівчинко, підеш у кімнату двадцять першу, це другий поверх. А ти, хлопчику, у сьому, це по коридору праворуч. Від двадцять першої ключ ось. А у сьомій живуть два другокурсники, вони вже приїхали.

– Ви тут працюєте? – нерішуче спитала Саша.

– Підміняю. А так учуся на третьому курсі. І звати мене Вітя.

Хлопець підморгнув єдиним оком і засміявся. Половина лиця лишалася при цьому нерухомою, тільки куточок рота поїхав кудись униз. Дивитися на цей сміх було так моторошно, що Саша трохи не розридалася.

Підхопивши валізу, не відчуваючи її ваги, вона майнула нагору по сходах. Там був такий самісінький коридор, тьмяно блищав лінолеум, на білих дверях, пофарбованих олійною фарбою, темніли номерки. Саша дійшла до номера «двадцять один», тремтячою рукою запхнула ключа у дверну шпарину і, після хвилини гарячкових зусиль, одімкнула.

Три панцирні ліжка під смугастими матрацами. Три письмові столи, три тумбочки. Дверцята вбудованої в стіну шафи. Велике вікно, відчинена кватирка, пилюка на підвіконні. Саша затягла всередину валізу, сіла на найближче ліжко й розридалася.

Хвилин п’ять вона оплакувала своє життя й свою біду, коли в коридорі пролунали кроки. Саша ледве встигла витерти сльози: у двері постукали й одразу, не чекаючи відповіді, зайшли дві дівчини – Саша бачила їх мигцем, у коридорі, по дорозі з деканату в гуртожиток. Обом було років по сімнадцять: одна білявка в блакитному джинсовому костюмчику, друга – русява, кругла, у спідниці до колін і трикотажній кофті.

– Привіт, – пробасила русява.

– Привіт, – сказала блондинка й одразу спитала, побачивши Сашині червоні очі: – Ти чого?

– Та так, – Саша відвернулася. – За домом скучила.

– Ага, – білявка розгублено роззирнулася. – Зрозуміло…

– А по-моєму, так навіть добре, – сказала русява, підтягуючи свої речі до ліжка коло вікна. – Вільне життя, ніхто не стоїть над душею. Роби, що хочеш.

Саша подумала, що робити, що хоче, вона не зможе, мабуть, до самої смерті. А навпаки, робитиме те, чого смертельно не хоче. Дивитися в очі Кострицького, сховані за чорними окулярами, і виконувати, виконувати будь-які його примхи під страхом розправи…

Уголос вона нічого не сказала. Та й голос не дуже її слухався.

Білявка мигцем глянула на неї.

– Я тут не житиму, – сказала задумливо. – Найму, мабуть, квартиру десь поблизу. Вам же краще – місця буде більше.

Саша промовчала. Русява знизала плечима: діло, мовляв, хазяйське.

– Я Ліза, – сказала білявка, звертаючись до Саші. – А це Оксана.

– Олександра, – сказала Саша хрипко. – Самовій Саша.

– Ми, значить, на одному курсі? – Ліза не зводила з неї блакитних оцінюючих очей.

– Значить.

– А пилюки ж тут, – пробурчала Оксана, водячи пухким пальцем по столах та підвіконню. – А по постіль куди йти, хтось знає? Комендантка тут як, нормальна?

Ліза перестала дивитися на Сашу Пройшлася по кімнаті, торкнула дверцята шафи, дверцята хрипко завищали.

– Давайте за знайомство, – запропонувала Оксана. І одразу, не чекаючи згоди, стала виставляти з сумки на тумбочку банки, лотки й пакети. Вийняла пластиковий посуд, спритно відокремила від гофрованої труби три білі стаканчики; притримуючи рукою, хлюпнула в кожний з каламутної пластикової пляшки.

– Беріть, дівки. По-сусідськи. Пригощайтеся: ковбаска домашня, огірочки. Хлібець, ну, те, що лишилося.

– З ранку? – уточнила Ліза.

– Та ми ж потроху, що нам, – Оксана підхопила величезний шмат ковбаси. – Щоб добре вчилося, щоб весело жилося. Поїхали!

Саша взяла стаканчик, на дні якого хлюпала прозора рідина. Пахло дріжджами.

– Що це?

– Самогон, – Оксана всміхалася аж до вух. – Давай, цок-цок!

Вона стукнула своїм стаканчиком по Лізиному, потім по Сашиному, перекинула, витріщила очі й узялася закусювати ковбасою. Ліза тільки трошки сьорбнула зі свого стаканчика. Саша хотіла було відмовитись, а потім подумала: чого це раптом? І, затамувавши дух, випила неприємну рідину, наче мікстуру.

Більшої гидоти вона ніколи в житті не пила. Ті спиртні напої, які траплялося досі куштувати, – шампанське на Новий рік і на день народження, сухе червоне вино – мали смак і приємно пахли. Самогон став їй у горлі, не даючи дихати.

– Закусюй! – крикнула Оксана. – Огірочка візьми!

Саша, не витираючи набіглих сліз, кинулася гризти огірок, і жирну ковбасу, і чорний хліб з кмином. Захотілося пити, але води ні в кого не було. Діловита Оксана заявила, що тут має бути кухня, а на кухні чайник, і що зараз вона все розвідає. За нею зачинилися двері.

Саша перевела дух. Кімната гойдалася перед очима, і було не те щоб добре – але було відчутно легше, і захотілося поговорити.

Захотілося спитати Лізу, як та потрапила в Інститут спеціальних технологій. І чи не було в її житті Фарита Кострицького. І що вона думає робити далі. Дуже хотілося розповісти про свій страх і про монети, про Валентина з його передінфарктним станом, про маму, про записку, випадково знайдену в камері схову. І Саша вже роззявила рота – та раптом замовкла.

Вона подумала: ану ж Ліза, на відміну від неї, не божевільна? Вступила в інститут, як усі вступають, знає, чого хоче. Або втекла від осоружної сім’ї. Чи рятується від скандалу. Чи ще щось, буденне, людське, а тут Саша зі своєю маячнею.

З другого боку, монети…

– З тебе тут… грошей… ніхто не брав? – спитала Саша уривчасто.

– Хабарів тут не беруть, – неуважно сказала Ліза. – А якщо ти про ті монети… То я їх ще раніше здала своєму кураторові. Якщо ти про це…

Відчинилися двері, увірвалася Оксана з гарячим чайником в одній руці і з пачкою чаю в другій.

– Дівки, там нормальна кухня, навіть посуд є! Тут будемо пити чай чи туди підемо?

– Я чаю не хочу, – Ліза встала. – Піду пройдуся… Не забудьте, що о другій у нас обід. По талонах.

* * *

Ліза повернулася, коли Саша з Оксаною закінчували прибирання: залишалося тільки помити підлогу й винести сміття. Спочатку Саша, посоловіла від самогону, не хотіла ні у що таке втягуватись, але Оксана виявилася настирною: що їм, у свинарнику жити? Треба спершу навести лад, а потім уже відпочивати. Вона примовляла й термосила; Саша виявила себе з ганчіркою в руці на підвіконні, потім у черзі по постіль у комірчині кастелянші – першокурсники прибували й прибували, нервові, налякані чи, навпаки, веселі й галасливі. Саша безупинно знайомилася з новими співучнями, їхні імена миттю вилітали у неї з голови. З’явився й пропав Костя – блідий, скуйовджений, з очманілими очима. Саша притягла на другий поверх три комплекти сіруватої, пропахлої пральнею білизни, за цей час Оксана встигла протерти шафу зсередини, столи, підвіконня й навіть ніжки ліжок.

Повернулася Ліза. Переступила через гору сміття коло порога, зітхнула, пройшла до свого ліжка, де височів на матраці стосик білизни.

– Нагулялася? – весело спитала Оксана.

Ліза мовчки лягла на смугастий матрац і відвернулася лицем до стіни.

* * *

Студентська їдальня містилася в підвалі – на нижньому, підземному поверсі самого інституту. До початку занять – до першого вересня – працював тільки буфет, але й у буфеті давали по талонах прозорий бульйон у блискучих емальованих мисках, з круглими тефтельками на дні, та вермішель з куркою. Компот можна було брати в необмежених кількостях – хоч по три чи чотири склянки.

– Добре годують, – сказала Оксана.

Саша помітила в буфеті Костю. Попутник сидів над тарілкою, наїжачений, кришив хліб у бульйон і дивився крізь людей, нікого не помічаючи.

Саша підійшла з твердим наміром: не зрадіє – негайно йти.

Костя зрадів. Значно більше, ніж припускала Саша. Відсунув стільця, пропонуючи їй сідати поруч. Запропонував склянку компоту. Саша не відмовилася.

– Як ти, влаштувалася? – і відразу, без переходу: – Слухай, вони божевільні.

– Хто?

– Та ті пацани, з якими мене поселили, другокурсники. Один заїкається так, що очі на лоба вилазять, і весь час хихикає. А другий застряє.

– Як?

– Ну, потягнеться рукою, щоб книжку з полиці дістати, і раптом застрягне, наче… начебто заіржавів. Стоїть у дурній позі, тягнеться, смикається… навіть, здається, скрипить… потім його ніби попускає, він дістає книжку й читає, наче нічого й не було. І весь час перезираються в мене за спиною… Переморгуються… Моторошні такі. І я мушу спати з ними в одній кімнаті?!

Костя затнувся. До нього раптом дійшло, що він виливає душу – жаліється! – дівчині, з якою вперше зустрівся сьогодні вранці. Ймовірно, відповідно до Костикового внутрішньому кодексу, така поведінка не була гідна чоловіка; він зніяковів, спохмурнів і втупився поглядом у тарілку.

– А я в одній кімнаті з першокурсницями, – сказала Саша. – Наче нормальні дівчата. Більш-менш.

Костя підвів очі:

– Ти подивись. Тут же весь другий курс… і третій… каліки якісь. Он… дивись!

Саша обернулася. По проходу між столиками юрбою йшли третьокурсники, очолювані однооким Вітею. Довгий, худий і кривенький Вітя припадав на ліву ногу так, що тарілки в нього на таці підстрибували, погрожуючи перекинутися. За Вітею, прямуючи до далеких порожніх столиків, крокував плечистий хлопець у яскраво-червоній футболці й линялих джинсах, усміхався й раз у раз налітав на стільці, наче сліпий. Стільці гуркотіли, іноді падали, хлопець не звертав уваги і йшов далі. Поруч, занурена в себе, брела дівчина на височенних каблучиськах. Дивилася в підлогу так, наче бачила на гладенькому лінолеумі щось, недоступне іншим. Коли-не-коли прицільно вдаряла каблуком, ніби забивала цвях, на секунду завмирала, із зусиллям піднімала ногу (тоді здавалося, що каблук устромився в підлогу до самої підошви) і, погойдуючись, ішла далі.

– Паноптикум, – ледь чутно сказав Костя. – Де вони таких беруть?

Саша мигцем на нього глянула.

– Першокурсники наче нормальні, – повторила сухо.

– А, – Костя побовтав ложкою в остиглому бульйоні. – Так. Я вже пообідав… Ходімо?

* * *

На пошті пахло сургучем, і молода матуся з коляскою відправляла кудись велику, всю перев’язану шпагатом посилку. Поштарка була одна на всіх, тому Саша спершу дочекалася, поки обслужать матусю, а потім замовила у літньої жіночки з фіолетовим волоссям міжміську розмову. Зайшла в лунку кабінку, із завмиранням серця вислухала довгі гудки в слухавці й підстрибнула з радості, коли на тому кінці дроту відгукнулася мама:

– Алло!

Мама кричала в слухавку, мабуть, їй було погано чути. Саша теж кричала:

– Ма! Це я! Усе добре! Влаштувалася! Тут дають обіди! Завтра перший день занять! Як у тебе?

Вона це вигукнула, наче кричалку на параді, і вислухала відповідну мамину тираду: все добре, Валентин дзвонив з Харкова, усі здорові…

– Я дзвонитиму з пошти! Ну, бувай!

Серед карток на стойці Саша вибрала одну – «На згадку з прадавньої Торпи». На картинці було зображено площу з фонтаном, у якому плавали лебеді. Саша купила листівку й конверт, написала адресу, кинула у величезну синю скриньку з поштовим символом на кришці. Конверт глухо стукнув об бляшане дно.

Від пошти до гуртожитку було п’ятнадцять хвилин ходу. Погода зіпсувалася, накрапав дощ. Втягнувши голову в плечі, Саша разом з поривом вітру вибігла на бетонний ґанок і смикнула на себе скрипучі двері гуртожитку.

По коридору першого поверху йшов, оддаляючись од Саші, незнайомий хлопець. Зробивши крок чи два, раптом завмирав у русі, наче стоп-кадр. Стояв так кілька секунд, потім, з відчутним зусиллям зрушивши з місця, продовжував свою ходу. Повернувся, тицьнувся в стіну поряд з дверима. Відійшов. З другої спроби вхопився за ручку, потяг двері на себе…

Саша кинулася нагору по сходах.

Ліза й Оксана курили, сидячи на ліжках. Вікно було відчинене навстіж, дим не хотів витягуватися, зате вривався холодний вітер, пересипаний, мов бісером, краплями дощу.

– Ви б, може, в туалеті курили? – розгублено спитала Саша.

Крижане мовчання було їй відповіддю.

* * *

– Вітаю вас, першокурсники.

Актовий зал виявився великим запилюженим приміщенням. Зайняті були тільки три чи чотири останні ряди. Темні штори, що прикривали вікна, пропускали рівно половину необхідного світла; за сценою білів екран. Наче в сільському клубі, подумала Саша.

– За шкільною звичкою забиваємося на гальорку? – чоловік, що зійшов на невисоку сцену, окинув їх поглядом. – Не вийде… – І додав, не підвищуючи голосу: – Дайте світло.

Люстра під стелею спалахнула, і в напівтемному залі одразу стало світло, як в оперному театрі під час антракту.

– Пересідаємо в перші ряди, – сказав чоловік на сцені. – Швидко, швидко.

Першокурсники заворушилися, заперезиралися, потім неохоче потяглися ближче до сцени. Саша й Костя приткнулися в другому ряду скраю, тому всі, хто пробивалися до середини ряду, спотикались об їхні ноги.

Чоловік на сцені чекав. Він не був схожий на викладача вишу, якими Саша їх уявляла: замість костюма на ньому були джинси та смугастий светр, світле пряме волосся зібране в «хвіст», на носі окуляри – довгі й вузькі, мов леза, вони були сконструйовані, здається, спеціально для того, щоб зручніше було дивитися поверх скелець.

– Мене звуть Олег Борисович. Олег Борисович Кравець. Юначе в п’ятому ряду… так, ви. Не соромтеся, сідайте ближче. Нас не так багато, місця є. Поздоровляю вас, дівчата й хлопці, зі значною подією у вашому житті: вступом на перший курс Інституту спеціальних технологій міста Торпи. Вас чекає цікаве життя й напружена робота… Дівчино, – його палець указав на Лізу, яка нахилилася, щоб сказати щось Оксані. – Коли я говорю, всі інші мовчать. Запам’ятайте на майбутнє.

Ліза поперхнулась. У залі стало тихо. Кравець пройшовся по сцені, заклавши руки за спину. Його погляд перебирався з лиця на лице поволі, наче промінь ліхтарика в темряві.

– Отже, ви студенти. На честь цієї вашої посвяти зараз буде виконано студентський гімн – якщо хто знає слова, підспівуйте.

У динаміках гримнув урочистий акорд. Кравець жестом велів усім устати. Невидимий хор заспівав з належною врочистістю:

– Gaudeamus igitur,

Juvenes dum sumus!

Post jucundam juventutem,

Post molestam senectutem

Nos habebit humus!

Саша швидко оглянула зал. Підспівував мало хто. Ліза стояла, міцно стиснувши губи. Оксана вслухалася, намагаючись розібрати слова: схоже, з латиною в неї було туго. Саша цей текст учила, вивчала на курсах, і перекладені слова такої, здалось би, жвавої пісні ніколи не викликали в неї особливого ентузіазму: «Після приємної юності, після тяжкої старості нас забере земля…» Гарний початок!

– Vita nostra brevis est,

Brevi fnietur;

Venit mors velo citer,

Rarit nos atrociter,

Nemini parcetur!

Цей куплет вона не любила особливо: у ньому всім обіцялася швидка смерть, яка не щадить нікого. Vita nostra… «Життя ми проживаємо коротке, примарні межі…» Можливо, середньовічним студентам було до лампи, похмуро думала Саша. Може, якби я зараз слухала «Ґаудеамус» удома, в нашому універі, то мені теж би було до лампи, і я б ні про що таке не думала. Але я в Торпі.

– Vivat Academia,

Vivant professores!

Vivat membrum quodlibet,

Vivat membra quaelibet

Semper sint in fore!

Пісня відзвучала. Студенти сіли, наче після хвилини мовчання. Кравець зупинився на самому краю сцени, нависаючи над першими рядами, вдивляючись в обличчя. Саша піймала на собі його погляд – і знітилась.

– А зараз ми разом подивимося короткий фільм – презентацію нашого інституту. Прошу всіх бути дуже уважними, не розмовляти й не заважати сусідам. Давайте ролик.

Світло погасло. Темні штори на вікнах сіпнулися й зійшлися щільніше. На екрані в глибині сцени виник світлий прямокутник, і Саша згадала кіножурнали з раннього дитинства: у чорно-білому зображенні, що з’явилося на екрані, було щось глибоко архаїчне.

– Ласкаво просимо до прадавнього міста Торпа, – сказав глибокий дикторський голос. – Вас вітає Інститут спеціальних технологій!

З темряви виплив і яскраво спалахнув логотип – округлий знак, точно такий самий, як на аверсі золотої монети. Саша заклякла.

За минулу ніч вона встигла передумати про все. То шепотіла, заплющивши очі: «Хочу, щоб це був сон!» То лежала, втупившись у стелю. То цілком серйозно вірила, що потрапила в секретну лабораторію, де на молодих хлопцях і дівчатах ставлять експерименти і вони перетворюються на калік. То раптом заспокоювалася, починала бачити у своєму становищі переваги: а ну ж її навчать чогось дивовижного, а ну ж Фарит Кострицький – інопланетянин, і їй пощастить побачити інші планети…

Уночі гуртожиток не спав: десь шуміли, співали під гітару, десь гримів магнітофон. Раз ураз хтось із тупотом пробігав по коридору – туди, назад. Хтось когось гукав з вікна. Хтось безупинно сміявся. Очманівши з безсоння, Саша нарешті провалилася в безпам’ятство, і снилося їй якесь марення. А о пів на сьому ранку Оксана почала шелестіти поліетиленовими торбинками, ширячи навколо запах солоних огірків. Од цього шелесту й од цього запаху Саша прокинулася й більше не змогла склепити очей…

Тепер вона дивилася на екран. Фільм був стародавній, старший за саму Сашу, від дикторського голосу в динаміках закладало вуха, але нічого нового чи хоч би конкретного Саша, хоч як намагалася, так і не почула. Торпа – старовинне прекрасне місто. Традиції вищої освіти. Молодь, що вступає в життя, і так далі, і таке інше. Змінювали один одного чорно-білі кадри: вулиці Торпи – і справді мальовничі. Фонтан з лебедями. Фасад інституту, фасад гуртожитку, скляний купол над кінною статуєю. Диктор проголошував про те, як правильно обраний інститут визначає працевлаштування та кар’єру, та про молодих фахівців, що випускаються щорічно, та про побутові умови в гуртожитку, про славні традиції – слова були знайомі й аморфні, їх можна було переставляти так і сяк. Саша й кліпнути не встигла, як ролик закінчився, екран погас, і знову ввімкнулося світло.

Першокурсники мружилися, переглядалися, знизували плечима. Кравець широкими кроками перетнув сцену, зупинився на краю, заклавши руки за спину і промовив:

– Урочисту частину будемо вважати закінченою, приступаємо до роботи. Цього року на перший курс зараховано тридцять дев’ять студентів, з них буде сформовано дві групи. Група «А», умовно кажучи, і група «Б». Як у школі. Зрозуміло?

Першокурсники мовчали.

– Попрошу вийти на сцену підопічних Лілії Попової та Фарита Кострицького.

Саша нервово видихнула й лишилася сидіти. По скрипучих східцях на сцену піднялася Ліза, нервово обсмикнула дуже коротку спідницю, стала скраю. Поряд з нею прилаштувався високий хлопець, якого Саша бачила мигцем у буфеті. Хтось вибирався з середини ряду і, проходячи повз Сашу, знову спіткнувся об її ноги.

– Підемо? – тихо спитав Костя.

Саша встала.

Сцена була широка, дев’ятнадцять душ могли б розтягтися від краю до краю, тримаючись за руки. Але всі стояли купкою, тісно, наче норовили сховатися одне в одного за спиною.

– Перед вами група «А» першого курсу, – Кравець широким жестом указав на сцену. – Прошу шанувати.

У залі хтось кілька разів ляснув у долоні.

– Розклад буде вивішено на стенді одразу після першої пари. Група «Б», що сидить у залі, зараз іде на фізкультуру, спортзал на третьому поверсі, початок заняття через п’ять хвилин. Друга пара у вас – спеціальність, потім ми з вами зустрінемося знову й поговоримо докладніше. У групи «А» спеціальність на першій парі, аудиторія номер один. Зараз організовано вирушаємо на лекцію. Залишилося чотири хвилини, запізнення в нас не вітаються.

Кравець зійшов по скрипучих східцях і покинув зал через бічні двері. Ліза відійшла вглиб сцени й ще раз обсмикнула міні-спідницю. Сашу вразило, які в неї довгі ноги.

– Сашо!

Саша озирнулася. Оксана, у тій самій трикотажній кофті, махала їй рукою з середніх рядів.

– У різних групах будемо. Жаль, правда?

– Зараз на фізкультуру… – пробурмотів хтось.

– У мене й кросівок немає… Тільки капці…

Група «Б» потихеньку витягалася із залу. Саша обернулася до Кості.

– Хто така ця Лілія Попова? – запитала пошепки.

Костя хитнув головою:

– Гадки не маю.

– Як? – здивувалася Саша. – Ти ж… Як ти взагалі сюди потрапив, ти ж казав, що тебе батько…

– Батько, – Костя кивнув. – Фарит Кострицький – мій батько. А що?

* * *

Аудиторія номер один була на першому поверсі і вхід у неї був з холу з кінною статуєю. Знадвору било сонце, скляний купол сяяв, мов лінза прожектора. Світло обмивало боки коня й вершника, скочувалося, ніби вода з тюленя. На підлозі лежали чіткі тіні величезних ніг у стременах.

– Чого ти не казав, що він твій батько?

– Хіба я знав, що ти його теж знаєш? Я думав…

– Якщо він… якщо ти його син, то як же… як він міг запхнути тебе в цю діру?!

– Хіба я знаю? Я його не бачив багато років… Вони з матір’ю розлучилися, коли… ну, не має значення… Він з’явився й поставив умову, ну і…

– А він точно твій батько?

– Очевидно, так, якщо мене звати Кострицький Костянтин Фаритович!

– Чорт, – сказала вражена Саша.

Група «А» струмочком влилася в невелику аудиторію, схожу на шкільний клас. Коричнева дошка з ганчіркою та крейдою на поличці посилювала подібність. Ледве встигли розсістися, прилаштувати на підлозі сумки, як у коридорі деренчливо продзвенів дзвінок, і одночасно – секунда в секунду – зайшов Кравець: довгий світлий «хвіст» на спині, окуляри на кінчику носа, пильний погляд поверх вузьких скелець.

Відсунув стільця перед масивним викладацьким столом. Сів. Сплів пальці.

– Ну що ж… ще раз вас вітаю, студенти.

Мертва тиша була йому за відповідь, тільки билася об шибку очманіла муха. Кравець розгорнув тонкий паперовий журнал, пробіг очима список:

– Ґольдман Юлія.

– Є, – почулося з задньої парти.

– Бочкова Ганна.

– Є, – сказала товстенька дівчинка з хворобливо-блідим лицем.

– Бірюков Дмитро.

– Є.

– Ковтун Ігор.

– Є.

– Кострицький Костянтин.

По аудиторії пробіг вітерець. Повернулося багато голів. Костя напружився.

– Тут, – сказав здавленим голосом.

– Коротков Андрій, – незворушно продовжував Кравець.

– Є.

– М’ясковський Денис.

– Тут!

Саша слухала переклик, водячи ручкою по краю паперової сторінки. Дев’ятнадцять душ. У них у класі було майже сорок…

– Павленко Єлизавета.

– Я, – сказала Ліза.

– Самовій Олександра.

– Я, – видихнула Саша.

– Сокирко Євгенія.

– Є, – пробурмотіла маленька, дуже юна на вигляд дівчинка з двома довгими косами на плечах.

– Усі на місці, – задоволено визнав Кравець. – Діставайте зошити, розкривайте на першій сторінці, пишіть згори: Кравець Олег Борисович. Якщо хто не зрозумів, я викладатиму у вас спеціальність.

Першокурсники зашаруділи. У Кості не виявилося зошита. Завбачлива Саша вирвала для нього аркуш.

– На майбутнє: підручники й зошити носити на кожне заняття. З приводу підручників, – Кравець одімкнув дерев’яну шафу в кутку й вийняв стос книжок. – Самовій, роздайте товаришам книжки.

Саша, вірна синдрому відмінниці, встала перш, ніж здивувалася. Учителеві навіть з найкращою пам’яттю треба було кілька днів, щоб запам’ятати імена та прізвища учнів. Кравець запам’ятав усіх з першого разу – або навіщось виділив тільки Сашу?

Вона взяла з його рук важкий стос, що пах старою бібліотекою. Книжки були однакові й не дуже нові. Саша пройшла по аудиторії, викладаючи на кожний стіл по два екземпляри.

На обкладинці був абстрактний візерунок з кольорових кубиків. Чорні букви складались у два слова: «Текстовий модуль». Унизу стояла велика цифра «1».

– Книжки не розгортати, – неголосно сказав Кравець, перш ніж хтось із першокурсників цікавлячись підняв палітурку.

Усі руки відсмикнулися. Знову стало тихо. Саша, поклавши останню пару книжок на їхній з Костею стіл, сіла на своє місце.

– Слухаємо мене, студенти, – так само неголосно продовжував Кравець. – Ви перебуваєте на початку шляху, який вимагатиме від вас усіх ваших сил. Розумових і фізичних. Те, що ми будемо вивчати, до снаги не кожному. Те, що воно робить з людиною, витримує не всякий. Вас ретельно дібрано, у вас є всі дані, щоб пройти цей шлях успішно. Наша наука не терпить малодушності й жорстоко мстить за лінощі, за боягузтво, за найменшу спробу ухилитися від повного оволодіння програмою. Зрозуміло?

Муха, востаннє вдарившись об шибку, замертво впала на підвіконня.

– Кожному, хто старанно вчитиметься і віддаватиме заняттям усі сили, я гарантую: до кінця навчання він буде живий і здоровий. Однак недбалість і байдужість погано закінчуються для наших студентів. Винятково погано. Зрозуміло?

Ліворуч од Саші зметнулася рука.

– Так, Павленко, – сказав Кравець не дивлячись.

Піднялася Ліза, конвульсивним рухом обсмикнула спідницю.

– Розумієте, нас же не питали, коли сюди направляли, – голос її тремтів.

– І що? – Кравець дивився з цікавістю.

– Хіба ви можете вимагати від нас… щоб ми так наполегливо вчилися… якщо ми не хочемо? – Ліза ледве змушувала себе не зірватися на писк.

– Можемо, – легко погодився Кравець. – Коли дитину вчать ходити на горщик, ніхто ж не питає її згоди, правда?

Ліза постояла ще – і сіла. Відповідь Кравця її приголомшила. Саша мовчки перезирнулася з Костею.

– Продовжуємо, – незворушно повідомив Кравець. – Ви – група «А» першого курсу. Я вестиму у вас спеціальність – теоретичні лекції плюс індивідуальні заняття. З кожним новим семестром робота ускладнюватиметься, згодом з’являться інші спеціальні дисципліни. Врахуйте, що фізкультура в нашому виші – профілюючий предмет, з усіма наслідками, що з цього випливають. Окрім того, в першому семестрі вам доведеться вивчати філософію, історію, англійську та математику. У школі більшість із вас навчалися добре, тому простого виконання домашніх завдань з цих предметів буде досить… Чого, на жаль, не можна сказати про спеціальність. Вам буде важко. Особливо спочатку.

– Ви вже нормально нас залякали, – сказав хтось із задніх рядів.

– Руку, Ковтун, спочатку рука, потім ваше міркування. На майбутнє: за порушення дисципліни видаватиметься додаткове завдання зі спеціальності. Ясно?

Тиша.

– Добре. Зі вступною частиною принаймні закінчили. Починаємо заняття. Кострицький, будьте ласкаві – візьміть крейдуй намалюйте на дошці горизонтальну риску.

– Посередині? – вирішив уточнити Костя.

Кравець глянув на нього поверх окулярів. Костя, потупившись, узяв крейдуй старанно провів пряму лінію од краю й до краю дошки.

– Дякую, сідайте. Група, дивимося на дошку. Що це?

– Обрій, – сказала Саша.

– Може бути. Ще?

– Натягнута мотузка, – припустила Ліз а.

– Дохлий черв’як, вид згори! – вирішив пожартувати Ігор Ковтун.

Кравець посміхнувся. Узяв з полиці крейду, намалював метелика у верхній частині дошки. Унизу, під рискою, намалював такого самого, але пунктиром.

– Що це?

– Метелик.

– Махаон.

– Капусниця!

– Проекція, – сказала Саша після коротенької паузи.

Кравець глянув на неї з цікавістю.

– Так. Що таке проекція, Самовій?

– Зображення… чого-небудь на площині. Відбиття. Тінь.

– Вийдіть сюди.

Саша ніяково вибралася з-за стола. Кравець, безцеремонно взявши її за плечі, повернув лицем до групи; Саша встигла побачити здивований погляд Юлі Ґольдман, ледь презирливий – Лізин, зацікавлений – Андрія Короткова; у наступну секунду їй на очі опустилася чорна хустка, і стало темно.

Хтось нервово хихикнув.

– Що ви бачите, Самовій?

– Нічого.

– Зовсім нічого?

Саша помовчала, боячись помилитися.

– Нічого. Темрява.

– Тобто ви сліпа?

– Ні, – ображено сказала Саша. – Просто якщо людині зав’язати очі, вона не бачитиме.

У кімнаті чувся тепер уже відвертий сміх.

– Увага, аудиторія! – сухо сказав Кравець. – Насправді кожен з вас зараз перебуває на місці Самовій. Ви сліпі. Ви витріщаєтеся в темряву.

Смішки стихли.

– Світу, яким ви його бачите, не існує. Яким ви його уявляєте – не існує й близько. Деякі речі здаються вам очевидними, а їх просто нема.

– Вас теж нема? – вирвалося в Саші. – Вас не існує?

Кравець зняв з неї хустку. Під його поглядом вона розгублено закліпала.

– Я існую, – сказав він серйозно. – Але я – зовсім не те, що ви думаєте.

І, залишивши Сашу в стані остовпіння, згорнув хустку грудочкою, недбало кинув на край стола.

– Сідайте, Самовій. Продовжуємо…

Саша підняла руку. Рука здригнулась, але Саша вперто продовжувала її тримати; Кравець утомлено прикрив очі:

– Що ще?

– Я хотіла запитати. Чого ви нас будете вчити? Якої спеціальності? І ким ми будемо, коли закінчимо інститут?

По аудиторії пронісся схвальний шепіт.

– Я збираюся дати вам уявлення про будову світу, – з підкресленою лагідністю в голосі пояснив Кравець. – І, що найважливіше, про ваше – кожного з вас – місце в цьому світі. Більшого поки що не можу вам сказати – ви не зрозумієте. Ще питання є?

Підняла руку дівчинка з кісками – Женя Сокирко:

– Скажіть, будь ласка…

– Так? – у голосі Кравця промайнуло роздратування. Женя здригнулась, але змусила себе продовжувати:

– Якщо я не хочу далі вчитися… Хочу забрати документи. Можна це зробити прямо сьогодні?

В аудиторії знову стало тихо. Костя промовисто глянув на Сашу. У Лізи Павленко загорілись очі.

– Дуже важливо розставити всі крапки над «і», – холодно повідомив Кравець. – Ви пройшли серйозний конкурс і вступили в солідний інститут, який не терпить сумнівів, метань і інших дурниць. Документів забрати не можна. Ви будете вчитися тут – або вас відрахують за неуспішність з одночасним вміщенням у труну. Ваші куратори, Фарит Кострицький та Лілія Попова, залишаються з вами до п’ятого курсу – в їхні обов’язки входить забезпечувати вам стимул для старанного навчання. Я сподіваюся, кожен з вас уже встиг як слід познайомитися зі своїм куратором.

За хвилину перед цим Саші здавалося, що тихіше бути не може, але тепер над столами розляглася просто вбивча тиша. Мертва.

– Розкрили підручники на сторінці три, – буденно сказав Кравець. – Читаємо параграф номер один, повільно, вдумливо й не пропускаючи ні букви. Почали, – він сів за стіл і ще раз обвів аудиторію поглядом.

Саша розгорнула підручник. На внутрішній обкладинці не було ніякого тексту – ні авторів, ні вихідних даних. «Текстовий модуль 1, параграф номер 1». Сторінки пожовкли, куточки їх обтріпалися, шрифт був найзвичайнісінький – як у всіх підручниках…

Саша почала читати.

І спіткнулася на першому ж рядку. Слово за словом, абзац за абзацом – книга складалася з цілковитої абракадабри.

Першою її думкою було: друкарський брак. Вона скосила очі в підручник до Кості, одночасно він зазирнув у її підручник.

– У тебе теж таке?

– Розмови, – неголосно сказав Кравець. – Читаємо. Уважно. Я попереджав, що буде важко.

– Це не по-нашому, – тихо пискнула Аня Бочкова.

– А я не обіцяв, що буде по-нашому. Читайте мовчки, про себе. Час іде.

Саша опустила голову.

Хтось засміявся. Хихикання промайнуло по аудиторії, як епідемія, – від вогнища до вогнища, але Кравець ніяк не відреагував. Сміх затих сам собою. Саша продиралася крізь довгі, безглузді комбінації букв, і в неї волосся ставало дибки. Їй здавалося, що хтось услід за нею повторює ці звуки в темній кімнаті з дзеркалами замість стін, і кожне слово, відбившись по багато разів, набуває сенсу, але до цієї миті Саша вже заходить на два абзаци вперед, і сенс одлітає од неї, наче дим од швидкого паровоза…

Коли параграф – досить короткий – закінчився, вона була мокра з голови до п’ят. Насилу перевела дух. П’ять абзаців аж наприкінці було виділено червоним.

З коридора продзвенів дзвінок.

– Завдання додому, – сказав Кравець. – Параграф прочитати тричі від початку до кінця. Те, що надруковане червоним, вивчити напам’ять. Назубок. Визубрити. Завтра в нас на третій парі індивідуальні заняття, список складе Кострицький.

– Чому я? – зметнувся Костя.

– Тому що ти староста, – сухо сказав Кравець. – Усі вільні. Йдіть на фізкультуру.

* * *

Група «А», незвичайно мовчазна, зупинилася в холі, коло початку широких сходів. Згори, весело перемовляючись, спускалися студенти з групи «Б» – видно, фізкультура пішла їм на користь. Спереду йшла Оксана, і розпашілі її щоки горіли в напівтемряві, наче два кавунові зрізи.

– Чого це ви такі прибиті? – побачивши паралельну групу, Оксана стишила крок.

– Скоро довідаєшся, – похмуро відгукнулася Ліза.

– Ну що, ходімо на фізкультуру… – нерішуче запропонував Костя. – Не стояти ж тут до ночі…

– Старосто, – сказала Ліза з незрозумілою інтонацією. – Твоє прізвище Кострицький?

– Так, і що?

– Ким тобі доводиться Фарит… вибач, не знаю по батькові?

Костя стис кулаки:

– Батьком! Ну то й що? Ну то й що?!

– Відчепися від нього, він ні в чому не винний, – тихо сказала Саша. – Він у тій самій дірі, що й ми… його теж сюди загнали.

Ліза круто розвернулася й перша подалася нагору по сходах. Її коротка спідниця щільно облягала дупку, миготіли довгі засмаглі ноги.

– Гм, – задумливо сказав Андрій Коротков, високий плечистий хлопець, старший за багатьох – мабуть, потрапив у інститут уже після армії.

Саша, не дивлячись більше ні на кого, побрела вслід за Лізою – на третій поверх, до дверей зі скромним написом «Спортзал».

* * *

Фізкультурник виявився сліпучим чорноволосим красенем років двадцяти п’яти. Тоненька жовта майка облягала могутні м’язи грудей і спини, голі плечі й руки роздувалися біцепсами й трицепсами. Вишикувавши групу «в шеренгу по одному», Дмитро Дмитрович – так його звали – щиро виклав усю свою історію: займався боротьбою, перемагав і мав успіхи, зазнав травми, довелося покинути великий спорт і піти на тренерську роботу, а оскільки досвіду немає – дуже до речі трапилося викладання в провінційному інституті. Розповідаючи, фізкультурник сором’язливо всміхався; Саша зрозуміла, чому така весела була група «Б», особливо дівчата. ДеДе – а звати його інакше було просто неможливо – нагадував тигреня-підлітка, могутнє, щире, і думка про те, що фізкультура на першому курсі за розкладом – чотири рази на тиждень, замість законної відрази тепер викликала захват. ДеДе нагадав, що на кожне заняття необхідно приходити в спортивній формі і взутті, пообіцяв вести секції – боротьби для хлопців і настільного тенісу для всіх. Юля Ґольдман, метка й весела, одразу обурилася дискримінацією: чому, запитала вона, боротьба тільки для хлопців? Дівчата що, не мають права боротися? ДеДе, на радість присутнім, почервонів і пообіцяв «щось придумати». І для розминки запропонував поки що роззутися й пограти в баскетбол, розбившись на три команди.

Підлогу в залі зовсім недавно покрили товстим шаром фарби. Яскраво-зелені, яскраво-жовті поля, товсті білі лінії, удари апельсинового баскетбольного м’яча, запах гуми й поту – Саша бігала від кільця до кільця, скоріше, зображаючи активність, ніж насправді намагаючись вплинути на хід гри. Те, що зараз відбувалося, було нормальним, радісним, соковитим окрайцем життя, і важко було повірити, що півгодини тому вона читала параграф номер один, корячись бажанню садиста-викладача в довгастих окулярах на кінчику носа.

Тут з них знущаються. Змушують читати й зубрити дурниці, нісенітниці. Те саме, що чистити забруковану площу зубною щіткою… Або сортувати зерна, які знову будуть перемішані, і знову, і знову, а робота важка, зернятка маленькі… І – безглузда робота. Покарання. Знущання.

Тільки кому це треба? Кому потрібний Інститут спеціальних технологій з усім його штатом, їдальнею, деканатом, гуртожитком? Що це, гніздо садизму?

Костя передав їй м’яча над головою Юлі, Саша вловила, повела, петляючи, кинула в кільце – але Ліза в останню мить сильно вдарила її по руці. М’яч стукнувся об край щита й од скочив у руки комусь із суперників, і знову – тук-тук-тук – перемістився на протилежний кінець залу, і Ліза побігла за ним, обсмикуючи міні-спідницю, в якій, чесно кажучи, в баскетбол грати небажано…

Сашина команда програла.

* * *

– Я не можу це запам’ятати! Не можу!

Підручник полетів у куток, ударився об дверцята шафи, гримнувся на підлогу й залишився лежати, розкинувши жовтуваті сторінки. Оксана гатила кулаками по письмовому столу так, що підстрибувала настільна лампа:

– Не можу! Не буду це вчити! Вони над нами знущаються!

– Я теж так думаю, – Ліза курила, сидячи на підвіконні, майонезна баночка перед нею була повна недопалків зі слідами помади.

– А що буде, якщо ми не вивчимо? – спитала Саша.

Усі три замовкли. Питання, яке їх мучило цілий день, нарешті прозвучало вголос.

Був вечір. За вікном сідало сонце. Десь бриньчали на гітарі. Позаду був перший день навчання: спеціальність, фізкультура, філософія та світова історія. Третя й четверта пара не принесли сюрпризів. Саша записала в загальному зошиті, що таке основне питання філософії і чому матеріалізм відрізняється від ідеалізму, зробила нотатки про стоянки первісних людей та їхній уклад і одержала на руки два найзвичайнісінькі підручники. Обід, щедрий і смачний, було з’їдено в могильному мовчанні. Перший курс повернувся в гуртожиток, сів за підручники, і дуже скоро виявилося, що завдання, дане Кравцем, нездійсненне в принципі.

Прочитати цю нісенітницю, змушуючи себе на кожному кроці, ще можна було. Але вивчити відзначені червоним абзаци – ніяк. Відмовлявся працювати мозок, і перед очима від утоми пливли плями. Перша не витримала Оксана, її підручник рвонув у політ через усю кімнату.

– Я не можу це вчити! – Оксана схлипувала. – Хай він мене хоч ріже!

Ліза хотіла щось сказати, але в цю мить у двері постукали.

– Зайдіть, – сказала Саша.

Зайшов Костя. Зачинив за собою двері.

– Привіт. Я тут… У сенсі розкладу на завтра. У сенсі, індивідуальні на третій парі й на четвертій.

– Староста, – сказала Ліза з винятковим презирством.

– Він що, сам напросився? – огризнулася Саша.

– Враховуючи, чий він син…

– А яка різниця, чий я син! – раптом закричав Костя, розбризкуючи слину з рота. – Яка різниця? Я питав у тебе, хто твій батько? Я тебе взагалі зачіпав?

І, грюкнувши дверима, вискочив у коридор, а Саша за ним.

– Костику! Стривай! Не звертай уваги! Та стривай же!

Не знижуючи швидкості, Костя влетів у відчинені двері чоловічого туалету. Саша загальмувала. Подумавши, сіла на підвіконня.

По коридору йшов, обережно ступаючи, третьокурсник. Повільно повертав голову, наче шия в нього була залізна, заіржавіла. Іноді завмирав, ніби прислухався до чогось, і навіть очі його переставали рухатися, уп’явшись в одну точку. Потім він рушав знову, і так, крок за кроком, наближався до Саші на підвіконні.

Незважаючи на по-літньому теплий і сонячний день, він був у вовняних рукавичках. Лоб його закривала широка плетена пов’язка – чи то для краси, чи то засіб од головного болю.

– Привіт.

Саша не очікувала, що він заговорить, і відповіла автоматично:

– Привіт.

– Перший курс? Кошмари? Істерики?

Саша облизала губи.

– Ну, загалом, так…

– Зрозуміло, – сказав третьокурсник. – Ти в школі була відмінниця?

– А що? – запитала Саша насупившись.

Хлопець ступнув до неї. Зупинився, погойдуючись, потім зненацька легко підстрибнув і сів поруч на підвіконня.

– Тобі треба підстригтися. Зробити каре. І помаду яскравішу.

– А тобі яке діло? – образилася Саша.

– Я твій старший товариш, можу давати поради, – хлопець усміхнувся. – Валера, – і простяг руку в рукавичці.

Саші довелося себе присилувати, щоб простягти руку у відповідь і торкнутися чорної зваляної вовни:

– Олександра…

Вона перевела подих і раптом заговорила, понизивши голос, дуже швидко:

– Валера, скажи, поясни, ти вже повинен знати: чого нас тут учать?!

– Пояснити – значить спростити, – повідомив хлопець після паузи.

Саша зіскочила з підвіконня.

– Бувай.

– Чекай! – у Валериному голосі було щось таке, що змусило її зупинитися. – Я не… викаблучуюсь. Виламуюся. Приколююся. Насміхаюся. Випендрююся. Зубоскалю. Підколупую. Я…

Він замовк здивовано й навіть розгублено – наче його власні слова були тарганами, що розбігалися від яскравого світла.

– Розумієш, це справді важко пояснити. Перший семестр найважчий. Просто витримай, і все. Далі буде легше з кожним роком.

– А в мене є вибір? – гірко спитала Саша.

Валера, усе ще сидячи на підвіконні, знизав плечима.

– Слухай, – сказала Саша сухо, – будь ласка, заглянь у туалет і скажи хлопцеві… першокурсникові… що я його чекаю. І нехай він перестане ховатися.

* * *

О пів на першу ночі Саша здалася. Закрила книжку, впустила її під ліжко. Заплющила очі й одразу ж заснула.

Прокинулася від запаху тютюнового диму. Ліза курила, сидячи коло вікна, Оксани в кімнаті не було.

– Фу! – Саша відмахнулася від густої хмари, що зависла прямо в неї перед лицем. – Кури в туалеті, чуєш?

– Ще що? – спокійно запитала Ліза.

Саша насилу встала. До початку першої пари залишалося півгодини, у коридорі бігали, тупали, репетували й сміялися.

Вона помилася в огорнутій туманом душовій, гидливо переступаючи босими ступнями на дерев’яних, розбухлих од води трапиках. Щоб висушити волосся, часу вже не було. У кухні юрмилося хтозна-скільки людей, і всі галасували, бряжчали й дзенькали посудом, чекали своєї черги до електричного чайника. Саша зазирнула – та й пішла. Натягла джинси й сорочку, риссю подалася через двір до будинку інституту, до чорного ходу.

Група «А» перебувала в сум’ятті. Хто бравірував, хто балансував на краю істерики, хто намагався довчити безглуздий текст, тягаючи за собою проклятий «Текстовий модуль» з абстрактним візерунком на потертій палітурці. «Визубрити», як велів Кравець, не зміг ніхто: текст не надавався до запам’ятовування.

– Ну то й нехай, – басив Андрій Коротков, котрий з першого дня приміряв на себе роль всезагального старшого брата. – Що він нам зробить?

Ліза, схудла, змарніла, дивилася на нього примружившись, мов крізь тютюновий дим. Саша намагалася триматися від Лізи оддалік.

На першій парі була математика, якої Саша не любила й якої щиро надіялася позбутися хоч би в інституті; та де там: стандартний підручник, курс повторення, тригонометрія, побудова трикутників…

Саша піймала себе на жадібній цікавості до напівзабутих шкільних тем. Підручник був логічний, він був послідовний, кожне завдання мало сенс. Тонка книжка, надрукована на поганому папері, раптом спровокувала приступ ностальгії; Саша поклала її в сумку з теплим, майже ніжним почуттям.

На другій парі була англійська. Пара проходила в першій аудиторії, це приміщення – навіть дошка, на якій англійка жваво виписувала граматичні конструкції, – багатьом навіяло неприємні спогади. Слухаючи звичні діалоги про погоду, про Лондон та про свійських тварин, Саша дивилась, як Костя перечитує безглуздий параграф з «Текстового модуля». Безнадійно хитає головою.

Англійська Саші теж сподобалася – і викладачка, іронічна дама з високою зачіскою. І підручник. І те, що доводилося робити на занятті: мова була логічна. Зусилля зрозумілі. Навіть зубріння, запам’ятовування слів, наприклад, мало сенс.

Настала обідня перерва.

На загальному стенді з розкладом Костя приколов окремий список – індивідуальні заняття зі спеціальності. Саша знайшла себе під номером «один», її час починався одразу після дзвінка на третю пару.

– Навіщо ти мене поставив першою?

– А тобі що, не подобається?

– Заспокойся, – сказала Саша примирливо. – Я просто питаю, без підтекстів.

– Я подумав, що тобі краще відстрілятися зразу, – сказав Костя помовчавши. – До того ж, ти цей ідіотський текст знаєш краще за всіх.

– Чого ти так вирішив?!

– Ну, якщо не хочеш, то я замість тебе піду!

Продзвенів дзвінок.

* * *

За деканатом, у закутку, містилася аудиторія тридцять вісім. Чому цій кімнаті дістався такий номер – Саша зрозуміти не намагалася. Постукала у двері й зайшла. Аудиторія була крихітна, без вікон, і в ній стояв тільки стіл та кілька стільців. Зі стелі на дуже довгому шнурі звисала гола лампочка. Від її пронизливого світла Саша замружилася.

– Самовій, ви спізнилися на дві хвилини.

– Я… не могла знайти тридцять восьму аудиторію. Я думала, на третьому поверсі…

– Мені це нецікаво.

Саша стояла коло дверей, не знаючи, що робити й куди йти. Кравець поманив її пальцем. Вона підійшла; Кравець, у тому самому смугастому светрі, сидів за канцелярським столом і уважно її розглядав. Під цим поглядом – поверх окулярів – Саші стало ще незатишніше.

– Ось як ми загрузли, – сказав Кравець чи то Саші, чи собі. – По вуха. Кисіль… Ідіть-но сюди.

Він підвівся, скрипнувши стільцем, і миттю виявився поруч. Дуже близько. Саша відчула запах його одеколону – і встигла здивуватися. Вона чомусь не думала, що така людина, як Кравець, може користуватися парфумерією.

Згори, майже над самою головою, горіла лампочка. На лінолеумній підлозі лежали круглі чорні тіні. Проекції. Тіні…

– Я слухаю. Розповідайте напам’ять те, що вивчили.

Саша почала, плутаючись, затинаючись, точно знаючи, що не дійде й до кінця першого абзацу. А що буде далі – після першого десятка рядків – страшно уявити, там чорна яма, абракадабра зливається в суцільний сірий гул…

– Дивіться сюди.

Він підняв руку до її лиця, й вона побачила на його пальці перстень, якого не було раніше. Великий рожевий камінь переломив світло лампочки й раптом став яскраво-блакитним, потім зеленим; Саша затамувала подих. У неї запаморочилося в голові, вона ступнула, намагаючись утримати рівновагу…

– Стійте.

Вона закліпала очима. Персня не було. Кравець стояв поруч, тримаючи її за плечі.

– Молодець, – сказав він зненацька м’яко. – Попрацювала, бачу. Але це крихітний крок, ви щодня повинні так працювати. На наступне заняття прочитайте параграф два. Усе, що виділене червоним, – напам’ять.

– А як же…

– Ідіть, Самовій, уже пішов чужий час. До побачення.

Саша вийшла в коридор, де чекав, спершись на стіну, Андрій Коротков.

– Ну? – запитав жадібно. – Дуже лаявся? Що було?

– Коротков, я чекаю, – долинуло з аудиторії.

Двері за Андрієм зачинилися. Саша отетеріло потрясла головою. Піднесла до носа годинник на зап’ясті…

З миті, коли вона зайшла в аудиторію, минуло п’ятнадцять хвилин.

* * *

– Я ж кажу: я його не бачив багато років. А в серпні він з’явився. На юрфак я пролетів… А вісімнадцять мені у вересні. Мати в шоці. І тут з’явився він. Наче рятівник. Влаштував мої справи… Думаєш, я хотів сюди їхати? Я хотів у армію! Тобто не те щоб хотів, а…

Саша й Костя йшли по вулиці Сакко і Ванцетті, а потім по вулиці Миру, і ще по якійсь вулиці, усе далі від центру, самі не знаючи куди. Спершу говорила Саша, розповідала про ранкові купання, про золоті монети, про пробіжки в парку й про дорогу до Торпи. Потім почав розповідати Костя. Його історія була набагато простіша.

– …І він мене просто змусив. Якби я знав, що тут таке… Я пішов би в армію.

– Не пішов би, – сказала Саша.

Костя здивовано на неї покосився.

– Мій батько від нас пішов, як я була маленька, – повідомила Саша. – В іншу родину… І більше не з’являвся. Усе життя ми з мамою. Завжди – з мамою. І… найбільший страх, знаєш, який? Що з нею щось станеться. Я от згадую, що робив і що говорив Фарит… він же прямо не погрожував. Він дозволив моєму страхові – ніби як самому – вивільнитися й мене накрити. Повністю. І мій страх привів мене сюди… і тримає тут. І буде тримати.

Вулиця раптом урвалася. Саша й Костя проминули два останні, на вигляд нежитлові, будинки й ні з того ні з сього вийшли на берег невеликої, але відносно чистої річки. Трава підходила до самого берега. На дерев’яній кладці стояв рибалка в просторій куртці з каптуром.

– Ого! – сказав Костя. – Може, й купатися можна?

Саша спустилася за ним до води. Трава горнулася до ніг. Хиталися очерети, на тому березі квакали жаби. Костя сів на повалене дерево, старе, давно вже без кори, подекуди вкрите мохом. Саша опустилася поруч.

– Цікаво, тут щось ловиться? – запитав Костя, понизивши голос. – Я якийсь час любив це діло… І на зимову риболовлю їздив, і…

Рибалка сильно смикнув жилку. Над водою злетіла срібна рибинка завбільшки з долоню, зірвалася з гачка й упала до Сашиних ніг. Застрибала на траві. Рибалка обернувся.

Тепер на ньому не було окулярів. Карі очі Фарита Кострицького дивилися цілком радо.

– Добрий вечір, Олександро. Добрий вечір, Костю. Сашо, подай мені рибку, будь ласка.

Саша піднялася. Нахилилася. Рибина тремтіла в неї в долоні; розмахнувшись, Саша щосили жбурнула її у воду. Розійшлися кола. На долоні лишилося кілька лусочок.

– А тепер ловіть, – сказала Саша дзвенячим голосом. – Тільки ноги не промочіть.

Кострицький посміхнувся. Поклав вудку на траву. Розстебнув куртку й сів на повалений стовбур поруч з сином. Саша лишилася стояти. Костя напружився, але встати не наважився.

– Як навчання? Однокурсники, викладачі, – освоюєтеся?

– Я вас ненавиджу, – сказала Саша, – і знайду спосіб з вами поквитатися. Не тепер. Потім.

Кострицький неуважно кивнув:

– Розумію. Ми повернемося до цієї розмови… через якийсь час. Костю, ти теж мене ненавидиш?

– От що мене цікавить, – сказав Костя, нервово потираючи коліно. – Ти насправді… ти можеш робити так, щоб ява ставала сном? Чи це гіпноз? Чи ще якийсь фокус?

Так само посміхаючись, Кострицький розвів руками, ніби говорячи – ну от, так вийшло.

– І ти можеш керувати нещасними випадками? – продовжував Костя. – Люди хворіють, умирають, потрапляють під машини…

– Той, хто керує вітрилом, керує вітром чи ні?

– Дешевий софізм, – вставила Саша.

– Уся річ у тому, – Кострицький мигцем на неї глянув, – який випадок вважати нещасним, а який – щасливим. А цього, друзі, ви знати не можете ніяк.

– Зате ви за нас знаєте, – знову втрутилася Саша.

– А що це за монети? – спитав Костя.

Кострицький машинально сягнув рукою в кишеню. Вийняв золоте кружальце. Майнула така знайома Саші округла, «об’ємна» фігура.

– Подивись. Ось слово, яке ніколи не було сказане. І вже не буде, – Кострицький підкинув монетку, вона злетіла обертаючись і знову впала йому в долоню. – Зрозуміло?

Костя й Саша мовчали.

– Зрозумієте, – Кострицький кивнув, ніби заспокоюючи. – Хочете половити рибку? Костику?

– Ні, – неприязно сказав Кострицький-молодший. – У нас на завтра багато роботи. Привіт.

І не обертаючись покрокував од річки геть.

* * *

Уранці і вдень – ще сяк-так. Саші було ніколи, у неї були пари, заняття, турботи.

А вечорами й особливо ночами вона плакала. Щодня. Відвернувшись лицем до стіни.

Вона скучала за домом. За мамою. Їй бачилось у півсні, як мама заходить у кімнату, зупиняється коло ліжка… Вона просиналась – і плакала знову.

Їй насилу вдавалося задрімати до того часу, коли дзвонив будильник.

* * *

Саша завжди любила вчитися. Мотаючись на курси й по репетиторах, просиджуючи спідницю в бібліотеці, прочитуючи шкільні підручники наперед, вона все-таки гадки не мала, яке це щастя – вивчати те, що логічне, зрозуміле й красиве, як задачі з геометрії.

Тепер сам вигляд «Текстового модуля» з візерунком з кубиків на палітурці викликав у неї тугу.

Минув тиждень. Потім другий. Щодня доводилося читати параграфи, зубрити, зубрити, зубрити уривки безглуздого, неприємного тексту. Саша сама не розуміла, чому ця абракадабра стає для неї щодень огидніша. Вчитуючись у дикі комбінації напівзнайомих і незнайомих слів, вона почувала, як щось відбувається в неї всередині: наче під черепною коробкою прокидається осине гніздо й ниє, ниє, тривожиться, не знаходячи виходу назовні.

З другого тижня занять у групі «А» з’явилися прогульники. Андрій Коротков не ходив на математику, заявивши, що такі задачі він ще в дев’ятому класі розв’язував. Ліза Павленко пропускала то історію, то філософію, то англійську – без усяких пояснень. Дехто з хлопців пропускав фізкультуру, але дівчата ходили на заняття до ДеДе поголовно й радісно. Премилий ДеДе, красень, добряга, нікого не мучив непосильним навантаженням, зате багато часу віддавав грі. Щиро розповідав про будову організму: щоб підвищити ефективність тренувань, звичайно. Показував, як проходять сухожилля, як розташовані м’язи – спершу на плакаті, потім на живій натурі. Натура масово вимагала нових і нових пояснень. ДеДе червонів і знову розтлумачував: ось колінний суглоб, ось гомілковостопний, оці ніжні зв’язки особливо схильні до розтягнень і навіть розривів…

Саші подобалося спостерігати за юним фізкультурником з самої гори гімнастичних матів, складених один на один. Сміливість однокурсниць, їхня невимушеність і навіть зухвалість дивували, бентежили й викликали заздрість.

На спеціальність ходили всі дев’ятнадцять студентів групи «А» в повному складі. І параграфи вчили теж усі. Кравець умів примусити. Ба більше: вся його викладацька майстерність полягала, очевидно, в умінні примушувати.

– Навіщо нам узагалі ходити на ці лекції? Щоб книжки читати? – обурювалася Лора Онищенко, височенна, пишногруда, з вічним в’язанням у сумці.

– Це не навчання, – говорив Костя. – Це дресирування, в найкращому разі. У гіршому – зомбування, повне промивання мізків. У тебе як, голова після індивідуальних у порядку?

Індивідуальні були в певному сенсі гірші за лекції. Двічі на тиждень по п’ятнадцять хвилин. Кравець казав, що контролює їхні знання, хоч знань, з Сашиного погляду, ніяких не було, а спосіб контролю нагадував шаманство: Кравців перстень сліпив очі, від цього плуталися думки, час робив карколомний стрибок, а Кравець ухитрявся довідатися все про вивчене, невивчене й недовчене.

– Ти не закінчила п’ятий параграф. На завтра зробиш шостий – і п’ятий знову!

– Я не встигну!

– Мене це не цікавить.

У групі «Б», як видно, відбувалося те саме – рум’яна Оксана поблідла, змарніла і весь вільний час проводила за письмовим столом. Ліза, як і раніше, курила в кімнаті, сигарету за сигаретою. Саші дедалі більше здавалося, що вона це робить на зло. Що їй подобається спостерігати, як Саша кашляє й морщиться від тютюнового диму.

Минуло два тижні занять. Якось в обідню перерву, коли всі подалися в їдальню, Саша повернулася в гуртожиток, знайшла серед Лізиних речей запас сигарет – кілька пачок – і всі спустила в унітаз.

Ліза нічого не сказала. На другий день уся Сашина косметичка – і пудра, і тіні, і блиск для губ, і дорога помада, подарована на день народження й вживана рідко-рідко, по святах – усе це виявилося в сміттєвому баку, розбите, розчавлене й розмазане по іржавих залізних стінках.

Саша виявила розгром пізно вранці, коли Лізи в кімнаті вже не було. Не тямлячись з люті, Саша кинулася в інститут, наміряючись учепитись мерзотниці в коси. Спізнилася: першою парою йшла спеціальність, і нова порція огидної абракадабри остудила Сашин гнів швидше, ніж це могло б зробити цеберко крижаної води.

…Зрештою, вона перша почала. Перша викинула її сигарети. А що робити, якщо на цю заразу не діють слова! Нічого, Павленко, як Саша пам’ятала, от-от повинна була знайти квартиру й переїхати… І тоді можна буде зітхнути з полегшенням… З Оксаною ж вони домовляться…

До кінця пари лишалося п’ять хвилин. Саша закінчила читати параграф і витерла мокрого лоба мокрою кволою долонею.

– Самовій, ідіть сюди.

Саша здригнулася. Кравець дивився на неї впритул – поверх окулярів.

– Ідіть сюди, кому кажу.

Костя глянув стурбовано. Саша незграбно вибралася з-за стола, переступивши через власну сумку.

Усі подивилися на Самовій.

Вісімнадцять пар очей – байдужих, співчутливих, навіть зловтішних – уп’ялися на неї з очікуванням. Саша не витримала й потупилася.

– Ця дівчина на даний момент досягла найбільших успіхів у навчанні. Не завдяки своєму талантові, бо дані в неї скромні. Дехто з вас значно талановитіший. Так, Павленко, це і вас стосується. Самовій виявилася попереду всієї групи тому, що вона вчиться, а ви просиджуєте штани!

Саша мовчала, відчуваючи, як палає лице. Дехто зі студентів напроти неї теж почервонів. Помідором спалахнула Ліза Павленко. Костя, навпаки, зблід.

Кравець витримав довгу, вагому паузу.

– Самовій, показавши відмінний результат, одержує індивідуальне практичне завдання. Слово – срібло… а всі ваші слова – взагалі полова, сміття, що не варте повітря, витраченого на їхнє проголошення. Мовчання… Мовчання – що, Самовій?

– Золото, – видавила з себе Саша.

– Золото. З цієї хвилини ви, Самовій, мовчите. Ця вправа повинна активізувати деякі процеси, які намітилися, але поки що йдуть в’яло… Ви не промовляєте ані слова ні тут, ні надворі, ні на вулиці, ніде. Я забороняю.

Саша підняла здивовані очі. Зовні, в холі, задзвенів дзвінок.

– Усі вільні, – повідомив Кравець. – На завтра параграф дванадцять, читати докладно, червоний текст – вивчити. Самовій, вас це теж стосується. Вчіться. Старайтеся.

* * *

У цей день Саша вперше прогуляла фізкультуру. Їй просто неможливо було залишатися в юрбі, навіть у спортзалі, навіть з такою приємною людиною як фізкультурник.

Крім того, групі «А» треба було поговорити про неї. За її відсутності. Вона це прекрасно розуміла.

Вона пішла в гуртожиток. На півдорозі повернулася. Порожня кімната, пропахла тютюновим димом, рештки улюбленої косметики в сміттєвому баку – навряд чи все це могло б її втішити чи розважити. Саша вийшла на вулицю Сакко і Ванцетті, побрела в бік центру, пройшла повз пошту й раптом подумала про маму. Як же вона їй дзвонитиме?!

Думки про те, що Кравцеву заборону можна порушити, у неї не виникало. Її губи, язик й гортань вийшли з покори. Хвилин сорок після закінчення пари вона не могла розімкнути судомно зціплених зубів.

Зуби розімкнулися, коли вона купила пляшку мінеральної води в гастрономі, знаками пояснивши продавщиці, що саме їй потрібно. Тоді тільки зуби розтислися, застукали об скляну шийку. Саша одним махом випила цілий літр, після чого в животі в неї забуркотіло, й довелося сісти на лаву перед поштою.

Вона дзвонила мамі в минулу неділю. Дізналася, що Валентин повернувся з Харкова, але весілля знову перенесено. Голос у мами, незважаючи ні на що, був веселий і навіть безтурботний. м добре без мене, подумала Саша.

Вона зайшла на пошту, жестом попросила бланк і написала текст телеграми: «У мене все добре дзвонити поки не буду телефон зламався». Віддала папірець здивованій жінці за стойкою, заплатила за кожне слово й знову вийшла на вулицю.

Виходить, тепер вона перша учениця.

Не дивно, що Павленко так почервоніла. Але Саша знову віддала б улюблену помаду – та що помаду… Що завгодно віддала б за те, щоб Павленко поставили перед усіма, назвали найкращою ученицею – хоч і зі скромними здібностями – і заборонили говорити. А вона, Саша, пішла б разом з усіма на фізкультуру – обговорювати небувалу подію, розповідати про неї ДеДе, зіграти в м’яча й валятися на горі матів…

Чого вона повинна мовчати? Чого вона таким чином може навчитися? Які такі «намітилися процеси»?!

Спочатку вона хотіла прогуляти й філософію, але потім раптом злякалася пропустити щось важливе. В її зошиті з конспектами все так красиво, логічно вибудовувалося, шкода залишати пробіл на місці Платона; вона пішла.

На загальних лекціях групи «А» і «Б» сиділи впереміш. З одного боку від Саші сів, як завжди, Костя, з другого прилаштувалася Оксана.

– Поздоровляю, – шепнула на вухо.

Саша підняла брови.

«Світ ідей (ейдосів) існує поза часом і простором. У цьому світі є певна ієрархія, на вершині якої стоїть ідея Блага…»

– Кравець тебе так розхвалював… – бубоніла Оксана. – Каже, в нашій групі всім до тебе далеко…

Саша зітхнула.

«У міфі про печеру Благо зображується як Сонце, ідеї символізуються тими істотами та предметами, які проходять перед печерою, а сама печера – образ матеріального світу з його ілюзіями…»

– А самі предмети – це тіні ідей? – запитав Костя вголос. – Проекції?

Філософиня почала пояснювати. Саша відвернулася – і встигла піймати погляд Лізи Павленко, кинутий з іншого краю аудиторії.

* * *

– Насправді це розв’язок проблеми. Якщо Самовій заткнеться, в нашій кімнаті хоч якось можна буде жити.

Саша мовчала. Ліза не могла заспокоїтися, походжала між ліжками в трусах і майці, піднімала щось з підлоги й знову впускала, скрипіла дверцями шафи й рилася у своїй валізі.

– Ти ж хотіла найняти квартиру, – неприязно нагадала Оксана. – І звалити звідси.

– І звалю… Нема коли цим зайнятися. Звалю, не переживай.

– А я не переживаю.

– От і не переживай!

Оксана була з тих, кого чужа винятковість, хоч найменша, змушує шукати дружби з її носієм. Ліза була з тих, хто сам претендує на винятковість й ображається, опинившись у другому ешелоні.

Саша могла б сказати: нема чому заздрити й нема чого злитися. Ти ж сама казала, що це не навчання й не наука, а шарлатанство, гіпноз, психоз або й щось іще гірше. То чим же мені пишатися: успіхами в психозі?!

Але Саша мовчала. Єдина її спроба заговорити – увечері, з Костею, через забудькуватість – закінчилася муканням та бризками слини. Саші соромно було згадувати цей епізод.

Ліза ширше розчинила вікно. Холодна вереснева ніч пахла вологою та пожухлою травою. Ліза закурила – демонстративно.

– Тебе ж просили не диміти, – сказала Оксана.

– Іди в дупу.

Саша заплющила очі.

* * *

Безглузді фрази проверталися в мозку, мов гусениці танка. Саша читала двадцятий параграф; ішов другий тиждень її мовчання, і їй здавалося, що навколишній світ повільно поринає в тишу.

Вона відчувала себе дирижаблем, повним мильних бульбашок. Бульбашки – її непромовлені слова – піднімались до горла й лізли назовні, нависали на язиці, наче невмілі стрибуни на трампліні. І лопалися, лишаючи гіркий присмак. Жодне слово не було таке міцне, щоб подолати бар’єр, вирватися й полетіти.

«Ваші слова – полова, сміття…» Кравець мав рацію, розуміла Саша. Слова не мали значення. Погляд, інтонація, голос – усі ці тоненькі ниточки, спрямовані в космос антенки повідомляли навколишніх про байдужість чи про співчуття, про спокій, нервозність, любов… Не слова. Але без слів було важче.

Вона читала нісенітницю, вона вивчала напам’ять абракадабру. Безуспішно: це була Сізіфова праця, розпачливі зусилля Данаїд. Холодні вересневі дні змінилися бабиним літом, Ліза Павленко так і не знайшла собі квартири. Курила вона не менше, одначе Саша встигла притерпітися до вічного запаху диму. З філософії завдали написати реферат; Саша вибрала Платона й пішла в бібліотеку, навіщось прихопивши з собою «Текстовий модуль». У маленькому, тісному, заставленому шафами залі заборонено було голосно розмовляти, Саші це підходило: ніде вона не відчувала свою німоту так гостро, як у гамірному натовпі.

Вона пройшлася вздовж стелажів. Потім сіла коло вікна й розгорнула «Модуль» – сама не знаючи чому, автоматично.

До кінця книги лишилося всього кількадесят сторінок. Саша звично почала продиратися крізь нісенітницю буквених поєднань. Вона читала й читала, поки зі скреготу в її мозку не прорвалися раптом слова: «…про що співає птах; зрозумів дзюрчання води в чаші фонтана…»

Саша рвучко підняла голову.

У читальному залі, крім неї, нікого не було. День за вікном хилився до вечора. З відчиненої кватирки пахло димом далекого багаття.

Вона спробувала перечитати абзац, але нічого не вийшло. Вона повернулася до початку параграфа; геть забувши про Платона з його ейдосами, про реферат на завтра і про те, що читальний зал скоро закриють, вона читала «Текстовий модуль, 1». Наростав головний біль: наче сотня алюмінієвих ополоників лупила по чавунних сковородах за тонкою стіною, а Саша читала й не могла зупинитися, як бочка, що покотилася з гори.

«…зрозумів, про що говорять хмари на небі… Йому здалося, що й сам він – слово, вимовлене сонячним світлом…».

Бібліотекарка, що явилася замикати зал, застала Сашу в прострації над розкритим підручником.

* * *

Вона зайшла на пошту й купила зошитів у клітинку, три штуки. На задній обкладинці була картинка – ряботіння з крапок та карлючок. Якщо не вдивлятися, якщо дивитися крізь аркуш, мов крізь скло, з ряботіння через якийсь час проступала об’ємна фігура: на одному зошиті єгипетська піраміда, на другому кінь, на третьому ялинка. Колись учитель фізики їм пояснював, за яким принципом побудована дія цих картинок, однак Саша все забула.

Вона брела по вулиці, затиснувши зошити під пахвою. Вона могла б сказати: те, чого нас навчають, насправді має сенс. Ми не знаємо, який. Але це не просто зубріння, не тільки знущання: сенс у цій каші проступає, як об’ємна картинка з ряботіння, але це не «кінь» і тим більше не «ялинка»: скоріше за все, цю науку не опишеш одним словом. Чи навіть двома словами. Можливо, взагалі немає слів, щоб описати цю науку… або процес. Жоден другокурсник, не кажучи вже про третьокурсників, і досі не явив такої ласки, щоб хоч натякнути, чого нас навчають. Може, Кравець – чи якийсь інший викладач – заткнув їм роти? Можливо. А може, вони теж не знають.

Одноокий третьокурсник Вітя розповідав, що після зимової сесії його група в повному складі відбуде «на іншу базу», де перебувають четвертокурсники й дипломники. Самій Саші третій рік навчання, тим більше зимова сесія, уявлялися чимось дивовижно далеким, вона навіть не відчувала цікавості: де ж саме та «інша база», чому старші студенти навчаються окремо…

Смеркалося рано. Крони лип на вулиці Сакко і Ванцетті, недавно густі й непрозорі, тепер пропускали вогні далеких ліхтарів. Було так тепло, що не хотілося вірити ні в жовте листя під ногами, ні в насування зими. Саша постояла, глибоко дихаючи, дивлячись на зірки над черепичними дахами міста Торпи. У неї було два шляхи: через будинок інституту і через провулок, вузенький, зате прямо до гуртожитку. Подумавши, вона вирішила зрізати шлях.

– …Ну, чого ти виламуєшся?

Чоловік говорив пошепки, іноді зриваючись на приглушений басок.

– Чого ти корчиш з себе целку? У п’ятницю… у Вовки в кімнаті… це була не ти, ге?

– Відчепись, – Саша впізнала голос Лізи Павленко.

– Ну, кицю…

– Відчепися, паскудо!

Саша зачепила в темряві порожню пляшку. Покотившись по бруківці, пляшка дзенькнула; голоси стихли.

– Хто це тут ходить? – запитав хлопець.

Саша не могла відповісти. Повернулася й, оступаючись на камінцях, вийшла з провулка.

* * *

Ключ од двадцять першої кімнати висів унизу, на щиті. Саша бігцем піднялась на другий поверх, відлучилася ненадовго в санвузол і, нашвидку почистивши зуби, залізла в ліжко.

Перша повернулась Оксана. Пошаруділа своїми торбинками (звідки, звідки в неї стільки тріскучого поліетилену?!). Вляглася, зітхаючи, погортала в ліжку підручник, погасила лампу, заснула. Саша лежала в темряві, слухаючи, як хтось регоче на кухні, верещить, співає, гримить посудом; Оксана безтурботно спала, а Саша не могла склепити очей…

«Слово, вимовлене сонячним світлом». Чому Саша так зраділа, коли осмислена фраза випливла, ніби сама собою, з набору букв? Ці слова знайомі, і складаються в граматично правильне словосполучення, однак сенсу в ньому все одно немає. Сонячне світло не говорить… Це потік фотонів… що має одночасно хвильову й корпускулярну природу…

А уявити цього не можна. Все одно, що бачити зачинені двері одночасно з двох сторін. Перебуваючи і всередині, і зовні. Як же все-таки задушливо в цій кімнаті…

Покрутившись з боку на бік, Саша встала. Ширше розчинила кватирку, ковтнула повітря. На вулиці горів ліхтар, його яскраве штучне світло заливало підвіконня, у багато шарів фарбоване білою олійною фарбою. У кутку, коло самої рами, стояла майонезна баночка для недопалків і валявся забутий, чужий підручник філософії.

Саша, майже не думаючи, розгорнула книжку навмання – на першій-ліпшій сторінці: «Універсалії, згідно з номіналізмом, це імена імен, а не сутності або поняття…»

І ця фраза теж не має сенсу, розчаровано подумала Саша. Взагалі, якщо довго повторювати одне слово – «сенс, сенс, сенс» – воно розпадається на звуки, стає таким же інформативним, як дзюркіт води у фонтані, і…

Вона взялася за голову. Зі мною щось відбувається, зізналася собі. Може, я божеволію. Врешті-решт, і другокурсники, і третьокурсники дуже схожі на божевільних. Дивацтва… іноді фізичні каліцтва… як вони завмирають, дивлячись в одну точку, або промахуються повз двері, заходячи на кухню, або «застрягають» посередині простого руху, наче іржаві механізми… Іноді, звичайно, вони говорять розумно, жартують дотепно, буває, що непогано співають…

«Джерела номіналізму сягають античності. Його перші представники в ранній античності – Антисфен з Афін та Діоген Синопський, противники «світу ідей» Платона…»

У коридорі почулися важкі кроки, і, перш ніж Саша встигла повернутися в ліжко, двері відчинилися.

За ними, в коридорі, горіло світло, а в кімнаті було темно, тому Саша побачила чорний, ніби картонний, силует скуйовдженої, розхристаної дівчини. А Лізі – Саша знала – побачився привид у ситцевій нічній сорочці, що лякливо завмер посеред кімнати на півдорозі до ліжка.

– А ти не спиш, – сказала Ліза.

Саша не могла говорити, та й не хотіла. Шмигнула в ліжко, відгородилася від Лізи ковдрою. Почула, як хряснули двері. Оксана засопіла вві сні, але не прокинулася.

Повернувся ключ у замку. Ліза, нетвердо ступаючи, підійшла до вікна. Саша почула, як клацнула запальничка.

– Знаєш, – сказала Ліза задумливо, – мені плювати, що ти про мене думаєш. Що там за думки у твій головешці. Я займалася в танцювальному ансамблі… Прийшов він… Показав монетку. Сказав: запам’ятай цей значок, не нулик, а цей, інший. До тебе підійде незнайомий чоловік і покаже цей знак, тоді ти повинна будеш іти з ним без питань і виконувати його примхи. Теж без питань. Я, каже, неможливого ніколи не вимагаю. На другий день мого Льошку забрали нібито за вбивство… Він того чувака і не знав, навіть не бачив ні разу, а тут балістична експертиза, і свідків підігнали… Пістолета Льошка купив… з рук… Казав: у мене така дівчинка, треба охороняти… І от підвалює до мене лось, років сорока, здоровенний такий, і тицяє цього значка… І я з ним іду, як вівця. На ранок мене рве грішми. А ще через два дні Льошку відпускають, батьки його відмазали, чи що, але й свідки, і пістолет цей проклятий зникають, наче корова язиком… Добре відмазали. Я знаю, що він ніколи з того пістика не стріляв, тільки по пляшках у лісі… Льошка живий і на волі. А ці, різні, приходять до мене щомісяця. Тицяють під носа значка. І я лягаю під них без питань, а зранку мене рве грішми, а Льошка поруч і щось відчуває… Танці свої я кидаю, які вже танці. Льошка кидає мене. А він… каже: я не вимагаю неможливого…

Саша давно вже висунула носа з-під ковдри. Кімната повна була запаху перегару й сигаретного диму, Оксана спала (чи прикидалася, що спить), різке ліхтарне світло лежало на підвіконні, висвічувало половину блідого лиця білявої дівчини.

Метався червоний вогник сигарети. Виписував петлі.

– Мовчиш? Мовчи… У мене що, на лобі написано? Чого вони до мене липнуть, а до тебе – ні?

Саша мовчала.

– Виходить, я його любила, – сказала Ліза зненацька тверезим, різким голосом. – Виходить, любила, якщо заради нього… А-а, що тепер. У мене ще є молодший брат. Бабуся є, старенька. Є гачок, за який зачепити… у кожного є гачок… Але чому він сказав, мовляв, не вимагаю неможливого? Мені цей значок уже снитися став. – Сигарета здригнулася, описуючи в повітрі округлі лінії. – Я вже від мужиків сахаюся, від усіх. Льошка кудись виїхав, телефона не залишив… А він каже: «Я не вимагаю неможливого!» А щоб воно все пропало!

І, раптом рвонувши на себе вікно, Ліза перевалилася через підвіконня й зникла внизу.

* * *

Купа листя, сирого, липучого, тяглася вздовж палісадника і в найвищій частині сягала метра півтора. Обтрушуючи джинси, Ліза вилізла з шелесткої купи, оглянула долоні. Обмацала поперек.

Саша мовчала. Вона так і вискочила надвір – у нічній сорочці, тільки й устигла, що впхнути босі ноги в кросівки.

Половина вікон світилася, половина – ні. Гриміли, глушачи один одного, одразу два магнітофони. Хтось танцював на столі, тінь металася по запнутих шторах. Дівчата, що літають з вікон або бігають по вулицях у нічних сорочках, нікого не дивували і ні в кого не викликали цікавості.

Ліза лаялася крізь зуби – жалісно й брудно. Навколо на вулиці не було нікого, хто б посміявся, здивувався або прийшов би на допомогу, тільки Саша стояла, гадаючи, подати однокурсниці руку, чи це буде розцінено як образа. В цю мить по завмерлих у безвітрі липах пройшовся різкий порив, дощем полетіло листя, зірки на секунду зникли, а потім загорілися знову.

Саша готова була заприсягтися, що величезна темна тінь промчала прямо над дахом гуртожитку. Ба більше: опустилася на антену й сидить там, закриваючи сузір’я Кассіопеї. Саша роззявила рота…

Це було дуже швидке, миттєве відчуття. Моргнули й заново засвітилися зірки. Ліза, не дивлячись ні на кого, вже кульгала в обхід будинку до входу, і Саша оглядаючись побігла за нею.

Ліза проминула двадцять першу кімнату. Рушила далі по коридору, туди, де двері були відчинені, де коло входу стояла батарея порожніх пляшок з-під пива. З Лізиних джинсів відлітало й падало на підлогу прилипле листя; Саша встигла почути її хвацький клич:

«Гульванимо, чувачки і чуви!», і, більше нічого не чекаючи, пірнула у свою кімнату, в темряву.

По кімнаті гуляв вітер, стукала рама; трясучись і цокаючи зубами, Саша закрила вікно. Її тіпало, хотілося зігрітися, але гарячу воду знову вимкнули, а йти заварювати чай на кухню, де всім так весело, Саша не наважувалась.

Оксана не ворушилася, з головою закутана в ковдру. Ти ж не спиш, хотіла сказати Саша. Ти просто заховалася, вичікуєш, чим усе закінчиться. Ти молодець, завтра скажеш з чистими очима, що нічого не знаєш, не пам’ятаєш, спала солодким сном…

Слова підступили до горла й раптом, не стримавшись, хлинули назовні. Саша, зігнувшись, упала на нечистий лінолеум і, закашлявшись, вивергла з себе рештки вечері – і пригорщу тьмяних золотих монет.

* * *

Тієї ночі бабине літо скінчилося, наче від удару молотком, і настала холодна вітряна осінь. Вікна й кватирки тепер були закриті наглухо, але зі щілин тягло, від протягів гойдалася лампа під стелею, і вітер завивав під дверима, як у димарі.

Оксана випросила в комендантші два рулончики паперу для заклеювання вікон і моток поролону, схожий на спрута з в’ялими жовтуватими кінцівками. Поки Саша, розпанахавши «спрута», запихала поролон у щілини навколо рами, метка Оксана встигла роздобути борошна й зварити густий клейстер, схожий на сірі шмарклі з запахом киселю. Пензликів не було, Саша здогадалася відрізати шматочок поролону і з його допомогою намазувати клейстером паперові стрічечки; вони тоді втрачали святковий білий колір і крохмальну щільність, обм’якали, ставали липкі й податливі. Стають такі, як ми, думала Саша, заклеюючи вікно.

– Кватирку залиши, – веліла Оксана. – Провітрювати будемо.

Саша помацала холодну батарею. Опалювальний сезон обіцяли почати ще не скоро.

…Уночі вона довго збирала монети, що розкотилися по всій кімнаті. Витерла ганчіркою підлогу, а вранці ще її й помила. Монети, кинувши в першу-ліпшу поліетиленову торбинку, сховала у валізу під ліжком. Ліза дві перші пари провалялася в ліжку, але спеціальності пропустити не наважилася.

Це був дуже важкий день – дві пари спеціальності підряд, третя й четверта. Вони читали про себе параграфи «Текстового модуля, 1»; Кравець завжди знав, працює студент чи розглядає жучка, що повзе по сторінці. Тиша аудиторії коли-не-коли переривалася різким окриком:

– Коротков, працювати. Ковтун, зосередьтесь!

Саша старалась, очікуючи, що інші слова – інші, осмислені – з’являться до неї з білого шуму, як з’явилися тоді в бібліотеці. Але нічого не відбувалося. Вона втомилася, заробила головний біль і впевнилася, що випадок у читальному залі був випадковим плодом її уяви.

– Самовій, ґав ловимо?

Вона сама не помітила, як збилася з уваги, затримала погляд на куточку сторінки. Їй привиділася позначка нігтем… Хто читав цю книжку раніше? Одноокий Вітя? Чи Захар, який живе в одній кімнаті з Костею і в будь-які двері проходить з третьої спроби? Хто підсунув записку в камеру схову? І кому могла допомогти ця записка?

– Самовій, – Кравець стояв поряд. – Мені дуже не подобається, як ви читаєте. Ви сачкуєте, Самовій, від вас я не очікував… Ви ще не придумали слово, яке варто було б сказати вголос?

Саша мовчала.

– Ви будете мовчати, Самовій, поки не зрозумієте, навіщо вам, власне кажучи, друга сигнальна система. Мавпам вистачає й першої, чи не так?

Саша мовчала.

– До завтрашнього індивідуального заняття, – Кравець пройшовся перед дошкою, – повторити все, виділене червоним. Напам’ять. Хто не сховався – я не винуватий, – посміхнувся він. – Староста, Самовій запишете в розклад останньою.

* * *

Саша кілька разів себе питала: якби Кострицький, з’явившись до неї, дав би їй таке саме «доручення», як Лізі? Їй, для якої колосальним випробуванням була необхідність купатися голяка рано-вранці, коли ніхто не бачить…

«Я не вимагаю неможливого».

Не дивно, що Ліза так ненавидить Костю. Хоч Костя якраз абсолютно ні при чому.

Її однокурсники одне за одним заходили в кабінет номер тридцять вісім. Виходили по-різному – хто злий, хто стурбований, у декого з дівчат очі на мокрому місці. Це Кравець, так. Уміє довести.

Саша зайшла в кабінет остання. Уже закінчилася четверта пара й почалася п’ята. Уже на третьому поверсі, у спортзалі, настав час занять секції настільного тенісу.

– Зменшила оберти, – сухо сказав Кравець. – Погано стала вчитися. Дивися сюди.

Перстень, який він надівав тільки на індивідуальні, наблизився до Сашиного лиця. Саша замружилася від гострого синього спалаху.

– Дивитися вгору, носа не відвертати… Так. Ану сядьте.

У маленькій кімнаті було всього кілька стільців. Саша опустилася на найближчий, дерев’яний, який стояв, небезпечно відставивши ніжку.

– Ви відчуваєте, як міняєтеся зсередини? – неголосно запитав Кравець.

Саша кивнула.

– Це правильно. Так і має бути. Будь-яка зміна – зору, слуху, пам’яті, – не повинна вас турбувати. Зараз я дам вам іще одну книжку – збірник практичних завдань… Так-так, попрацюєте, спина не переломиться. Здавати мені будете по п’ять вправ щотижня. Виконувати їх треба подумки, тільки подумки, одну за одною, без помилок. Я перевірятиму, Самовій, дуже ретельно, а якщо ви почнете халтурити, як учора, – ризикуєте залишитися інвалідом на все життя. Своє життя, а не моє… Ясно?

Постукали у двері. До кінця Сашиного часу лишалося ще п’ять хвилин, тому вона здивувалася, хто б це міг бути.

Це був Костя. Схвильований, здається, до втрати інстинкту самозбереження.

– Олег Борисович… Там… у чергової телефон… Самовій до телефону, міжміський дзвінок, мати питає…

Саша похолола. Перевела погляд на Кравця. Той зсунув окуляри нижче, на кінчик носа; подивився на Костю, і той аж присів під його поглядом.

– Мати ж дзвонить… Я подумав… Може, що сталося…

– Заняття закінчено, – сказав Кравець крижаним тоном. – Самовій, візьміть книжку.

Він вийняв з шухляди товстенький підручник, дуже яскравий, червоний. На палітурці Саша побачила знайомий візерунок з кубиків.

Ні про що не думаючи, а тільки про те, що могло статися в мами, Саша взяла книжку. Похопившись на порозі, попрощалася з Кравцем – уривчастим кивком. Вийшла в коридор; Костя широко крокував попереду майже біг.

– Давай скоріше… Чергова обіцяла почекати… Це ж телефон службовий, ти ж розумієш…

Саша його не слухала.

Ось хол з величезною кінною статуєю. Ось скляна будочка вахтера; ось тіточка в синьому халаті, ось пластмасова чорна слухавка, вона лежить окремо від телефону, ось спіральний виткий дріт…

Саша схопила слухавку. Приклала до вуха, послухала тишу. Мама чекала; Саша, безпомічна, озирнулася на Костю. Той вихопив слухавку у неї з рук і закричав чомусь дуже голосно, на весь хол:

– Вона зараз підійде! У неї все нормально, вона добре вчиться, у нас у гуртожитку тепло!

Саша почула мамин голос, змінений проводами та відстанями. Мама щось говорила Кості, швидко, лунко й нервово.

– Ні! – крикнув Костя. – Вона… ну, трошки захрипла… Ви знаєте, здається, її не хочуть відпускати з занять, розумієте, у нас зараз індивідуальні… У вас щось сталося? Ви можете передати мені, а я…

Мама знову заговорила. Її голос напружено дзвенів; тоді Саша ступнула вперед і вихопила в Кості слухавку.

– Мамо, що там у тебе? Що в тебе? Що сталося?!

– Сашо, Сашуню, Шурочко, це ти?! Чого ти не дзвонила? Ці твої телеграми… Я місяць не чула твого голосу! Чого ти не дзвонила, заразо ти така?!

– То у тебе все нормально? – запитала Саша розгублено.

– Ні! Бо ти не дзвониш! Валентин теж місця собі не знаходить… Ніяк не можу додзвонитися… Ти здорова? Що ти їси? У вас холодно? Що цей хлопець говорить, що ти захрипла?

Костя стояв перед Сашею. Вахтерка, стривожившись, переводила погляд з нього на неї.

– Я не захрипла, – сказала Саша, намагаючись не плакати. – Усе добре.

* * *

Кравець перехопив її коло чорного ходу. Це було проти його правил: звичайно, зустрівшись зі своїм студентом у коридорі, він прохолодно кивав – і не більше.

– Ходімо зі мною, Самовій.

– У мене секція з настільного тенісу.

– Щойно дар мови повернувся – і зразу брехати?

Саша знітилась. У секцію вона так і не записалася – не до того було.

– Я думав, вам доведеться мовчати ще кілька місяців, – пробурмотів Кравець. – Хоча… Ходімо-ходімо, треба вас декому показати.

Саша скорилася. Вони зійшли в підвал, пройшли повз закритий о цій порі вхід у їдальню, потім спустилися ще нижче. У цій частині інституту Саша ніколи не бувала.

– Мого колегу звуть Микола Валерійович, – сказав Кравець. – Він ще працюватиме з вами на старших курсах… я сподіваюся.

Вони пройшли по широкому коридору, повз ряд коричневих, оббитих дерматином дверей. Перед одними, з табличкою «Приймальня», Кравець зупинився. Відчинив без стуку, зазирнув. Кивнув комусь. Запросив зайти Сашу.

Це справді була приймальня, як її Саша собі й уявляла. Великий стіл, шафи-стелажі, телефон-селектор, канцелярське приладдя. Молода жінка – секретарка? – на обертовому стільці.

Саша й досі важко дихала, і вії в неї злиплися стрілками. З одного боку, вона відчувала приголомшливе полегшення. З другого боку – свою провину перед мамою. З третього – а був ще й третій бік – глухе роздратування й образу на Кравця.

– Микола Валерійович вільний?

Секретарка кивнула, натисла якусь кнопку, прошелестіла:

– Миколо Валерійовичу, до вас Олег Борисович… – і поглядом указала на чорні двері, оббиті тепер уже шкірою.

Кравець зайшов, ведучи Сашу перед собою, наче шахтар вагонетку. Саша вийшла насередину просторого кабінету без вікон – і зупинилася.

За великим столом, перед увімкненою настільною лампою сидів чоловік з темно-сірим попелястим лицем. Довге сиве волосся торкалося плечей. Гладенько вибрите підборіддя було таке гостре, що, здавалося, при необережному русі могло порізати сидячому груди. До того ж, він був горбатий. Чорний піджак стовбурчився на зігнутій спині.

– Миколо, я хочу, щоб ти подивився, – без передмов почав Кравець. – Просто про всяк випадок.

Чоловік за столом підвівся. Повів плечима, ніби розправляючи затерплу спину. Вийшов з-за стола, зупинився перед Сашею; та завмерла, мов жабеня перед чаплею.

У горбаня були сірі очі майже без зіниць. Крихітні чорні цятки, як макові зерна, в центрі величезних і сизих, наче грозова хмара, райдужних оболонок.

– Самовій Олександра, – у горбаня був низький, дещо глухуватий голос. – Сімнадцять років. Ех, де мої сімнадцять…

Підсмикавши лівий рукав, горбань визволив браслет на зап’ясті – це не був годинник, як спочатку здалося Саші. Це була опукла металева блямба на шкіряному ремінці; миттєвий відблиск, що вдарив Саші в очі, змусив її замружитися.

– Самовій, – повторив горбань, і Саші здалося, що його голос ледь здригнувся. – Дівчинко, погуляйте, будь ласка, в приймальні п’ять хвилин.

Саша вийшла. Секретарка, анітрохи не ховаючись, плела на шпицях щось рожеве, пухнасте; Саша мовчки сіла на шкіряний диванчик під вікном.

Ще недавно вона, мабуть, щось би сказала секретарці. Позначила б свою присутність простими словами, схожими на габаритні вогні: я тут ось чому, ось для чого, піду ось коли…

Довге мовчання, вперше порушене якихось півгодини тому, змінило її характер серйозніше, ніж можна було сподіватися. Чи справа не тільки в мовчанні?

Кравець вийшов не через п’ять хвилин, а через п’ятнадцять. Кивнув секретарці, відконвоював Сашу по коридору, по сходах нагору й по ще одних сходах – у хол; під покровом гігантського вершника сидів Костя. А більше у величезному приміщенні, хоч як верти головою – не було нікого. Навіть будка вахтерки стояла порожня.

– Ідіть і беріться до роботи, – сказав Кравець, звертаючись до Саші, але дивлячись на Костю. – Перед вами просто непочатий край, гора, море роботи. Я б на вашому місці не марнував дорогоцінного часу на дурниці.

– До побачення, – сказала Саша.

Кравець гостро глянув на неї поверх окулярів. Гмикнув. Вийшов; Саша тільки тепер відчула, як вона втомилася. І як відтягує плече клята сумка. І як хочеться просто лягти, заплющити очі й ні про що не думати.

Вона сіла поруч з Костею на гранітний постамент і привалилася спиною до бронзового копита.

– Я ось чого не можу зрозуміти, – сказав Костя задумливо. – Ця штука, кінь тобто, вона ж ні в які двері не влізе. Виходить, спочатку побудували пам’ятник, а вже потім навколо нього інститут… Як це може бути?

Саша мовчки похитала головою.

– Що він од тебе хотів? – запитав Костя на тон нижче.

Саша вийняла з сумки свій новий підручник. Бувалий у бувальцях. Яскраво-червоний. Потертий.

– Це що? – запитав Костя.

Саша розкрила книгу. Ні передмови, ні авторів, ні хоч би якихось пояснень. «Вправи, перший ступінь».

– Уже легше, – сказав Костя. – Принаймні слова знайомі.

«Номер один. Уявіть сферу, зовнішня поверхня якої червона, а внутрішня – біла. Не порушуючи цілісності, подумки деформуйте сферу таким чином, щоб зовнішня поверхня виявилася всередині, а внутрішня – зовні…»

– Як? – безпорадно запитала Саша.

Костя взяв у неї книжку. Пробігся очима. Повернув.

– У тебе вдома все гаразд?

Це питання, таке двозначне й таке точне, розсмішило її, незважаючи на втому:

– У мене всі вдома. Так. Якщо ти це мав на увазі.

* * *

Лив дощ. Вода шелестіла в ринвах. Саша, переривши валізу, раптом зрозуміла, що приїхала на навчання влітку, у джинсах і у футболці, і гора одягу, який запихала у валізу мама (всупереч голосним Сашиним протестам), гора, що здавалася громіздкою і зайвою, – не тільки необхідна, але й благенька супроти невблаганного наступу холодів.

Куртка. Вовняний светр і ще один, напіввовняний. Плетені шкарпетки. Тонкі рейтузи, щоб натягати поверх колготок. Незважаючи на заклеєні вікна, в гуртожитку було вогко, противно й холодно; знову відключили гарячу воду. Митись доводилося в тазах, а воду гріти на кухні у великій каструлі. Білизна на холодних трубах не висихала ні за ніч, ні навіть за добу.

«Уявіть дві сфери, більшого й меншого діаметру. Подумки розмістіть першу всередині другої, з такою умовою, щоб діаметр обох сфер не змінився…»

Робити ці вправи виявилося ще гірше, ніж читати безглузді параграфи та вивчати напам’ять нісенітниці. Кравець роздав задачники всій групі «А», ще через день – групі «Б». Крім того, кожному першокурсникові дістався новий текстовий модуль з цифрою «два» на палітурці, щодня доводилося читати й вивчати параграфи. Англійська, історія, філософія – все посипалося, ні на що не вистачало часу. Тільки фізкультура, де добрий ДеДе замість кросів та нормативів пропонував першокурсникам баскетбол, волейбол і спортивні танці, була просвітком у бетонній стіні зубріння.

Контрольний Сашин день – субота – наближався невблаганно, з п’яти вправ вона сяк-так навчилася робити дві. Заплющуючи перед сном очі, вона бачила в темряві всі ці сфери, спіралі, труби, що ніяк не бажали прослизати крізь інші, меншого діаметра; від вправ свербіли очні яблука й дерло в горлі.

– Шуро, ми тут мужиків посилаємо по горілку, – повідомила Оксана, повернувшись з кухні. – Давай грошики, і тебе візьмемо в колектив. А то задубіла зовсім.

– Я не п’ю горілки.

– Розведеш пепсі-колою.

– Слухай, мені завтра п’ять вправ здавати, а я…

– Від роботи коні дохнуть. Уночі довчиш. Ходімо до нас, погріємося!

Саша завагалась.

– А можна, я Кострицького приведу?

– Приводь! Тільки хай прихопить якоїсь хавки чи бухла. Ми на кухні другого поверху, велкам!

Ліза сиділа за письмовим столом перед розкритим задачником. Очі її не відриваючись дивилися в одну точку. Можливо, в цю саму мить вона вивертала навиворіт уявлювані сфери.

А може, щось згадувала. Саша не наважувалася з нею заговорювати ще відтоді, як до неї вернулася мова.

Костя, застуджений і млявий, пручався недовго. Його сусіди-другокурсники пиячили десь у своїй компанії, у тумбочці одного з них знайшлася банка кільки в томаті.

– Я потім Захарові віддам, – пообіцяв Костя чи то Саші, чи то сам собі. – Ходімо.

На кухні було димно й навіть жарко.

– Група «А» прийшла! – крикнула Оксана, підбираючи зі стола два чисті пластикові стаканчики. – За вічну дружбу між нашими групами, першими буквами алфавіту!

Костя випив півстаканчика горілки й осоловів так, що негайно зажадав добавки. Банку кільки розкрили іржавим консервним ножем і вона пішла по руках: алюмінієвою ложкою з їдальні виловлювали дохлих рибок з глибини криваво-червоного соусу, викладали на товсті окрайці житнього хліба, підлива розтікалася кривавою калюжею, банку передавали далі. Саша й Костя, спорудивши собі по бутерброду, сіли на ледь теплу батарею. Саша відшукала на столі пляшку з пепсі-колою й розвела горілку у своїй посудинці: вийшло солодке, в міру алкогольне пійло.

– Не шкодую, що живу я часто з ким попало, тільки знаю, що в один з найкращих днів… – красиво й надривно співав хлопець з групи «Б», Саша знала, що його звуть Антон, але прізвища ніяк не могла запам’ятати.

Її повело.

У теплій кухні, з кількою в зубах, у хмарах сигаретного диму, вона відчула себе вільною. І, відповідно, щасливою.

Костикова рука опустилась їй на плече.

– Усе повернеться! – врозбрід співали дівчата. – Обов’язково ще повернеться! І природа! І погода, і друзів тепло!

Саша обняла Костю з усієї сили. Тепер це була найближча їй людина. Ближча за маму. Бо маму вже соромно так обіймати, а в Кості сильні руки з великими долонями й ребра промацуються крізь светр. Саша згадала, як ще рік тому мріяла сидіти отак, у компанії, поруч з хлопцем, обнімати його, пити з пластикового стаканчика, й співати, і сміятися…

– Люди! – крикнув хтось, влітаючи в кухню. – У душовій гарячу воду дали!

«Люди» відгукнулися радісним ревом, наче юрба вболівальників на стадіоні. Костя нахилився до Саші й поцілував її в губи. Саша спробувала було ухилитися – їй у першу хвилину було неприємно – але потім вона впокорилася.

А ще через хвилину зрозуміла, що їй подобається.

– Ти що, ні з ким не цілувалася?!

Саша хотіла сказати, що вона виродок серед дівчат, що золотий час отроцтва вона провела за письмовим столом, – але не змогла. Костя якраз умів цілуватися, він був нормальний хлопець і навіть гарний, не шмаркач якийсь…

Вони вийшли в коридор. Виявилося, що Костя завбачливо налив горілки в пляшку із залишками пепсі-коли, і тепер солодкий напій можна було сьорбати прямо з горла.

– Малиновий дзві-і-н… – задушевно співали на кухні.

Саша сама не помітила, як вони опинилися в Костиковій кімнаті. Захара й другого сусіда, Льоні, все ще не було; Костя посадив Сашу на своє ліжко, допив з горла пепсі-колу з горілкою, сів поруч з Сашею і стяг через голову светра.

– Давай… Я двері замкну з того боку. Тобто з цього боку… Давай!

Вони повалилися, обнявшись, на ліжко. Жалібно застогнала панцирна сітка.

– Ти ще ні з ким?…

Костя намагався розстебнути на Саші ліфчик, але маленькі гаплички підло застрягли в петлях.

– Що ж це таке…

Зневірившись, Костя поліз долонею під гумку. Саша вигнулася на ліжку дугою, підсвідомо діючи за підказаною кимось схемою. Ще в школі однокласниці запевняли одна одну, що жінка в ліжку мусить бути жагучою, а отже, отак вигинатися…

Костя вже розстібав на Саші джинси. Це було моторошно й захопливо. Це було прекрасно й соромно. З відкритої кватирки пахло вогкістю; коли Костя добрався до Сашиних трусів, вона раптом рвонулася й сіла.

– Ну давай… Саш…

Вона вислизнула з-під його худого й пітного тіла. Чари вечора танули, запаморочення змінювалося нудотою; Костикові руки, що раптом стали такі настирливі, все-таки стягли з неї трикотажні білі труси, і в цю мить Саша перегнулась через край ліжка, і її вирвало золотими монетами.

* * *

– Я казав, що це дуже важливо? Я попереджав?

– Я намагалася, – сказала Саша, не зводячи очей з напівкруглої подряпини на столі. – Я намагалася. Але в мене…

– Ти повинна була відробити п’ять вправ. Ти абияк відробила дві. Це менше половини!

– Я працювала…

– Працювала?! Ти пила, як сантехнік, і розставляла ноги в ліжку!

Саша підняла очі. Її щоки, бліді секунду тому, стали вогненно-гарячі, так що, здавалося, зараз репне шкіра.

– Неправда. Чого ви так зі мною говорите?!

– Бо ти заслужила, Самовій. Бо ти маленька паскуда, якій дано великі можливості й яка спускає їх у канаву, у стічну канаву, в каналізацію. Тепер з тобою говоритиму не я. Тепер з тобою розбиратиметься Фарит Кострицький, він веде твою справу, він за тебе відповідає.

Саша на секунду замружилася. Їй уявилась Ліза. «Я не вимагатиму неможливого…»

– Стривайте, – сказала вона, намагаючись опанувати себе. – До наступної суботи я зроблю сім.

– Десять. Крім перших двох. Разом – з першої по дванадцяту.

Саша зустрілася з ним очима. Кравець дивився, як звичайно, поверх окулярів.

– Десять, – повторила вона пошепки. – Десять…

– І перші дві відробиш як належить. Разом – вправи з першої по дванадцяту. І щодня по параграфу з основного підручника.

Саша мовчала.

Їй було вже все одно.

* * *

Перше, що вона зробила, вибравшись з інституту, – кинулася дзвонити мамі. Сама не розуміючи, чому. й потрібно було переконатися, що все гаразд, почути мамин голос. Прямо зараз.

Уже стемніло. Дощ то стихав, то починався знову. Вітер вивернув парасольку навиворіт. Саша вправила вивернуті спиці, струсила воду з парасольки та з черевиків і зайшла в освітлене жовтим світлом, пропахле сургучем тепло пошти. До переговорної кабінки стояла черга, дві людини. Саша сіла на стілець у кутку.

Сьогодні вона прогуляла три пари – філософію, історію, фізкультуру. Усе, що було в цей день, крім індивідуальних зі спеціальності. Їй усюди ввижалися знущальні смішки й багатозначні погляди. Ніби все, що відбувалося вчора у Кості в кімнаті, стало відомо всім у найсмішніших і найжалюгідніших деталях.

А Костю вона просто бачити не могла. Їй було незручно й соромно, і абсолютно незрозуміло: як тепер жити? Як з ним щодня спілкуватися?

Черга не рухалася: якась жінка говорила й говорила, кивала, погоджувалася й сміялася в слухавку. Саша дивилась на неї крізь темне скло; жінка була щаслива, вона плювати хотіла на примарність телефонного зв’язку, дротів для неї не існувало – тільки співрозмовник, якого вона слухала й якого, напевно, любила. Саша відвела очі.

До суботи, до контрольних індивідуальних занять, лишався тиждень. Десять номерів… Нереально. «Я не вимагатиму неможливого», – сказав Кострицький – і обдурив.

Вона вийняла з сумки збірник вправ. Розгорнула там само, на першій сторінці. Почала одразу з третьої: «Не використовуючи проекції й внутрішніх дзеркал, уявіть непрозорий прямокутний паралелепіпед таким чином, щоб одночасно бачити чотири його грані. Подумки деформуйте паралелепіпед, щоб…»

Жінка, договоривши, нарешті вийшла з кабінки, її місце зайняв дідок з сивими вусами. З’єднання ніяк не бажало встановлюватися, а дідок був глухуватий, він кричав і кричав у слухавку про якісь двісті рублів, які чийсь племінник комусь винен, і Саша не могла уявити паралелепіпед: ні посилкової коробки, ні пачки вермішелі, ні навіть звичайної цеглини.

«Вправа п’ять: послідовно повторіть одну за одною вправи один, два, три й чотири, не допускаючи пауз і внутрішніх переривань. Вправа шість…»

Саша бачила обличчя Кості – з нижньою губою, відвислою, наче носик глечика. Як паскудно все вийшло, як нерозумно й огидно… Та ще ця кілька в томаті… Золоті монети були перемазані червоним, мов кров’ю, Саша в самій білизні плазувала по чужій кімнаті й збирала їх, її нудило, клята горілка з пепсі-колою…

Завтра після четвертої пари призначили загальні збори в актовому залі. І Саші не вдасться відкрутитися, доведеться йти разом з усіма, терпіти погляди, смішки, терпіти присутність Кості…

– Дівчино, ви заснули? Говорити будете?

Отямившись, Саша метнулася в будку і взяла ще теплу слухавку. Гудок… Ще гудок… Гудок за гудком…

– Не відповідає ваш абонент!

Саша подивилася на годинник. Пів на восьму. Мама давно мала прийти з роботи.

Вона знов сіла на стілець. Стрілка круглого годинника над дверима дуже повільно підповзала до цифри «вісім». Саша читала параграф з підручника з цифрою «два». У голові оберталися, притираючись один до одного, сталеві вали й щербаті шестерні. Абонент не відповідав; десь у порожній квартирі дзвонив і дзвонив телефон.

– Дівчино, пошта працює до восьмої.

– Спробуйте ще раз, будь ласка.

– Не відповідає… Може, вони в театр пішли?

Саша вийшла в темряву, під дощ. Вулиця Сакко і Ванцетті нависала над нею двома рядами будинків; порожні балкони, облуплена штукатурка, волого блискуча бруківка. Голі липи. Мама з Валентином, звісно, і в театр могли піти… І в гості… І нема нічого страшного в тому, що, коли Саша, не охоча до розмов, раптом захотіла подзвонити мамі, тієї не виявилося вдома…

Вона йшла краєм тротуару, опустивши парасольку. Краплі дощу били по каптуру. Опале листя розкисло, підгнило, втратило всяку красу й поетичність. Між кругляками бруківки струменіла вода.

Проїхала в напрямку до центру машина – заляпані брудом «жигулі». Жовті руки фар вихопили на секунду стовбури й стіни, відбилися загравою в кожному камені бруку, потонули в темряві й пропали. Знову стало темно, і тільки де-не-де вікна та ще далекі ліхтарі освітлювали Сашин шлях.

Налетів вітер. Найближча липа затряслася, обтрушуючи воду й останнє листя, Саша зіщулилась і нижче натягла каптур. Чомусь згадалася та тепла зоряна ніч, коли Ліза вилетіла з вікна; чому згадалася? Можливо, схоже відчуття… Порив вітру, і ніби щось темне пролетіло по небу. Саша подумала, що Лізине «самогубство» у своїй безпорадності було схоже на Сашине з Костею «кохання»…

– Добрий вечір, Сашо.

Вона озирнулася. Секунду тому на вулиці, крім неї, нікого не було.

– Чого ви не розкриваєте парасольку? Це тепер що, у молоді так модно – промокати до нитки?

Саша не одразу впізнала цю людину. Поряд з нею, розкривши широкий чорний парасоль, стояв Микола Валерійович, дуже високий горбань у темному пальті, з довгим сивим волоссям, що вибивалося з-під капелюха.

– Здрастуйте, – сказала вона скоріше злякано, ніж люб’язно.

– У вас зуб на зуб не попадає. Хочете кави?

* * *

У цьому ресторані вона ніколи не бувала, хоч кілька разів і проходила мимо і навіть затримувала погляд на вивісці. Ресторан був не студентський; гардеробник у чорному піджаці допоміг Саші зняти мокру куртку. У кімнаті, відгородженій од загального залу щільними шторами, горів камін, і Саша відразу ж простягла до нього червоні від холоду руки.

– Їсти що-небудь будете?

– Я тільки каву…

– Може, хоч бутерброд?

– Ну…

– Ікра, сьомга, шинка?

– Шинка, – сказала Саша, прикинувши, що так буде дешевше. Микола Валерійович повів плечима. Це був його звичний жест; Саша не могла позбутися думки, що горб завдає йому незручності, ніби там, під піджаком за його спиною, щось згорнуте, складене й прим’яте.

– Сашо, хто ваші батьки?

Вона не чекала такого питання. Втім, вона не знала, чого й чекати.

– Мама дизайнер… Батька немає.

– Умер?

– Ні. Вони розлучились і… Ми не спілкуємося багато років.

– Хто вас направив у інститут? Фарит?

Саша ковтнула грудку в горлі:

– Так.

Зайшов офіціант, поставив перед Сашею чашечку кави, а перед її співрозмовником – велику чарку коньяку. За кількадесят сантиметрів од Сашиного носа виявився таріль з крихітними бутербродами, де ікра й шинка, ковбаса, сир і сьомга вели вигадливий танок у вінках із зелені, під жовтими вітрилами лимонних скибочок.

Саша зрозуміла, що дуже хоче їсти. Причому давно. Сьогодні вона пропустила обід, а снідати навіть не намагалася. Усюди їй увижалася ця проклята кілька в томаті…

– Голодне студентство, – ніби про себе зауважив Микола Валерійович. – Взяти вам гарячого? Котлету? Відбивну? Перше?

– Відбивну… Дякую.

– На здоров’я… Сашо, ви уявляєте, в який інститут вступили й до чого вас готують?

Саша ковтнула слину.

– Ні.

Її співрозмовник кивнув.

– Мене ніхто й не питав! – сказала Саша з гіркотою. – Ніхто не цікавився, хочу я тут учитися чи ні… Мене примусили. Нас не навчають, нас дресирують або зомбують, просто знущаються, і…

Вона затнулася. Микола Валерійович усміхався – наче вона розповідала щось веселе, смішне й надзвичайно приємне.

– Це життя, Сашо. Не хочете вчитися? А чого ви хочете? Зазирніть собі в душу й зрозумієте: переважно вам хочеться гуляти й розважатися. Будь-яке навчання – примус. Будь-яка культура – примус, на жаль. Ви внутрішньо незрілі, тому вас треба примушувати, і примушувати жорстоко. Ось ви всі ненавидите Фарита… а, загалом, даремно.

У Саші пропав апетит. Вона сиділа, низько нахиливши голову.

– Ну все, все, – тихо сказав горбань. – Не ображайтеся. Ви, Сашо, все-таки одна з найкращих. І вас чекає велике цікаве майбутнє. По-справжньому велике. Їжте, чуєте?

Саша через силу прожувала бутерброд. Відбивну з’їла наполовину, гарніру не торкнулася. Випила остиглу каву й ще одну, гарячу, а потім ще й велику чашку чаю з лимоном. Микола Валерійович присьорбував коньяк і дивився на неї через стіл. Зіниці в нього були неприродно вузькі, як макові зерна – і в напівтемряві, і на світлі.

– Я у вас викладатиму на другому курсі, – сказав горбань. – І потім на третьому. Я дуже на вас розраховую. Мені буде цікаво з вами працювати… Олег Борисович багато задає?

Саша сардонічно посміхнулася.

– Ви розумієте, це необхідно, – серйозно зауважив Микола Валерійович. – Важко, Сашо, але треба постаратися. Не звертайте уваги на побут, невпорядкованість, на дрібні поточні проблеми. Працюйте. А ми з вами ще зустрінемося… Згодом.

* * *

Вийшовши з ресторану, Саша якийсь час побродила вулицями. Дощ ущух, вітер стих, крізь розриви хмар проглянули зірки, ця сяюча пишнота варта була того, щоб забаритись на хвилинку й не спішити під задушливий дах. Повернулася в гуртожиток пізно; на її величезну радість, і Оксана, і Ліза були вже в ліжках.

Саша ввімкнула настільну лампу, сіла на стілець, схрестивши ноги по-турецьки, і, накинувши на плечі ковдру, розкрила книжку вправ.

* * *

У понеділок після занять перший курс у повному складі зібрали в актовому залі. Кравець походжав по низькій сцені; у кутку, насупившись, сиділа комендант гуртожитку.

– Що це? – запитав Кравець, показуючи залові книжку в сірій паперовій обкладинці.

Ніхто не знав. У залі совалися, скрипіли диктовими фанерними кріслами, жували жуйку й тихо перемовлялися.

– Це збірник додаткових вправ для першого курсу. У нашому випадку – штрафний збірник.

Тихий гамір у залі стих.

– Останнім часом надходить дуже багато скарг на студентів саме першого курсу, які поводяться в гуртожитку неприпустимо, напиваються, влаштовують дебоші… Ви навіщо сюди приїхали, горілку дудлити?! Бити вікна, виламувати двері, зривати крани? Сп’яну казна з ким злягатися?

– Нехай опалення ввімкнуть, – похмуро порадив хтось із задніх рядів.

– Буде вам опалення, Комаров. Після зборів візьмете в мене оцей підручник, відробите вправи з першої по третю. На індивідуальних здасте.

У залі встановилася мертва тиша.

– З сьогоднішнього дня, – буденно оголосив Кравець, – вживання спиртних напоїв у гуртожитку суворо заборонено. Будь-яких. Проводитимуться рейди. У кого знайду в кімнаті хоч півпляшки пива – задаватиму по десятку номерів, і спробуйте не впоратися.

Саша сиділа в першому ряду, скраю. А Костя сидів у неї за спиною, у третьому ряду, навскоси. Вона відчувала його присутність. Кожне слово Кравця відлунювало в голові ревінням літака на бриючому польоті.

– Усім усе зрозуміло?

Мовчанка.

– Ідіть у гуртожиток і перевірте ваші кімнати. Усе, що є спиртного, вилити в раковину, пляшки здати. Якщо сьогодні хтось нап’ється – урочисто обіцяю, що в нього не буде вільної хвилини до самого Нового року. Ба більше – у нього не буде часу на сон. Усе, всі вільні.

Загрюкали відкидні сидіння крісел. Саша зняла сумку, що висіла на підлокітнику, і, ні на кого не дивлячись, рушила до виходу.

Цього разу черги на пошті не було. Саша слухала гудки раз, і другий, а на третій мама взяла слухавку й дуже здивувалася такому несподіваному Сашиному дзвінку: авжеж, у них усе гаразд. Учора вони з Валентином були в гостях у тітки Іри, у неї був день народження, повернулися за північ, на таксі. А що, власне кажучи, сталося?

Слухаючи її безтурботний голос, Саша подумала, що мама, напевно, помолодшала. Їм з Валентином добре вдвох, Фарит Кострицький, хоч як це дивно, мав рацію: вона, Саша, була б у цій компанії третьою зайвою. Нічого не сталося; ні аварій, ні катастроф, ні хвороб, усе це існує тільки в збудженому Сашиному мозку…

Вона йшла й на ходу повторювала вправи. Запліталися ноги. Якась бабуся подивилася на неї з підозрою: їй, мабуть, здалося, що дівчина надудлилася до непристойності. Саша зупинилася, щоб перевести дух, обіперлася об чавунну спинку лави. Сідало сонце; вікна будинку навпроти горіли апельсиновими вогнями.

«Уявну побудову, що вийшла в результаті вправи сім, деформуйте так, щоб її проекція на будь-яку уявлювану площину мала форму кола…»

І виділений червоним текст з параграфа, який неможливо вивчити, але треба вчити.

Стемніло рано. У кімнаті, пропахлій старим тютюновим димом, горіла настільна лампа; Саша сиділа за книжкою. У гуртожитку було незвично тихо, Оксана вправно переливала самогон з сулії в гумову грілку, куплену в найближчій аптеці. У Лізи закінчилися сигарети, вона гайнула по кімнатах і настріляла півпачки. Саша, що не спала другу ніч (чи вже третю?), прокручувала в голові вправу за вправою. В каламутному бульйоні безсоння їй починало здаватися, що вона думає чужі думки: аж такі чужі, що вони не вміщаються в голові. Думати такі думки, гадалося Саші, – все одно, що намагатися вдержати авторучку копитом.

Вона боялася, що засне над книжкою, але вправи не давали заснути, як не дає яскраве світло чи голосна музика. Свербіли опухлі повіки, коли-не-коли доводилося розминатися, щоб дати відпочинок затерплій спині. Завтра (тобто вже сьогодні), був вівторок, і Кравець перевірятиме параграфи; тому о четвертій ранку Саша відклала «Вправи» і розкрила текстовий модуль з цифрою «два». Параграфи тут були довші, ніж у першому томі, і кожний завершувався майже сторінкою тексту, виділеного червоним.

Я не можу це читати, подумала Саша, дивлячись на жовтувате поле сторінки, засіяне скреготливим безглуздям букв. Я не можу це вчити. Хай Фарит робить, що хоче.

Багатогодинні вправи щось витворили з її свідомістю. Їй здавалося, що вона кришталева, прозора й ламка, й цілком спокійна – наче бурулька. Наче байдужий шматок скла. Вона спробувала заплакати – як дитина пробує проїхатися на самокаті після довгої зимової перерви. Їй це вдалося. Великі сльози полилися по щоках, але Саша не відчувала ні смутку, ні розпачу, взагалі ніяких емоцій – ніби відкрили водогінний кран.

Вона перестала лити сльози – знову ж на своє бажання. Витерла щоки. Впряглася в текст і потягла його – їй здавалося, що вона очима розмотує заплутаний клубок колючого дроту.

«…Страху смерті й не знаходив його… Страху ніякого не було, тому що й смерті не…»

Вона не зупинялася. У той перший раз, у бібліотеці, сенс, що несподівано прорвався, був яскравий і блакитний. Тепер він був сірий, з тьмяним блиском, сталевий. Дуже уривчастий, Саша майже нічого, крім «страху смерті», не розібрала. І продовжувала читати, надіючись знову прорватися, але рядки тяглися, мов іржаві гусениці, залишали відбитки в мозку, а сенсу не було.

О сьомій ранку спрацював будильник під Оксаниним ліжком.

* * *

З дзеркала в туалетній кімнаті на Сашу глянуло чудовисько з пом’ятою блідою фізіономією і червоними, в прожилках, запаленими очима. Зіниці дивно змінилися й звузилися; вона довго кліпала, намагаючись зрозуміти, що не влаштовує її у власному віддзеркаленні. Хвилин через десять зіниці повернули нормальну форму й розмір.

Вона пропустила математику й англійську. Перед обідом ретельно підвела очі, щоб не бути схожою на бліду потвору. Ішла потупившись, однокурсників уникала; на дошці з загальним розкладом шпилькою був приколотий графік індивідуальних на сьогодні. Саші час визначено на п’ятнадцяту тридцять. Вона забралася в далекий закуток, влаштувалася на підвіконні й втомлено випростала ноги.

Не спати три доби. Вона б ніколи не подумала, що на таке здатна. Але спати їй анітрохи не хотілося; до призначеного часу лишалося ще сорок п’ять хвилин, вона притулилася спиною до простінка, щоб іще раз переглянути виділений червоним текст, і на мить опустила повіки.

Коли розплющила очі, за вікном було темно. І в усьому коридорі було темно. Тільки десь за рогом жевріла лампа денного світла.

Саша схопилася, обливаючись холодним потом. Подивилась на годинник – за десять хвилин шоста; індивідуальні заняття закінчилися годину тому.

Вона побігла. Кроки відлунювали в порожньому коридорі. Двері з табличкою «38» були замкнені; Саша смикнула їх кілька разів, ніби надіялася на чудо. Озирнулася. У всьому довгому, слабко освітленому коридорі Олександра Самовій була єдиною людською істотою. Тиша стояла в будинку інституту, і тільки звідкись згори долинав лемент і сміх: це під дверима в спортзал зібралися гравці в настільний теніс.

Закинувши сумку зручніше на плече, Саша пішла в хол. Сама не знаючи, навіщо. Напевно, годилося б іти додому… в гуртожиток. Напевно, нічого вже не зміниш. Напевно, вже завтра доведеться пояснювати Кравцеві… При думці про те, що Кравцеві доведеться щось пояснювати, Саша заплакала – щиро й гірко, від жалю до себе.

– Де ти була?!

Костя вискочив з тіні під черевом бронзового коня.

– Де тебе носило?! Я підмінював… Ходив, усіх просив, переставляв розклад, щоб на твій час хтось прийшов, а потім ще… затикав кимось дірку… усе думав, що ти з’явишся… до краю тяг! Де ти була?

– Я заснула, – сказала Саша, не намагаючись витирати сльози. – Я все вивчила. Вночі. Я заснула.

– Чорт, – сказав Костя після паузи. – Тут таке було… Він так репетував… На мене, на всіх… Через те, що тебе нема.

Саша сіла на гранітний постамент. Обхопила руками плечі. Костя сів поруч. Тому, що він так сидів, мовчки, тому, що торкався боком Сашиного боку, тому, що сопів і дивився прямо перед собою, – Саша заклякла й на секунду зненавиділа себе. За те, що його уникала. За ту кільку в томаті. За відведені очі й пропущені пари. За все.

– Я хотів піти двічі, – сказав Костя. – За себе й за тебе.

Вона не витримала й заридала вголос. Двічі піти на індивідуальні до Кравця – все одно, що двічі вмерти; Костя був готовий на це заради неї, а вона втекла з його ліжка, обблювала йому кімнату й майже тиждень вернула носа!

– Він уже пішов? – запитала вона крізь сльози.

Костя мерзлякувато повів плечима:

– Він в інституті. Я тут давно сиджу, з самого кінця занять. Він не виходив… Слухай, може, мені піти й сказати йому, що я тебе знайшов, і виявилося, що ти занедужала? Знепритомніла… А що?

Саша похитала головою. Брехати Кравцеві – самогубство. Те, що Костя викликається бути гінцем – самопожертва.

– Я сама до нього піду. – Найбільше незручності їй завдавали не сльози, хоча все лице, мабуть, укрилося чорними патьоками. Найбільше їй заважали кляті шмарклі, від яких червонів і роздимався ніс. – Поки він не пішов. Хай робить, що хоче.

– Він злиться! Зараз не треба – потрапиш під гарячу руку… Хай охолоне…

– Кравець – охолоне?!

Саша встала. Вахтерка зі скляної будки дивилася з подивом і співчуттям.

– Ти тільки дочекайся мене, – слабким голосом сказала Саша. – Мені легше, якщо я знатиму, що ти чекаєш.

Костя коротко кивнув.

Саша зійшла вниз, до входу в їдальню, вже закриту. Навпроти висіло велике дзеркало; Саша відбилася в ньому на повний ріст. Не стала розглядати віддзеркалення; витерла, як могла, чорні патьоки навколо очей. Перевела подих. Зійшла нижче – в коридор з коричневими дерматиновими дверима. На перших з них, широких, двостулкових, була табличка: «Навчальна частина».

Саша постукала. Стук втопився в дерматині. Тоді вона постукала по ручці.

– Що таке?

Голос був різкий. Голос Кравця.

Саша потягла на себе дверну ручку.

У довгій, м’яко освітленій кімнаті стояли дивани вздовж стін, вішалка з кількома плащами і зовсім голий пластмасовий манекен. У дальньому від дверей кутку, коло старого письмового стола, сидів Кравець над розкладеними паперами. Дивився на Сашу поверх окулярів крижаними, непорушними очима.

«Мене чекає Костя», – нагадала вона собі й ковтнула слину.

– Що вам потрібно, Самовій?

– Я вивчила, – сказала Саша, намагаючись не виявляти страху. – Я все вивчила. Я готова до заняття.

– Котра година?

– Пів на сьому.

– На котру годину було призначено індивідуальне заняття?

– На п’ятнадцяту тридцять… Але я все вивчила! Можете перевірити…

– Чому я повинен витрачати на тебе свій особистий час?

Саша розгубилася.

– Ви пропустили заняття, Самовій. Ваш поїзд пішов.

– Але в мене була поважна…

– Не було! Не існує жодної поважної причини для пропуску контрольного заняття. Я пишу доповідну Кострицькому, хай вживає дисциплінарних заходів.

– Але ж я все вивчила!

– Мене це вже не цікавить. Наступна наша зустріч відбудеться в четвер, на лекції. До побачення.

І Кравець показав на двері.

Саша вийшла. Потім повернулась, усе ще не в змозі повірити в несправедливість.

– Я вивчила! Це ж тільки п’ятнадцять хвилин! Перевірте…

– Зачиніть двері, Самовій, з того боку.

Волочачи за собою сумку, вона піднялася по сходах. Коло входу в їдальню зупинилася перед дзеркалом. Сльози висохли, обличчя здавалося білим і довгим, наче бинт.

– Ну що?! – Костя її чекав. Він кинувся назустріч.

Саша цілу хвилину не могла нічого сказати. Згадалася літня розмова, давня, майже півтора року тому: «У мене будильник не задзвонив… – Дуже погано, але не жахливо… навіть корисно – навчить тебе дисципліни. Другий такий промах обійдеться дорожче, і не кажи, що я не попереджав».

– То що сталося?!

– У тебе є можливість… якось зв’язатися… з твоїм… батьком? Костя відхитнувся.

– Навіщо?

– Мені треба з ним поговорити, – безнадійно сказала Саша. Костя мовчав.

– Ну?

– Він давав мені телефон, але я того папірця викинув, – Костя глибоко зітхнув. – Слухай… Ну ти ж нічого жахливого не зробила… Га?

* * *

Саша додзвонилася до мами на другий день. Голос у слухавці був глухий і втомлений. Спочатку мама не хотіла нічого казати, і аж потім зізналася, що вчора, вертаючись з роботи, невдало впала й зламала великого пальця на правій руці. Нічого страшного, звісно. Мороки багато… Рука ж права… Але, як виявилося, могло бути й гірше. Якби вона не посковзнулася, то впала б у каналізаційний люк, там кришку вкрали, темно, ліхтарі не світять… За два кроки був відкритий люк! На тротуарі, ввечері! Тож нема поганого, що не вийшло б на добре. З ЖЕКом лаємося, будемо, мабуть, судитися. А палець зростеться. Не переживай. Усе заживе.

Поговоривши з мамою, Саша довго бродила по місту Торпі. Пішов перший сніг і зразу розтав.

* * *

У четвер дали опалення. У сусідній кімнаті одразу прорвало батарею, і опалення відімкнули. Тупали коридором сантехніки, сварилися й грюкали залізом.

До вечора в кімнаті запотіли шибки. Стало тепло; гармошка батареї прикрасилася свіжовипраними шкарпетками, колготками й трусами. Саша пішла на кухню, залила окропом кубик бульйону в емальованому кухлі й, присьорбуючи бульйон, сіла за вправи.

У неї було таке відчуття, ніби вона уникла великого лиха. Власне кажучи, тоді, позаторік улітку, коли вона побачила розгублену маму поруч з ношами, на яких лежав геть незнайомий Саші Валентин, вона відчувала щось подібне. Майже радість – тому, що замість великого лиха прийшло відносно невелике, яке легко пережити.

– Навіщо він це робить? – питав Костя, сидячи над чашкою чаю з розкислим у ній сухарем.

– Ти не питаєш, як він це робить.

І вони мовчали. І Саша була майже щаслива, бо потік подій остаточно вимив з їхніх стосунків той вечір, ту кільку, те зім’яте простираделко й монети на підлозі… Монети вона, до речі, зібрала потім до єдиної. Склала у валізу, мов передчуваючи, що рано чи пізно Кострицький-старший виставить рахунок.

– Костю, – запитала Саша тихо. – А ти… Якщо ти захочеш покинути інститут… Просто взяти та й поїхати. Невже він тебе не відпустить?

Костя спохмурнів.

– У нас була з ним про це розмова, – відповів, намагаючись виловити розкислі уламки сухаря алюмінієвою чайною ложечкою, – і, коротше, я не стану й намагатися. У мене мама не дуже здорова, бабуся вже старенька… Я вчитимуся.

– Ага, – зітхнула Саша.

Настала ніч. Ліза валандалася незрозуміло де, Оксана довго совалася на стільці, намагаючись вивчити параграф, потім жбурнула книжку, випила на самоті самогону з гумової грілки й лягла спати. Саша сиділа над книжкою, відпрацьовуючи номер за номером, немовби піднімаючись по зледенілій стрімкій стіні. Прочитати вправу дев’ять, посидіти в розпачі хвилини дві: таке людині влаштувати неможливо, таке просто уявити не можна… Протерти очі, повернутися до вправи вісім, насилу її повторити; знову перечитати номер дев’ять. Спробувати. Стиснути руками скроні. Ще й ще раз повторити восьму; знову взятися за дев’яту й зрозуміти, що контур є, намацується, треба тільки обережно… дуже-дуже зосереджено… Довести вправу до половини й зірватися. І знову – зірватися одразу після початку. І знову – трохи не довести до кінця. І знову: довести, але знати, що повторити не зможеш. Повернутися до восьмої, подумки її прокрутити, повторити дев’яту, морщачись з напруги. І ще повторити. І ще. Перевести дух, витерти сльози з очей, дозволити собі хвилинний перепочинок: сьорбнути остиглого чаю. Прочитати вправу десять… І знову впасти у відчай.

Так минула п’ятниця. І так минула ніч з п’ятниці на суботу. Об одинадцятій десять, точно у свій час, Саша зайшла в тридцять восьму аудиторію. Усередині в неї не лишилося ні страху, ні злості. Світ навколо був темний, поле Сашиного зору звузилося до круглого віконця завбільшки як автомобільне колесо.

Вона не побачила обличчя Кравця, а тільки його руку з перснем.

– Я чекаю, Самовій, повну серію вправ з першої по дванадцяту. Якщо зіб’єтеся – починайте спочатку.

Вона поставила посеред аудиторії стільця, обіперлася двома руками об високу спинку й почала.

«…Уявіть сферу… Подумки деформуйте її таким чином, щоб зовнішня поверхня виявилася всередині, а внутрішня – ззовні…»

Двічі Саша збивалася. При переході від сьомої до восьмої вправи й потім на дванадцятій, найскладнішій. Обидва рази зупинилася й починала все спочатку. І з третьої спроби довела серію до кінця без єдиної паузи – мов пісню чи як танець. Як скоромовку. Як довгу гімнастичну вправу на колоді…

Віконце світла перед її очима звузилося ще більше. Вона не бачила обличчя Кравця. Вона бачила стіл, край нотатника та руку з перснем, нервово стислу в кулак.

– Добре, – сказав він глухо. – До вівторка – параграфи вісімнадцять і дев’ятнадцять. На наступну суботу – вправи з тринадцятої по сімнадцяту.

– До побачення, – сказала Саша.

Вийшла з аудиторії, кивнула Костику. Добрела до гуртожитку, нічого навколо не бачачи. Лягла в ліжко – і вимкнула свідомість.

* * *

– Самовій? Вставай… Перша пара – спеціальність. Уставай, чуєш?

У Лізи були дорогі, але занадто різкі й екзотичні парфуми. Саша розплющила очі.

– Що?!

– Понеділок, ранок! Уставай, півгодини до дзвінка! Якщо ти ще раз пропустиш – Кравець лусне!

– Була субота, – сказала Саша.

– Була та загула! Ти всю неділю проспала!

А мама, подумала Саша. Я їй обіцяла дзвонити по вихідних… Не подзвонила… А Костя… Як же?

Ліза металася по кімнаті напівгола, натягала тонкі колготки, поверх них одягала джинси.

– Оксано! Ти моїх прокладок не брала?

– Брала, пачка в столі.

– Корово, якого ти хріна крадеш?!

– Там ще лишилося, не репетуй. Я тобі потім поверну.

– Повернеш ти… Ще раз побачу – я тобі ці прокладки в дупу запхну!

Саша накинула халат і побрела вмиватися. З дзеркала на неї глянуло сіре, змарніле, але спокійне й навіть привабливе лице. Саша лупнула очима: зіниці розійшлися й зійшлися, наче чорні діафрагми фотоапарата, й набули звичної форми.

Вона прийняла душ і помила голову, і тоді тільки виявилося, що її фен для волосся перегорів.

– Хто спалив?

– Не я, – Ліза вже стояла у дверях. – Дзвінок через десять хвилин, я не хочу через тебе слухати істерики Кравця!

– Послухаєш через когось іншого… Оксано, дай фен.

– Я дала Любці з дев’ятнадцятої кімнати, вона не віддала… Замотай рушником і так і йди!

Саша, як могла, розтерла волосся рушником. Наділа плетену шапочку, накинула куртку, кинула в сумку зошита та книжки й побігла через двір до будинку інституту. Влетіла в першу аудиторію, впала на своє місце поруч з Костею, і одразу гримнув дзвінок.

Минула хвилина. Кравця не було. Першокурсники переглядалися. Почалися неголосні розмови.

– Може, захворів? – з надією припустив хтось.

– Аякже…

– Розмріявся…

Різко розчинилися двері. Розмови змовкли на півслові. Зайшов Кравець, уривчасто привітався, сів за стіл. Схиливши голову, подивився на студентів поверх окулярів. В аудиторії зависла стерильна тиша.

– Половина семестру пішла, наче в пісок, – сказав Кравець. – Наближається зимова сесія. Вас чекає два іспити – з філософії і з історії. І заліки з усіх предметів. Зрозуміло, і зі спеціальності теж залік; ті з вас, хто не здасть його з першого разу, матимуть неприємну розмову зі своїми кураторами.

По столі Жені Сокирко покотився олівець, лунко впав на підлогу, але вона не посміла нагнутися, щоб його підняти.

– Я повинен вам дещо сказати саме сьогодні, – продовжував Кравець. – Я говорив це декому на індивідуальних, тепер скажу всім. Вправи, які ви намагаєтеся робити, долаючи обмеженість і лінощі, міняють вас ізсередини. Можливо, ви це помітили. Якщо ні – помітите пізніше.

Він зробив паузу. Саші хотілося подивитися на Костю, але вона стрималася.

– Ми перебуваємо на самому початку шляху, – продовжував Кравець. – Іде підготовча робота. За тим, як вона йде, можна сказати з певністю: розхлябанішої й ледачішої групи мені не доводилося вчити вже багато років! Гірша за вас хіба що тільки група «Б», але вона взагалі не лізе ні в які ворота, і я не думаю, що більше половини студентів побачить випускний вечір!

Тиша.

– Самовій, – кинув Кравець.

Саша встала.

– Ідіть сюди.

Саша вийшла до дошки.

– Скільки вправ зі збірника ви відробили?

– Дванадцять.

Кравець обернувся до класу.

– Хто-небудь з вас, вундеркінди, зробив дванадцять вправ по збірнику? Ви, Павленко, скільки зробили?

– Шість, – прошелестіла Ліза.

– А ви, Сокирко?

– Вісім…

– А ви, Кострицький?

– Три, – сказав Костя. Він був дуже блідий, у яскраво-червоних плямах.

– Ця дівчина одержить залік автоматом, – сказав Кравець, не дивлячись на Сашу. – Вона вчиться. Була лідером після першого ж заняття, тепер пішла у відрив і спокійно може дивитись у вічі зимовій сесії. Ви – всі інші – запам’ятайте: екзаменів з нашого предмета тільки два: проміжний на третьому курсі й випускний на п’ятому. Але кожен залік, наприкінці кожного семестру, буде для вас великим іспитом життя, це я обіцяю. Самовій, сідайте.

Саша сіла на своє місце. Група «А» за її спиною мертво мовчала. Усі мене зненавидять, подумала Саша майже весело. Хоч, здавалось би… Чому тут заздрити…

У цю мить у неї всередині ніби розсунулася низька стеля. Розійшлися бетонні плити, у них ударив промінь світла. Усе волохате й темне, що її лякало, що тисло, під цим світлом виявилося смішним і жалюгідним. Начебто відкрився виворіт малобюджетного фільму жахів: монстри, що побували у вжитку, Смерть у савані з печаткою пральні, маленький товстенький режисер…

– Агов! Ти чого?

Саша на превелику силу заплющила очі – і знову розплющила. Навколо метушилися однокурсники, гриміли стільці, хтось дуже голосно сміявся. Щось сталося…

Кравця на місці не було. Двері в хол стояли розкриті навстіж.

– Що сталося? – тручи очі, запитала Саша.

– Пара закінчилася, – сухо пояснив Костя. – Зараз фізкультура. У тебе форма є?

* * *

Усе навколо відбувалося дуже швидко. Залишившись сама, Саша піднялася на третій поверх якраз у ту мить, коли вже продзвенів дзвінок на пару; вона стала в стрій прямо в джинсах і в светрі.

– Кого я бачу! – вигукнув юний фізкультурник. – Олександра! Чого ж це ви не ходите на заняття? А коли й ходите – то без форми?

– У неї нема часу, вона поглиблено вчиться, – сказала Ліза. Хтось хихикнув.

– Ви не забули, що фізкультура – профілюючий предмет? Поряд зі спеціальністю? І що нас усіх чекає залік, безжальний і швидкий?

У строю засміялися.

– Я зараз перевдягнуся, – сказала Саша.

– Давайте, та скоріше, скоріше! Починаємо розминку! Праворуч! Бігом руш! Коротков, не заганяйте темп!

Саша бігом кинулася в роздягальню. Витрусила з сумки злежалий спортивний костюм і кеди. У задушливій кімнатці-щілині стояло взуття під лавами – піжонські черевики на «тракторній» підошві й модельні чоботи на тоненьких шпильках. На залізних гаках, наче туші в м’ясника, висіли чиїсь джинси, спідниці, недбалими горами валялися на лаві светри. Чийсь упав. Саша механічно підняла його й поклала на стілець.

Страху не було. Але не було й безстрашності. Вона почувалася байдужою, мов риба в уповільненій зйомці. Два-три-чотири, командує в залі ДеДе. Тупотять кросівки. Йде розминка…

Саша зашнурувала кеди й поплелася в спортзал.

* * *

– Вона не брала.

– Звідки ти знаєш?

– Знаю! Ти їй мстиш незрозуміло за що…

– Тихо, не репетуйте…

Група «А» першого курсу оточила лаву в дворі. На спинці сиділа Ліза, упиралася в брудне сидіння тонкими каблуками чобіт.

– Самовій! У мене сто доларів у кишені куртки лежало. Віддай, бо буде гірше.

Саша зупинилася.

Закінчилася четверта пара. На філософії й історії їм роздали приблизний перелік питань до іспиту. По шістдесят питань, разом сто двадцять; звісно, вона вивчити не встигне. До суботи треба зробити вправи з тринадцятої по сімнадцяту, а завтра вівторок, індивідуальні, параграф…

– Самовій, ти оглухла?

Після того, що з нею сталося на першій парі, Саша справді міркувала повільно.

Вони юрмилися навколо лави: люта Ліза в оточенні хлопців, її друзів і клевретів. Костя з жалібно-червоним обличчям. Андрій Коротков, великий і похмурий. Женя… Ігор… Денис…

– Що ти говориш? – перепитала Саша.

Ліза зіскочила з лави, підійшла впритул, у ниточку стуливши напомаджені губи:

– Ти була одна в роздягальні. У мене там висіла куртка. У кишені сто доларів…

– У правій? – запитала Саша.

У Кості округлилися очі. Хлопці переглянулися.

– У правій, – тихо погодилася Ліза. – Понабирали злодюг… Віддавай.

Саша заплющила очі. Хотілося спати. І водночас дуже хотілося сісти за вправи. Як, буває, хочеться їсти.

– Вони за підкладку впали. Шукай.

Липа, під якою стояла у дворі лава, геть облетіла, і листя згріб двірник. Один чи два останні листки ще чіплялися за ілюзію життя, тремтіли, а гілки билися одна об одну, шкреблися й шелестіли. Крім цього звуку, нічого не було чути; швидко смеркало. Світилися вікна в інституті. Засвітився ліхтар коло входу в гуртожиток.

– Ну давай, подивись, – нервово сказав Костя.

Ліза сунула руку в кишеню куртки. Дуже довго нишпорила. Потім її тонке лице почервоніло в сутінках, потемнішало, як у мулатки.

– А звідки ти знаєш?! – обернулася вона до Саші. – Звідки? Ти туди лазила, так?

Саша знизала плечима:

– Ні. Я просто здогадалася. А тепер проси пробачення, скажи: пробач, Сашо.

– Що?!

Саша знову на секунду опустила повіки. Відчуття, що завітало до неї на першій парі, готове було повернутися.

– Попроси тут, при всіх, пробачення. Бо ти мене обвинуватила в крадіжці.

– Іди ти… – сказала Ліза.

Саша ступнула наперед. Світло ліхтаря впало на її обличчя.

– Ти мене чула, Павленко. Не доводь.

Ліза дивилася Саші в очі. Дуже швидко, як слайди, на її лиці змінилися злість, подив, зніяковілість і нарешті промайнув переляк.

– Що тобі треба? – буркнула Ліза.

– Пробачення попроси.

– Ну, пробач…

У цілковитій мовчанці Саша пройшла крізь стрій однокурсників і зійшла на поріг гуртожитку.

* * *

У листопаді випав сніг. Рано-вранці, у повній темряві, Саша перша виходила з гуртожитку й, залишаючи ланцюжок слідів, бігала навколо двору. Коло за колом. По своїх слідах – як рік тому.

Ніхто її не змушував. Просто вона зрозуміла, що без цих пробіжок, без тиші глухого ранку, без снігу під ногами й хмаринки з рота їй ніколи не витримати навантаження. Ні фізичного, ні морального.

Спочатку Костя бігав з нею, але потім поступово відпав. Йому було важко вставати вдосвіта, він же й перші пари просипляв (якщо на них не випадала спеціальність). Саша навіть раділа: їй потрібна була цілковита самотність. Цілковита тиша й звук снігу під ногами – рипіння чи хлюпання, коли як.

Мама й досі носила на руці гіпс. Запевняла по телефону, що нічого страшного, вона звикла, палець не болить. Разом з Валентином вони прислали Саші посилку: зимові чоботи, рейтузи, шкарпетки, навіть нову куртку з хутряним каптуром. Куртка була малувата.

У кімнаті номер двадцять один надовго запанувала зима – Ліза не помічала Саші, а та впритул не бачила Лізи. Оксана, що спочатку намагалася їх якось помирити, покинула ці спроби й жила власним життям: до неї весь час ходили в гості дівчата з групи «Б», а іноді й хлопці з другого курсу.

– Прохідний двір, – крізь зуби говорила Ліза, але ніхто її не чув. Щось не склалося в неї з квартирою: чи грошей не вистачило, чи не знайшлося відповідної, чи – Саша допускала й таке – Кравець заборонив.

Якось по дорозі на пошту (була неділя, а Саша дзвонила додому раз на тиждень – залізно), вона побачила попереду на вулиці Сакко і Ванцетті Фарита Кострицького й Лізу. Вони йшли поруч, Кострицький щось говорив. Ліза слухала, і в неї була таке лице, що Саші стало її шкода.

Вона сповільнила ходу. Від листопадової відлиги сніг розтав, розкис, по бруківці бігли струмочки, як навесні, а на дні струмочків яскраво жовтіло опале листя.

Кострицький і Ліза розійшлися на перехресті перед поштою. Кострицький кивнув і покрокував ліворуч, перейшов вулицю й незабаром зник за рогом. Ліза стояла, притулившись до стовбура голої липи.

Саші захотілося підійти до неї й щось сказати. Вона вже зробила крок; велика калюжа, хлюпнувши, змусила її відскочити й повернутися до дійсності.

Ліза не зрадіє. Саша нічого не може змінити; принаймні поки що.

Прослизнувши в Павленко за спиною, вона зайшла в бурштиново-тепле, задушливе приміщення пошти, і весь час, поки тяглася її черга до телефону, уявляла, як колись плюне Кострицькому в лице. Як набере повний рот слини – і плюне; дідок, що зайшов у кабінку перед нею, вже закінчував розмову, коли Саша зрозуміла – розгублено й невдоволено – що тінь її ненависті до Фарита Кострицького падає й на Костю.

Син за батька не відповідає, сказала вона собі. Костя – така сама Фаритова жертва, як і вона, Саша. Він порвав і викинув батьків телефон. Той узагалі йому не батько – хіба що біологічно…

– Ви будете говорити чи ні? – запитала дівчина за стойкою.

І Саша зайшла в кабінку. Але, навіть розмовляючи з мамою, не могла викинути Кострицького – і Костю – з голови.

* * *

– Ти своєму не даєш чи що? – заклопотано спитала Оксана.

Вона мила посуд на кухні. Хоч би хто свинячив – Оксана завжди мила посуд. Бувало, шпурлялася каструлями й репетувала: «Розвели срач!», але мила все одно. Вигляд масних тарілок, горою кинутих у мийці, доводив її до сказу.

– Вони такі гіперсексуальні в цьому віці, – повторила Оксана, очевидно, чиюсь фразу. – Ти його так не вдержиш, май на увазі.

Саша сиділа над параграфом. У двадцять першій кімнаті було дуже багато Лізи, Лізиних друзів і подруг, вони сиділи скрізь, навіть на Сашиному ліжку. Саша вирішила не зв’язуватися – взяла книжки й пішла на кухню, де о цій порі нікого не було, тільки Оксана мила посуд.

За місяці, прожиті в гуртожитку, Саша навчилася спати при гуркоті й вчитися посеред землетрусу. Оксанині слова вибили її з колії. Доводилося раз у раз повертатись очима до початку абзацу.

– Взагалі ти дивна, – міркувала Оксана. Вона стояла до Саші спиною, намилювала тарілку в раковині й не чула нічого, крім свого голосу та дзюркоту води. – Тобі вже скоро вісімнадцять? Навесні? Пацанка. Кравець тобі автомат ставить, єдиній з тридцяти дев’яти в групі. А ти зубриш, як німа, з ранку до ночі. Украдуть твого Костика, він хлопець симпатичний, а в нас повно гарних дівок. Та й місцеві дівки, школярки, нічогенькі…

Відчинилися двері. Накульгуючи, зайшов одноокий Вітя – третьокурсник, так само перехняблений і дивний. Трикотажні штани пузирилися на колінах, картата сорочка пам’ятала кращі дні. На руках у нього були величезні шкіряні рукавички, обличчя закрите великими темними окулярами. Саша здригнулася.

– Привіт, дівчата, – просипів Вітя. – Почастуєте чайком?

Оксана обернулася:

– Що, свого немає?

– Зараз, – сказала Саша, відсуваючи книжку. Все одно зосередитися не вдавалося.

Засичав, нагріваючись, електричний чайник. Засмерділо смаленою ізоляцією.

– Вітю, а що в тебе з руками? – запитала Саша ніби між іншим. Вітя подивився на свої долоні в рукавичках. Поворушив пальцями.

– Та так… Сесія наближається, дівчата. Зимова сесія. Як її пережити, от у чому питання.

– Як пережити… – луною відгукнулася Саша.

Вітя наставив на неї чорні скельця окулярів:

– Вам що – перший курс, гуляй і радій. Новий рік зустрічай. А от на третьому, дівчата, екзамен зі спеціальності.

Оксана закрила воду. Обернулася, витираючи руки мокрим рушником:

– Що, важко?

Вітя непевно похитав головою:

– Можна й так сказати… Важко. Ми після іспиту переходимо на іншу базу… Хто здасть, звичайно.

– Може, там буде легше, – припустила Саша без особливої впевненості.

Про те, де вона є і що являє собою «інша база», ніхто з першокурсників гадки не мав. Казали, що це якийсь дуже просунутий, технічно оснащений інститут з «європейським ремонтом» у гуртожитку й комп’ютером на кожному столі. Казали, що це похмурі катакомби глибоко під землею. Казали, що це в іншому місті.

Дехто – Саша сама чула – цілком серйозно припускав, що це на іншій планеті.

Сама Саша сказала якось була Кості – жартома, звісно, – що «інша база» для старшокурсників – щось схоже на загробне царство, про яке ніхто нічого не знає, бо звідти не вертаються. Костя, як їй запам’яталося, відреагував дивно – пополотнів і тихим голосом запропонував більше так не жартувати.

– Може, й легше, – сумно погодився Вітя. – Ех, дівчата, я ж у мореходку збирався.

Саша налила паруючого окропу в емальований кухоль. Булькнула в окріп чайний пакетик на мотузочці.

– Скільки тобі цукру?

– Дві ложки. Ні, три.

Саша поставила кухоль на край стола. Вітя незграбно підняв його обома руками – у шкіряних рукавичках – і вилив у себе гарячий чай, як воду.

Саша аж дихати перестала. Вітя поставив порожній кухоль на стіл, усміхнувся, облизнув губи:

– Дякую.

– Не гаряче? – тихо спитала Саша.

Він похитав головою:

– Ні… Піду я, дівчата, вчитися. Дякую, бувайте здорові.

І вийшов.

* * *

Саша зайшла в кімнату з підручником під пахвою. Світла було трошки – одна настільна лампа та ще вогники сигарет. У тютюновому диму важко було роздивитися лиця. Ліза сиділа на столі поряд з магнітофоном, ще душ десять – першокурсники, другокурсники – прилаштувалися хто де. На Сашиному ліжку сиділи двоє – велика напівзнайома дівчина обнімалася зі своїм хлопцем. Її звали Іра, його, здається, Слава.

– Відбій, – сказала Саша. – Одинадцята година. Усі геть з кімнати.

Її не слухали й не чули. Вона підійшла до стола й скинула магнітофон на підлогу.

Відскочила кришка. Вивалилася касета. Розмови змовкли.

– Очманіла, Самовій? – у цілковитій тиші спитала Ольга з тридцять другої кімнати.

Саша ввімкнула світло. Всі прищулилися; Саша дивилася широко розплющеними, навіть трохи витріщеними очима.

Щойно, на кухні, під сміх і чужі голоси, вона закінчила двадцять п’яту вправу.

Хоч Кравець завдав їй номери тринадцять – сімнадцять.

Так вийшло, що, відробивши сімнадцяту, Саша прочитала наступну – просто з цікавості – і нічого не зрозуміла.

Замість того, щоб просто закрити книгу, вона прочитала завдання ще раз. Зрозумілі слова. Більш-менш зрозумілі образи. А от що з ними треба робити і як – достеменно уявити було неможливо.

І тоді в Саші прокинувся давній бзик. Можливо, стиль відмінниці й зубрилки. Можливо, інстинкт дослідника. Але вона подумки простягла ниточки від сімнадцятої вправи до вісімнадцятої, потяглась, як у повну темряву і через кілька хвилин намацала те, що звикла називати «контуром вправи».

Ось воно.

Вона по-справжньому зраділа. І обережно почала розминати вісімнадцяту. Від неї потяглися нитки до дев’ятнадцятої і далі до двадцятої. А потім у Саші всередині настало ніби осяяння, і вона кинулася вперед по номерах, – від одного до другого, і світло ставало дедалі яскравіше, поки, нарешті, на двадцять п’ятій вправі вона не осліпла.

Внутрішнє світло спалахнуло дуже яскраво й згасло. Саша протерла очі; вона не бачила ні підручника, ні кухні. На секунду їй здалося, що вона – всередині вправи. Вона – темний контур у просторі без верху й низу; вона не встигла злякатися. Грюкнули двері, потягло протягом, відкрилися дверці холодильника.

– Суки! Хто мого оселедця зжер?!

– Ти що, дурний, у спільному залишив?

– А я не можу його в кімнаті зберігати! Він смердить!

– Треба було з’їсти зразу…

– Гади… Чия це ковбаса? Зжеру, падлюки, все.

– Перестань, це Ларисчина, вона з душком… Ще в посилці зіпсувалася…

Саша чула голоси, що лунали зовсім поруч. Відчувала вітер на лиці. Відчувала запахи. І нічого не бачила.

Відчула, як зісковзує з колін підручник. Встигла підхопити. Страху все ще не було; Кравець щось таке казав… про зір, який може змінитися…

Ану ж вона осліпла назавжди?!

Саша трохи не завила з жаху. Почала терти очі, наче хотіла їх видавити, і через кілька секунд розрізнила білу пляму холодильника. А ще через хвилину побачила оселедцеву голову на кахельній підлозі, чиїсь ноги в капцях, осколки чашки…

Зір повернувся.

Похитуючись, Саша побрела у свою кімнату. З нею щось відбувалося. Щось серйозне. Вона не могла – і не бажала – це зупинити. Вона відчинила двері в кімнату, побачила вогники сигарет і парочку, що сиділа на її ліжку; вона не думала ні про що, а діяла інстинктивно.

– Усі геть. Оглухли?

– Ти перевчилася, дитинко? – м’яко запитав хлопець, що сидів на її ліжку.

І подивився їй в очі.

Саші здалося, що минуло кілька секунд. Насправді, коли вона отямилася, було вже пів на дванадцяту, і вона була в кімнаті одна. Валялися недокурки на підлозі. Від тютюнового диму нудило; Саша добралася до вікна, обдерла папір, який вони клеїли разом з Оксаною, повисмикувала поролон і відкрила стулку вікна, хапаючи ротом крижане листопадове повітря.

* * *

– Знаєш, я тебе боятимуся, – сказав Костя. – У тебе іноді такий погляд…

Вони сиділи на підвіконні у відгалуженні коридора неподалік тридцять восьмої аудиторії. Костя вийшов з індивідуальних занять десять хвилин тому. Ще через п’ять хвилин до Кравця треба було йти Саші.

– Саш… Що там було? Щось же було, а вони не зізнаються, наче їм соромно…

– Нічого, – в’яло відмахнулася Саша. – Я їх послала.

– Ти змінилася, – сказав Костя.

– Ми всі змінюємося.

– Так, але ти… Може, ти геній? Чи щось іще гірше? – Костя намагався жартувати.

– Мені пора, – сказала Саша.

Вона зупинилася перед дверима аудиторії. Насправді в неї було ще дві хвилини щонайменше; за дверима щось голосно й різко говорив Кравець. Наче цвьохкав батогом чи забивав цвяхи. Саша подумала, що от її сьогодні не лаятимуть. Сьогодні вона принесла не п’ять, а двадцять три нові вправи. Двадцять три… Їй стало страшно й весело, як у дитинстві на чортовому колесі.

Женя Сокирко вийшла з аудиторії, дивно згорбившись, стримуючи сльози. Одержала, подумала Саша без співчуття. І зайшла до Кравця.

– Доброго ранку, Самовій. Зробила?

Саша кивнула. Обіперлася об високу спинку стільця – і взялася за уявну роботу, починаючи з тринадцятої вправи.

Збилася на чотирнадцятій. Почала знову. Збилася на п’ятнадцятій і знову почала спочатку; Кравець дивився, скептично підібгавши губи. Саша, готова запанікувати, почала ще раз і збилася на тринадцятій; Кравець мовчав.

– Я зараз. Мені треба зосередитися.

– Зосереджуйся.

– Я…

Саша затнулася. Їй згадався вчорашній день. Оксана з її посудом. Вітя з його рукавичками. «Ти своєму не даєш?» Гарячий чай… Вогники сигарет у темряві…

Вона почала тринадцяту – і зрозуміла, що вправи ковзають. Одна за одною. Як ланки ланцюга. Як звичні думки. Божевільні. Чужі.

Вона минула шістнадцяту. Сімнадцяту. Без паузи перейшла на вісімнадцяту. Дев’ятнадцяту. Калатало серце; Саша почувалася канатохідцем, що танцює по дроті над крикливою юрбою, вона навіть чула захоплені крики – хоч насправді в кімнаті було тихо, десь у коридорі перемовлялися студенти, вона стояла, вчепившись у спинку стільця, і дивилася в простір, а напроти сидів Кравець і дивився на неї, і якимось чином – яким? – знав і бачив її танець на дроті, він був єдиним глядачем… Слухачем? Співучасником? Що відбувалося з нею, і як він міг це відчувати? І якими її думки-вправи бачилися йому?

Одразу після двадцять п’ятої вона осліпла. Як і вчора, на кухні. Спалах – і темрява, як у закритому ящику. Тьма.

І тиша. Кравець не ворушився.

– Сядь.

Тримаючись за стілець, вона обійшла його й сіла. Скрипнуло сидіння.

– Тобі які номери були завдано?

– Тринадцять – вісімнадцять.

– Тоді якого дідька ти взялася за двадцять п’яту?

Саша ковтнула слину.

– Відповідай!

– Мені захотілося.

– Що?!

– Мені захотілося! – Саша готова була грубіянити й огризатися. Якби в неї був зір, вона б зараз встала й пішла, грюкнувши дверима. Але вона була сліпа й боялася по-дурному врізатися в одвірок.

– Що ти бачиш? – запитав Кравець дещо нижчим тоном.

– Нічого.

– Зовсім?

Саша покліпала очима.

– Зовсім, – сказала ледь чутно. – Так уже було вчора. Але майже зразу минулося.

– Скільки разів ти пройшла двадцять п’яту?

– Двічі. Вчора й сьогодні.

Вона почула, як Кравець устав і підійшов до неї. Вона підвелася; Кравець узяв її за підборіддя й різко, майже грубо підняв лицем угору. Блиснуло світло; Саша заморгала.

Прямо перед її очима виявився перстень Кравця. Зелений відблиск на камені потихеньку згасав.

Кравець зняв окуляри. Подивився на Сашу – мабуть, уперше в житті подивився не поверх скелець, а прямо. Зіниці в нього були крихітні, як макові зерна. Саша згадала очі горбаня Миколи Валерійовича, який колись пригощав її в ресторані бутербродами й відбивною.

– Слухай мене, дівчино. Якщо я щось кажу, то це треба робити не приблизно, а так, як я сказав. Менше робити не можна. Більше теж робити… не варто. Якщо тобі хочеться зробити більше, прийди спочатку до мене й запитай. І ось іще: у тебе два іспити на носі. Ти пропускаєш пари. Я дивився журнал – у тебе майже стільки ж пропусків, як у Павленко. Ти з нею помирилася?

Саша хвильку помовчала. Останнє питання застало її зненацька.

– Я з нею… не сварилася.

– Якщо ти когось уб’єш, тебе посадять. Тобі виповнилося вісімнадцять?

– Ні… Що значить – я вб’ю?!

У двері постукали. Сашин час закінчився дві хвилини тому; раніше Кравець нікого не затримував на індивідуальних.

– Чекайте! – крикнув Кравець роздратовано. І знову обернувся до Саші.

– У тебе багато агресії. Це етап. Але у твоєму випадку – зашкалює.

– У мене?!

– Так. Подумай про це. Усе, вільна!

Саша вийшла, пропустивши в аудиторію Андрія Короткова. І майже одразу зіштовхнулася з Костею.

– Я думав, він тебе вбив.

– Скажи, я агресивна?!

Костя мовчав так довго, що Саша стривожилася ще дужче:

– Я ж ніколи… я навпаки…

– Ти… дивна, – сказав Костя подумавши. – А… що ти робиш завтра?

* * *

Неділю вони провели, гуляючи містом й нічим особливим не займаючись. Костя запросив Сашу в кафе; вони їли морозиво й дивилися на горобців, що прилітали грітися під вікно, до віддушини кухонної витяжки. Саші весь час здавалося, що Костя чогось від неї чекає. Він і дивився очікувально. І до кожного його слова була приліплена маленька пауза – наче йому хотілося, щоб Саша його перебила.

Вона відчувала його очікування і відчувала, як наростає незручність.

– Підемо на пошту? Мені треба подзвонити додому.

Мама наполегливо випитувала, як у Саші з навчанням. Саша повідомила, що її хвалять і вона на курсі найкраща; мама обіцяла їй з приводу першої сесії «який-небудь подаруночок». Потім говорив зі своїми Костя – з мамою й з бабусею. Коли, розплатившись за переговори, вони вийшли з пошти, було вже темно і йшов сніг.

– …А хіба це не свинство – курити в кімнаті, коли тебе просять не курити?! До чого тут якісь образи? Я з нею завжди по-доброму… Розумію, у неї особисті проблеми, її Кострицький доводить так, що…

Саша затнулася. Костя йшов поруч, запхнувши руки в кишені, піднявши плечі.

– Може, мені змінити прізвище? – запитав гірко. – На материне?

Саша не придумала, що відповісти. Ішов сніг, лягаючи на чорне гілля лип, на чавунні лави, на ліпні карнизи та бляшані козирки. Подекуди здіймалась пара над дахами – біла на тлі чорного неба. Красиво.

Вони йшли мовчки. Сашу не покидало відчуття, що Костя напружено чекає. Немовби він глядач у партері, а Саша щойно з’явилася перед ним у промені прожектора й тримає паузу. Але якщо Костя купив квиток, виходить, Саша повинна щось сказати або зробити?

– Ходімо в гуртожиток, – сказала Саша. І одразу додала, знітившись: – Тобі вправи хіба не треба робити?

Костя круто розвернувся:

– Чого ти весь час говориш тільки про вправи?

– Не весь час. Я…

Вона затнулася. Зупинилася. Костя стояв перед нею з таким розчарованим, докірливим лицем, що Саша розгубилась остаточно.

– Ти думаєш, я…

І знову не знайшла, що сказати.

– Хіба ти не розумієш, що ми…

Тоді їй стало дуже кривдно. Аж горло перехопило.

– Врешті-решт, це мене не стосується! – викрикнула вона й пішла геть дуже швидко, спотикаючись і ковзаючись на мокрій бруківці.

Костя наздогнав її і обійняв.

* * *

Вони цілувалися в під’їздах. У місті Торпі було повно темних, лунких, порожніх під’їздів. Подекуди пахло котами, подекуди – парфумами чи відсирілою штукатуркою. Подекуди нічим не пахло. Старі поштові скриньки, багато разів пофарбовані й тому монументальні на вигляд, діжки з фікусами, чиїсь санки, коляски, розібраний дитячий велосипед – перед ними розгортався внутрішній літопис міста, під’їзд за під’їздом, і Саша вперше – напередодні вісімнадцятиліття – навчилася як слід цілуватися.

Раніше вона вважала цю дію даремним ритуалом. Тепер, з Костею, до неї вперше дійшло, який сенс у цьому приховано; Саші страшенно хотілося, щоб одна з цих замкнених квартир була їхня власна. Щоб зараз зайти – і довго не виходити надвір. Щоб жити так завжди, не розмикаючи рук.

Надворі йшов сніг, і вони бігли по снігу – від під’їзду до під’їзду Пили каву, зігріваючись, і знову шукали затишне місце. Один раз їх хтось шугнув, напевно, двірник; закричав прямо над вухом: «Ви що тут робите?!» – і вони кинулися, як перелякані діти, геть з під’їзду, під сніг. Вони бігли й реготали, і збивали на льоту сніжинки.

Це, мабуть, був найщасливіший вечір у Сашиному житті.

* * *

Листопад пролетів, мов електричка. Почався грудень, і в гуртожитку знову стало холодно. Батареї ледь-ледь жевріли, у шпаринах завивав вітер.

«Верифікація – емпіричне підтвердження теоретичних положень науки шляхом «повернення» до наочного рівня пізнання, коли ідеальний характер абстракцій ігнорується, й вони «ототожнюються» зі спостережуваними об’єктами. Наприклад, ідеальні геометричні об’єкти – точки, прямі – ототожнюються з їхніми чуттєвими образами…»

Багатослівні визначення здавалися Саші дракончиками, що позгорталися грудочкою. Треба тільки знайти хвоста, треба тільки обережно почати розмотувати; питання веде, як ниточка, вздовж хребта тварини. Від хвоста до голів, а голів може бути багато… Іноді Саші подобалося просто розуміти написане. Іноді вона розчаровувалася, і тоді їй здавалося, що підручник філософії – брикет з напівперетравленою кимось їжею; вона заучувала визначення, що стали результатом чийогось внутрішнього життя, але не могла уявити процесу, який привів до цього результату. Вона йшла в бібліотеку й брала книжки, яких ніхто не брав десятиліттями; вона вчилася.

Радість навчання, загострена радість, у ці холодні дні серйозно конкурувала з новим захопленням – поцілунками в завулках коридорів, за лаштунками актового залу, в порожніх аудиторіях. Що ближче підбиралася сесія, то наполегливіший ставав Костя. Його сусіди, другокурсники, цілими днями не з’являлися в гуртожитку, і тільки й треба було, що втекти разом з пари й замкнути двері кімнати зсередини, але Саша все ухилялася, все відтягувала; їй ніяково було згадувати їхню першу спробу. І ще – їй подобалася та дзвінка від напруги ниточка, яка з’єднувала тепер її й Костю. Їй хотілося, щоб «роман у поцілунках» тривав без кінця.

Наближався Новий рік, другі курси готували вечір-капусник, місто Торпа вкрилося снігом і стало схоже на недопроявлену фотографію. Чорні дерева під білим небом, сірі будинки в білих намордниках балконів, розмиті контури, все хитко й дуже чисто. Саша закінчила книжку вправ, яку їй дав Кравець, тоді як Костя насилу добрів до тридцять п’ятого номера.

Вивісили розклад сесії. В гуртожитку стало менше галасу й вечірніх посиденьок. Саша продовжувала бігати по випалому за ніч снігу, утоптувати слід у слід і по неділях дзвонити додому. Мама питала, коли вона приїде на канікули. Саша не знала, що їй відповісти.

Першим заліком була англійська. Саша здала легко. Фізкультурник ДеДе поставив усім залік автоматом, і потім вони цілу пару відіграли у волейбол. Здаючи математику, довелось потрудитися. У математички був, виявляється, довгий солідний підпис: Саша розглядала свою залікову, як твір мистецтва.

Останнім заліком стояла спеціальність, і призначено її було на друге січня. «Знущаються», – похмуро прокоментувала Оксана; домовита, як завжди, вона добула десь соснових гілок, поставила в трилітрову банку, задекоровану фольгою, і прикрасила «дощиком». Тепер, на Оксанину думку, кімната набула належного «святкового» вигляду.

Костя то веселився, гасаючи з хлопавками та бенгальськими вогнями, то впадав у ступор над книжкою:

– Я не розумію й ніколи не зрозумію. У людини голова для такого не пристосована! Це не можна уявити!

Саша багато разів намагалася йому допомогти, але щоразу виявлялося, що її досвід ні на що не годиться. Вона не може пояснити, що й як треба робити, щоб перейти від тридцять п’ятої вправи, наприклад, до тридцять шостої. Ніяка «верифікація» тут не допомагала: Саша жестикулювала, малювала на аркуші паперу, згадувала велосипедний ланцюг, павутину, картини Ешера з їхніми бджолами, рибами, ящірками; Костя не розумів і з розпачу ліз цілуватися.

– Дай йому нарешті, – сказала Ліза зимовим вечором, коли Оксана вже лежала в ліжку з книжкою, а Саша пила чай, збираючись узятися за нову серію вправ. – Гірко дивитись, як ти пацана динамиш.

Саша жменею захопила її світле волосся і з усієї сили рвонула. Ліза завила. Оксана, яка ніколи ні в що не втручалася, глибше залізла під ковдру й звідти дивилася, як Саша й Ліза намагаються видряпати одна одній очі.

Нарешті Ліза відступила й пропала кудись аж до ранку.

* * *

Двадцять дев’ятого в залі прикрасили ялинку. Тридцятого по обіді в інституті запанувала святкова метушня. У залі поспіхом щось репетирували другокурсники, в їдальні совали столи, готуючи вечірню дискотеку з буфетом. До шостої години зал був повний, і Саша з подивом помітила в перших рядах багатьох викладачів – деяких вона бачила раніше, деяких не зустрічала ніколи. Горбань Микола Валерійович теж був там, сидів поруч з Кравцем і щось весело йому розповідав. Кравець, незвично, був без окулярів.

Розсунулася запилюжена оксамитова завіса, на сцену вийшов Захар, Костин сусід по кімнаті, у довгих окулярах, разюче схожих на окуляри Кравця. У нього була дивна координація рухів, він, виходячи, трохи заплутався в кулісі, однак, утвердившись на авансцені, відважно подивився в зал і, дуже схоже втупившись поверх скелець, повідомив, що всі, хто не відсвяткує Новий рік з першого разу, матимуть неприємну розмову зі своїми кураторами. Саша заклякла; їй здалося, що це занадто відважно, проте другокурсник пародіював Кравця так точно й так смішно, що вже через хвилину вона реготала, і її сміх зливався із задоволеним іржанням залу.

Коли Захар уже йшов зі сцени, люто обертаючись і погрожуючи (він у цю мить безбожно перегравав, але поблажливий глядач усе пробачав), Саша зрозуміла, що окуляри на носі Захара – справжні Кравцівські, взяті «напрокат». Вражена, вона хотіла сказати про це Кості, але тут на сцену вилетіли дівчата-другокурсниці, вдягнені Снігурками, у дуже коротких спідницях, і гримнула фонограма.

Ніколи в житті Саша не подумала б, що така, як Кравець, людина, може віддати свої окуляри пародистові для більшого ефекту. Але набагато важче було усвідомити, що в інституті знайшлася людина, здатна звернутися до нього з таким проханням.

Ніколи в житті Саша не бачила справжнього капусника, а цей був дуже гарний: дотепний, у міру голосний і дуже яскравий. Зал верещав зі сміху; гриміла музика й кружляли кольорові вогні прожекторів. Саша сиділа, тримаючи за руку Костю, і сміялася разом з ним.

– Як думаєш, він на Захарові не відіграється? – запитала вона під час короткої паузи, поки на сцені йшла швидка й трохи безглузда перестановка.

Костя знизав плечима:

– Не знаю. Чесно не знаю. Але я б на Захаровому місці не ризикував.

Концерт закінчився.

Весела юрба вивалила в коридор. Костя затяг Сашу за портьєри і, міцно навалившись, поцілував.

Гострий край підвіконня уп’явся Саші в спину.

– Стривай, – сказала вона з ноткою роздратування. – Який ти… причепливий.

У напівтемряві вона не бачила його лиця.

Тримаючись за руки, вони вибралися з-за портьєри. Внизу, в їдальні, тривало свято. Запрошений ансамбль грав пісню Крихітки Єнота – для розігріву. У якусь мить Саша й Костя розійшлися – вона відлучилася в туалет, він проштовхнувся крізь натовп, щоб поздоровити відважного Захара. Такого свята, такої суєти, такого галасу й веселощів Саша не бачила ні разу за свої майже вісімнадцять років; вона сп’яніла без вина.

У туалетах – чоловічому й жіночому – потихеньку «розливали». Саша сьорбнула шампанського з пластикового стаканчика й оторопіла від власної сміливості. Ансамбль виконував заявки, музика не вмовкала ні на хвилину, зі столів швидко зникали бутерброди з сиром і ковбасою, хліб, печиво, апельсинові часточки.

Саша шукала Костю в натовпі, гризла бутерброд і всміхалася.

Посеред залу танцювали. ДеДе кружляв, здається, одразу з трьома партнерками. На фізкультурникові був обтислий, схожий на трико светр, і, дивлячись на його танець, Саша зрозуміла, що хоче, хоч на секунду, доторкнутися до цих м’язів долонею. ДеДе колись підсаджував Сашу на колоду; вона пам’ятала це відчуття і досі.

Інших викладачів у їдальні не було – на щастя, бо Саша щиро не уявляла, які можуть бути веселощі в присутності Кравця. Проте й Кості не було видно. Захар пожинав плоди слави в центрі великої компанії. Блискали спалахи фотоапаратів. Саша озиралася – у такій юрбі легко пропустити людину, особливо якщо вона сидить, привалившись спиною до стіни, як оті хлопці в кутку…

Фізкультурник тим часом замовив рок-н-рол і прямо тут, посеред залу, узявся виробляти трюки з усіма охочими дівчатами. Деякі верещали – зі страху чи зі щастя; ДеДе перекидав партнерок з руки на руку, наче пальто, легко закидав за спину й витягав наперед, і вони ковзали по паркету між його широко розставленими ногами. Дівчата крутили сальто, роззявивши з подиву рота, ДеДе підкидав їх і ловив; глядачі аплодували. Виникла ціла черга з потенційних партнерок. Тих, хто йшов у танець по другому колу, відтирали з обуреними криками.

Саша довгу хвилину боролася з собою. Їй дуже хотілося потанцювати з ДеДе. Але вона соромилася.

Рок-н-рол не мав кінця – одна варіація перетікала в іншу, наче вправи з підручника. Саша вибрела із залу, де вже стало душно, і побачила в темному коридорі вогники сигарет. Хтось тихо перемовлявся в темряві. З Сашиною появою голоси змовкли.

– Когось шукаєш? – запитала Ліза.

Саша неприємно здивувалася. Перед цим вони підкреслено одна одну не помічали.

– Не тебе.

Ліза промовчала, але святковий настрій злетів з Саші, мов останній листочок з уже голого дерева.

Не знаючи, куди йти, вона побрела по коридору. У кожній ніші вікна, за кожною фіранкою хтось обнімався, сопів і хихикав. Саші видалося, що вона йде по напівтемному музею, де всі статуї подуріли з розуму й полізли обніматися.

Вона пішла в гардероб по куртку. Хоч, можливо, до гуртожитку можна було добігти й так…

Вони сиділи під стойкою. Женя Сокирко, зі своїми шкільними кісками, у розстебнутій блузці, і вщент п’яний, розчервонілий Костя. Він цілував Женю, і та аж скавчала зі сміху, а його рука, трясучись, лізла їй за пазуху.

Саша вийшла, залишивши куртку на вішалці.

* * *

Новорічну ніч вона провела, гуляючи по місту Торпі. Гуртожиток гув і ревів, у кожній кімнаті гримів свій магнітофон, у кожній кухні ломився стіл од дешевої їжі; Саша впросила вахтерку відімкнути для неї інститутський гардероб, де, одна серед порожніх гачків, висіла Сашина куртка.

Вахтерку вона поздоровила шоколадкою.

Місто Торпа теж святкувало, проте сніг глушив усі звуки. Моргали гірлянди у вікнах, у вітринах магазинів. Чекали на перехрестях таксі. Пройшовшись по центру, Саша повернулася назад по вулиці Сакко і Ванцетті й пішла далі, до околиці, до річки.

Річка замерзла. Кригу замело снігом. Десь бемкав годинник і горлали щасливі люди; Саша дивилася перед собою й мимоволі – майже машинально – повторювала про себе вправи з Кравцівського збірника.

Вони текли одна за одною. Спокійно. Саша не осліпла після двадцять п’ятої, і рука в неї не затерпла після сорок третьої, як було першого разу. Вона пам’ятала їх усі – від першої до сто двадцять п’ятої, останньої в книжці. Вона сіла на повалене дерево, всміхнулася, заплющила очі…

І розплющила їх яскравого сонячного ранку.

На її голові, на плечах, на колінах лежав сніг і виблискував, як перстень Кравця. Навіть яскравіше. Саша замружилася. Над замерзлою річкою, над очеретами, над передмістям розляглася цілковита тиша.

Саша нервово видихнула. Потім схопилася. Цілий замет снігу злетів додолу. Вона просиділа тут цілу ніч?! Вона змерзла… можливо, замерзла… та вже ж напевно щось собі відморозила!

Вона підняла до очей голі, без рукавичок, руки. Пальці були теплі й ворушилися легко. Торкнулася носа; ніс був навіть гарячий. Не змерзли ноги в черевиках. Не змерзли вуха. Саша озирнулася: вона стояла посеред незайманого снігового поля, її нічні сліди засипало, тепер можна було повірити, що Саша прилетіла з неба.

Шкода було порушувати таку красу. Але вона відчула, що дуже хоче їсти.

* * *

Вона з’явилася на залік, як усі – другого, о десятій ранку. Кравець вимагав, щоб од початку заліку й до кінця весь курс перебував у аудиторії.

– Доброго ранку, група «А».

Кравець зсунув на ніс окуляри й пробігся поглядом по рядах.

– Самовій, давайте залікову.

Вона підійшла до його стола й на власні очі побачила, як він проставляє їй «п’ять» у графі «спеціальність».

– Залік у нас диференційований, усі пам’ятають? Староста, зберіть залікові, складіть мені на стіл.

Костя, низько схиливши голову, пішов уздовж проходу. Саша переступила з ноги на ногу.

– Самовій, ви вільні, йдіть… Дякую, Кострицький. Хто перший хоче здаватися, може, є такі? Самовій, ви чули, що я сказав?

Ні на кого не дивлячись, Саша взяла свою сумку і вийшла з аудиторії, щільно причинивши за собою двері.

«Ви вільні, йдіть». Куди? Вона вже багато місяців не була вільна. Як не вільна людина під дулом автомата. Крокуючи по двору до ґанку гуртожитку, вона питала себе: а чи зможе вона коли-небудь, хоч на старість, вирватися з-під влади Фарита Кострицького?

Оксана в цілковитому трансі сиділа над книжками. У групи «Б» залік було призначено на дванадцяту, і, ігноруючи прислів’я «перед смертю не надихаєшся», Оксана намагалась упхнути в себе вправи зі сто шостої по сто п’ятнадцяту. Саша знала, що це неможливо. Однак надіялася, що сто п’ять чесно відпрацьованих вправ забезпечать Оксані хоч би трійку.

Вона лягла на своє ліжко і втупилася в стелю. Залишалися два іспити, з філософії і з історії, восьмого січня й дванадцятого… Виходить, на дванадцяте, вечір, можна брати квиток і їхати на канікули додому.

Раніше вона не допускала цієї думки. Вона боялася, якщо чесно, про це думати. А тепер занять немає. Спеціальності немає. Можна їхати додому. Додому.

Оксана сиділа над книжкою, дивлячись перед собою застиглими очима; можливо, у неї щось почало виходити. Саша перелічила, скільки в неї лишилося грошей і, не озираючись, вийшла з гуртожитку.

* * *

Вона повернулась якраз в обід, несучи у внутрішній кишені плацкартний квиток. Поїзд стоїть на станції Торпа дві хвилини – з нуль двадцяти трьох до нуль двадцяти п’яти – вночі, природно. По дорозі з каси Саша зайшла на пошту й додзвонилася до мами, і сказала, що тринадцятого – під старий Новий рік – її можна буде зустрічати на вокзалі опівдні. Вибух радості на тому кінці проводу був нагородою за довге стояння в черзі.

Оксана в’язала під імпровізованою ялинкою; з усмішки, застиглої на її лиці, Саша здогадалася, що у неї все гаразд.

– Скільки тобі?

– Чотири, – Оксана не стрималася й хихикнула. – Це з похмілля, Саш, їй-бо, на мене найшло просвітління. У нас у групі п’ятірок узагалі нема, половина четвірок, половина трійок… І двійок три штуки.

– Та ти що!

– Так. А у вас у групі теж три двійки. У дурної Лізки, – Оксана зітхнула, – я за неї боюся… Ще в Дениса М’ясковського і в Кострицького… У Жені трояк. Я кажу, що Кострицькому його зальоти просто так не минулися… Ти що, його жалієш? Ти?!

– І що тепер буде? – запитала Саша після паузи.

– Перездача тринадцятого в усіх шести.

– А…

Саша запнулася.

– А де Павленко? – спитала вона нарешті.

– Не знаю. Прийшла із заліку, сама не своя, одразу кудись і повіялась… Знаєш, учитися треба було, а не хвостом крутити. Ото й докрутилася.

* * *

Посеред ночі Саша прокинулася від тиші. У гуртожитку ніколи не буває так тихо.

Вона встала. Накинула халат. Оксана спала, Лізине ліжко стояло порожнє. Саша вийшла в коридор; годинник показував пів на третю. Мертво блищав під лампами лінолеум.

Саша навіщось спустилася на перший поверх. Там, на кухні, наприкінці коридора, хтось був.

Вона зупинилась у дверях.

Костя беззвучно ридав, стоячи навколішки, затискаючи собі рота краєм синьої майки. На столі, серед немитого посуду, лежав зім’ятий клаптик жовтуватого паперу – телеграма.

Саша стояла, уже все розуміючи. Але не могла повірити.

– Бабуся, – промовив Костя крізь сльози. – Не пробачу… ні… коли… бабуся!

І, скорчившись, торкнувся лобом підлоги.

* * *

За останні півтора року Саша кілька разів чула, з яким тріском рвуться нитки, що зшивають звичний світ. Вона думала, що звикла.

Катастрофа, яка сталася з Костею, заново пояснила Саші, над краєм якої прірви вона ходить усі ці місяці. Із зубріння, із запи-люжених книжок, з нескінченних побутових дрібниць складається лезо бритви, на якому Саша балансує… І поки що втримується. Поки що.

Третього січня Костя виїхав на похорон. Півгрупи проводжало його на вокзал. Саша не поїхала.

Ліза не поїхала теж.

Денис М’ясковський, з яким Саша ніколи не водила дружби, сидів на лаві посеред двору й сліпо водив гілочкою по снігу. У відповідь на Сашин питальний погляд похитав головою:

– Нічого страшного. Могло бути гірше.

Куратором у Дениса була Лілія Попова; Саша подумала в той вечір, що Денисові пощастило.

Ліза ввечері кудись пішла. На боязке запитання, чи не потрібна допомога, відповіла таким поглядом, що в Саші аж губи змерзлися. У Лізи були свої стосунки з Фаритом Кострицьким, і Саша легкодухо не бажала знати, чим саме розплатиться Ліза за провалений залік. А сесія тим часом ішла, як мала йти; Саша чула, як один другокурсник сказав у коридорі іншому:

– У малих, чув, багато позрізалося…

– Хай скажуть, що їх не попереджали, – резонно відповів його співрозмовник.

Саша знову перестала спати. Лягала в ліжко, дивилася в стелю, крутилася з боку на бік, уставала і йшла на кухню пити чай. Оксана безтурботно спала; Ліза сиділа над збірником вправ. Саша уявляла, як їй має бути страшно. Бо Кравець може не поставити залік і вдруге – він не змилостивиться. У цьому навчальному закладі немає такого поняття: милість.

Vita nostra brevis est…

Саша думала про маму. Там, далеко, є нормальний світ і звичайне життя. Люди працюють, сміються, дивляться телевізор; Саша скоро з’явиться там – не надовго. На місяць. А потім їй доведеться вертатися в інститут, знову робити ці вправи й читати ці параграфи, і відчувати на шиї залізний нашийник шипами всередину. Суворий нашийник, дуже суворий. Вона йде туди, куди її ведуть. Вона змінюється, линяє зсередини, думає чужі думки. І не може вирватися.

Увесь перший курс, групи «А» і «Б», мовчки поринув у навчання. Костя повернувся сьомого, на Різдво, напередодні екзамену з філософії.

Саша пішла відповідати першою, без підготовки. Відбарабанила Аристотеля й Канта. Викладачка, прихильно всміхаючись, поставила їй у залікову книжку «п’ять».

– Будь ласка, – сказала Саша тихо. – Не валіть Кострицького. У нього горе. Бабуся вмерла.

Філософиня підняла на неї здивовані очі. Нічого не сказала. Повернула залікову.

Костя одержав «три», хоч, за словами свідків, жодного разу не розкрив рота.

Наближалося дванадцяте число, останній іспит і від’їзд. Перелякана тиша, що запанувала на першому курсі після заліку зі спеціальності, потроху розшаровувалася. Уже сміялися, цілувалися, вже носили – під полою – на кухню горілку й червоне вино; оцінки з філософії радували, і всі надіялися, що історичка теж не чіплятиметься.

Костя ні з ким не розмовляв. Жені Сокирко, яка крутилася поруч, ніби не помічав. І – Саша розуміла з дедалі більшим жахом – нічого не вчив, не робив вправ. Ішов – котився під укіс – до другого провалу.

– Не жалій його, – сказала Оксана. – Вони з Женькою, кажуть, у дев’ятнадцятій ліжко поламали, так стрибали. Довелося ніжку дошкою підпирати.

Саша мовчала.

– Він усе-таки вашого куратора син. Справа родинна.

– Я помітила.

– Ну, – непевно протягла Оксана. – Скільки бабі років було? Сімдесят шість? Солідний вік…

Під Сашиним поглядом Оксана замовкла, вдавши, ніби її дуже цікавить вміст каструльки на плиті. Здається, з усього інституту тільки Оксана вміла готувати й часом балувала себе – та сусідів – яким-небудь особливим домашнім рагу чи варениками з капустою.

Саша вийшла з кухні. Зійшла на перший поверх і постукала у двері сьомої кімнати. Відповів Захарів голос:

– Заходь!

Саша зайшла.

У кімнаті стояв невимовний гармидер. Одяг, од білизни до зимових курток, купами лежав на стільцях і на підлозі. Столи були закладені шаром підручників, глянсових журналів з голими дівчатами, зім’ятих аркушів паперу, шкарпеток і брудних пластикових тарілок. Стояв важкий дух застояного тютюнового диму, значно густіший, ніж у Сашиній кімнаті.

Захар сидів за книжкою. Льоня, третій мешканець кімнати, стояв у кутку, піднявши руки, й дивився в одну точку. Не кліпав. Раніше, ще у вересні, така картина налякала б Сашу до ведмежої хвороби. Тепер вона здогадувалася, що Льоня, скоріше за все, просто робить серію уявних вправ.

Костя лежав на своєму ліжку лицем до стіни.

– Е, – сказав Захар, перехопивши Сашин погляд, – я йому кажу – вчи, дурню, гірше буде. А він усе, спікся. У нас на курсі теж був один… зламався на першій сесії.

– Відрахували? – глухо запитала Саша.

Захар похмуро посміхнувся:

– Відрахували… Зовсім відрахували, взагалі. Він головою поїхав та й… Ти чого прийшла?

Саша перевела погляд на Костю.

– Захаре, як ти взяв у Кравця окуляри?

– Підійшов і попросив.

– І він погодився?

– Аякже. Він сказав, це буде прикольно.

– Так і сказав?

– Ну… приблизно. А що?

– Нічого… Що з нами буде?

Захар поклацав вимикачем настільної лампи:

– Ми з тобою закінчимо. Льоня теж. Цей… Ну, не знаю.

– Що з нами буде, коли ми закінчимо інститут?

Захар помовчав.

– Ми змінимося. Усе зміниться. Зір, слух, весь організм перелаштується. Це до третього курсу. Потім… у зимову сесію буде дуже важливий іспит, перевідний. І тоді…

– Що?

– Не знаю. Думаєш, на другому курсі нам усе розповідають? Але мені здається, що ми взагалі перестанемо бути людьми.

– А ким станемо? Роботами?

– Здається, всі по-різному. На третьому курсі, після іспиту, починається спеціалізація. По-моєму, так.

– А навіщо це все? Для чого це треба? Кому?

Льоня не моргав. Що відбувається в кімнаті, його не турбувало. Захар тер кінчик носа і ніяково всміхався, наче йому було незручно за Сашу та її питання.

– А викладачі – люди? – вона не здавалася.

– Фізкультурник – точно людина…

– Я не про фізкультурника! Ти знаєш, про кого я!

Захар облизнув губи:

– Я точно так само все знаю, як і ти… У тебе волосся якого кольору?

– Чорне, – сказала Саша здивовано. – Ну, темно-каштанове… А…

– А мені от здається, що фіолетове. – Захар стомлено примружив очі. – У всіх жовте, а в тебе фіолетове. Такі кольорові плями… Кравець каже, це нормально, минеться.

Саша знову подивилася на Костю. Він не спав. Саша розуміла, що він прикидається.

– Ти на канікулах будь обережна, – сказав Захар. – У нас на курсі одна дівка після зимової сесії приїхала додому, погуляла, ну, воля їй у голову вдарила, вона й сказала батькам: потрапила, мовляв, у тоталітарну секту, мене труять психоделіками, я божеволію, рятуйте. А батьки в неї круті, поклали її в круту клініку та й ну лікувати…

– І що?

– Коли Фарит її через тиждень привіз, вона була вже кругла сирота. Семестр провчилася, на літній сесії зрізалася й шизонулася вже по-справжньому. Десь тепер у психушці.

– Брешеш!

Захар заплющив очі:

– Слухай, я спеціальність здав, але в мене ще з англійської іспит. Ти щось хотіла Кості сказати?

Саша перевела подих. Узяла зі стола кухоль з недопитим чаєм і вихлюпнула лежачому на голову.

Костя схопився. Авжеж, він не спав; витріщився на Сашу наче на ката:

– Що тобі треба?! Ну що? Дай спокійно здохнути! Дайте мені всі спокійно здохнути!

– Візьми себе в руки, – сказала Саша.

І з подивом відчула у своєму голосі інтонації Кравця.

* * *

До повторного Костиного заліку залишалося три дні.

– Ти повинен це зробити. Усе інше – потім.

– Я не можу. Я…

– Заткнися! Ти болото, а не чоловік, ти слизняк, стара баба, імпотент! Ти не вмієш тримати удар!

Він тільки нижче опустив плечі.

– Послухай, – сказала Саша. – Якщо ми все це вивчимо… Якщо пройдемо цей курс до кінця… То, мабуть, станемо такими, як вони. І зможемо говорити з ними, як рівні. Тоді ми помстимося твоєму батькові. Я тобі обіцяю.

Костя повільно підняв очі. Уперше Саша помітила в них щось іще, крім горя й приреченості.

– А якщо вони нас розчавлять, то ми не зможемо помститися. Ми слабкі – тепер. Але ми будемо іншими. Ми знайдемо, як з ними поквитатися.

– У мене не вийде, – сказав Костя. – За три дні – десять вправ – нереально.

– Реально. Я робила й по двадцять.

– Що?!

– Книжку бери! Читай вправу вголос!

Минала година за годиною. Саші дедалі частіше хотілося його вдарити. Ляснути, щоб зібрався. Щоб зосередився й зробив те, що готове більше, ніж наполовину. Вона не могла бачити, що діється в нього в уяві, але з погляду, з подиху навчилася відрізняти удачі від кіксів та збоїв.

Коли він збився наприкінці довгої серії з п’яти складних вправ, вона не витримала й ударила його по щоці. Він відхитнувся, схопився за лице:

– Ти що?!

– Зберися! – прокричала Саша в його червоні зацьковані очі. – Зберися й зроби все спочатку, а то ще й не так заробиш!

Вона із запізненням відчула, як горить долоня. Здивувалася сама собі: їй ніколи в житті не траплялося нікого бити. Навіть жартома. А тепер вона готова була схопити з кутка віник на довгій ручці й бити цією палицею серйозно – бити, завдаючи болю.

Надвечір він захотів спати, але Саша не пустила. І сиділа з ним цілу ніч, а по світанку, вже годині о дев’ятій, він раптом відчув сам – і зрозумів, як ці вправи робляться.

Вони сиділи в коридорі гуртожитку на принесених з кімнати стільцях. Навколо щось відбувалося, ходили, тупотіли, репетували, сміялися, жалілися на недосип, просили жерти; Костя в цю мить повірив, що через два дні складе залік.

А Саша тільки тепер до кінця зрозуміла, яке пекло він носив у собі всі ці дні.

* * *

– Сашуню! Ой, як добре, що ти подзвонила! Ми завтра тебе зустрічаємо, готуємо сюрпризи, тут тебе таке чекає!

– Мамо… Пробач, я завтра не зможу приїхати.

Пауза.

– Сашо… Як це? Що сталося?

– Тут один хлопчик перескладає залік. Я йому допомагаю.

Нова пауза.

– А що за хлопчик?

– Однокурсник.

– Ну… Ми так тебе чекали… Старий Новий рік…

– Я постараюся приїхати чотирнадцятого, – сказала Саша. – Я чесно… раніше не можу.

* * *

З історії вона одержала, хоч як це дивно, теж «п’ять». При тому, що анітрохи не готувалася. Білет випав дуже вдало: Саша слухала й конспектувала ці лекції, конспектувала добротно й тепер легко пригадала все до найменшої деталі.

– Більше було б таких студентів, – сказала сяюча історичка. А Саша, скромно опустивши очі, попросила:

– Будь ласка… У Кострицького горе… Він у такому стані… Поставте «три», я з ним попрацюю…

Історичка мучила Костю майже годину, нічого від нього не добилася, довго вагалася й затискала губи – і все-таки поставила трійку.

Увечері того ж дня першокурсники роз’їхалися майже всі. Залишилося кілька душ, чиї поїзди йшли вранці, та «хвостисти».

І Саша.

Іспит третього курсу – той самий дуже важливий, «перевідний екзамен» – теж випав на тринадцяте. Ніхто не жартував з приводу нещасливого числа. Гуртожиток стояв напівпорожній й незвично тихий.

Вранці усі третьокурсники зібралися в залі. Ліза, Денис і Костя чекали в першій аудиторії (а невдахам з групи «Б» перездачу було призначено на годину пізніше). Саша бродила по коридорах; з залу не долинало ні звуку. Наче там нікогісінько не було.

Потім вийшов Кравець. Роздратований, як здалося Саші. Вона вчасно сховалася за ногу бронзового коня; Кравець пройшов у першу аудиторію, Саша чула, як він сухо сказав: «Приготувалися, Павленко перша».

Саша закусила губу.

Минуло п’ять хвилин. Десять. П’ятнадцять.

Потім з аудиторії пробкою вискочила Ліза. Бліда, як вапно. Саша злякалася.

Ліза побачила її. Ковтнула повітря.

– Ну що? – запитала Саша, не стримавшись.

– Здала, – сказала Ліза пошепки.

І, рвучко обнявши Сашу за шию, розридалася.

Це було несподівано й навіть якось боляче: Лізин годинник, зачепившись за пасмо Сашиного волосся, скубнув досить відчутно. Це було дивно; у Саші ще ніхто не ридав на плечі. Вона тільки читала про це в романах. Її білий светр змок од Лізиних сліз та соплів; непевно, бентежачись, Саша погладила її по спині.

– Ну… молодець. Усе добре.

Ліза відсторонилась і, витираючи лице рукавом, побігла в жіночий туалет – по дорозі вона то спотикалася, то намагалась танцювати рок-н-рол. Вона впоралася сама, подумала Саша. Не знаю, що з нею зробив Фарит, але потуранням тут точно не пахне.

Другий вийшов Денис. На відміну від Лізи, він був не білий, а червоний.

– Як ти?!

– Три, – Денис не вірив собі. – Бляха-муха… Це ж…

– А Костя?

– Здає, – Денис уже думав про інше. – Сашо, я сьогодні нап’юся до поросячого вереску. Піду в місто… Нап’юся в під’їзді й валятимуся в канаві.

І він усміхнувся, наче Попелюшка при думці про королівський бал.

Денис теж пішов. Іспит третьокурсників усе ще тривав, у залі – і в інституті – стояла тиша. Саша, втративши самовладання, міряла кроками коридор.

Надворі зійшло сонце. Загорівся скляний купол над статуєю. Величезний вершник виплив з темряви, наче вихоплений прожектором. Хто це? Чому він тут стоїть? Саша бродила й бродила, слухаючи звук своїх кроків. Час ішов. Костя не з’являвся.

Нарешті, розчинилися двері; Саша кинулася вперед і ледь не налетіла на Кравця. Це він виходив з першої аудиторії – окуляри на носі, світлий «хвіст» перекинутий через плече.

– Самовій…

Саша відступила. Кравець окинув її поглядом з голови до ніг: вони не бачилися з того самого часу, як він поставив їй у залікову книжку «п’ять».

– Ну, поставив я йому залік… – Кравець невиразно кивнув кудись через плече. – Поставив, хоча… Ану ходімо зі мною.

Він покрокував до скляної будки вахтерки. Саша зазирнула в аудиторію і встигла побачити Костю, пітного, змученого, але не зломленого.

– Здав?

Він кивнув їй, наче сам собі не вірячи. Кравець узяв у вахтерки ключі й коротко розписався в журналі.

– Самовій, у тридцять восьму.

Він ішов по коридору, дзенькаючи ключами в опущеній руці. А Саша йшла за ним, наче на прив’язі.

– Ти його била?

Ключ повернувся в замку.

– Ні… Тобто так. Так сталося, що…

– Розумію. Заходь.

Вона зайшла. Перекинуті стільці задирали ніжки до стелі, лежачи сидіннями вниз на єдиному в кімнаті столі. Кравець перевернув їх один за одним.

– Іди сюди.

Саші вдарив у очі яскраво-зелений промінь, що переломився в рожевому камені персня. Вона похитнулася. Кравець міцно взяв її за лікоть.

– Коли в тебе поїзд?

– Я не знаю. Я здала квиток на сьогодні, і…

– Зрозуміло. Квитків у касі нема, можеш не виїхати.

Саша зітхнула. Кравець вийняв пачку сигарет і запальничку. Закурив і одразу погасив сигарету:

– Вибач. Я забув, що ти не куриш.

Саша здивувалася. Кравець був перший в інституті, хто звернув увагу на такий дріб’язок. При тому, що йому явно дуже хотілося курити.

– Мені однаково, – сказала вона. – Я звикла. Куріть, будь ласка.

Він сховав сигарети. Сів. Жестом велів сідати їй. Саша опустилася на краєчок стільця.

– У Кості… у Кострицького через вас умерла бабуся.

– Через мене?

– Через те, що ви йому не поставили залік.

– Я не поставив, бо він не був готовий. Решта – справи Фарита.

– А Фарит що, машина, яка виконує вироки? Гільйотина?

– Запитай у нього сама, – Кравець в’яло всміхнувся. – За що ти била цього ледаря?

Саша опустила очі.

– Він не хотів… не міг зосередитися.

– Фарит робить те саме. На своєму рівні.

Саша стисла руки на колінах.

– Навіщо ви з нами це робите? За що? Ми особливі, ми в чомусь винні?

Кравець поклацав запальничкою.

– Ні. Ви ні в чому не винні. Але ви повинні вчитися, вчитися старанно, а ви не хочете.

– Бо нам не пояснили, чого нас навчають і навіщо.

– Бо ви все одно не зможете цього зрозуміти. Рано.

Саша дивилась, як запальничка в його руці то випускає жовтий пломінець, то втягує його назад.

– Коли дитину вчать малювати кружечки – хіба вона розуміє, що таке дрібна моторика руки? Коли сільський хлопчик приходить у школу-інтернат – він що, багато чого розуміє в тому, що навколо?

– Багато чого! Він головне розуміє! Справжній педагог зуміє зацікавити… пояснити…

Кравець гмикнув.

– Самовій, що таке верифікація?

– Емпіричне підтвердження теоретичних положень шляхом повернення до наочного рівня пізнання, коли ідеальні абстракції ототожнюються зі спостережуваними об’єктами, – здивовано повідомила Саша.

Кравець кивнув:

– Ваше навчання – спостережуваний об’єкт. Радше, спостережуваний процес. А те, що відбувається з вами насправді, ви на теперішньому рівні розвитку ані зрозуміти, ані усвідомити неспроможні. Це все одно, як зібрати в джунглях молодих шимпанзе, зібрати разом, і в результаті якогось процесу запустити їхнє перетворення… ні, не на людей. На моделі світових процесів і явищ усіх рівнів. Інфляцію, глобалізацію, ксенофобію… Тобі зрозуміло, як з мавпи зробити модель біржової кризи?

Саша мовчала.

– Отака-от верифікація, – Кравець усміхнувся. – А ти, Сашо, хороша дівчинка, і ти балансуєш на межі… На самому краю. Я не хочу тебе втратити.

Саша дивилася в його нерухомі очі з вузенькими зіницями.

– Слухай мене уважно. Завтра ти поїдеш додому, не знаю, як там з квитками, але надіймося, що тобі пощастить. Увесь час канікул – до чотирнадцятого лютого – я забороняю тобі торкатися книжок зі спеціальності. Зрозуміла?

Саша кивнула, не опускаючи очей.

– Дуже уважно стеж за собою. Припиняй спалахи роздратування. Агресії. Я знаю, тобі незвично, але ти тепер дуже небезпечна для навколишніх. Особливо для тих, хто знав тебе раніше й пам’ятає, як тиху поступливу дівчинку.

– Я не можу бути небезпечною, – сказала Саша.

– Закрий рота, коли я говорю… Уникай великих натовпів. Нервових струсів. Заздалегідь візьми зворотний квиток. Чотирнадцятого я хочу тебе бачити на заняттях без запізнень. І ще одне: ніяких одкровень з матір’ю. Я це кажу тому, що бажаю тобі добра.

– Я помітила, – сказала Саша глухо.

Кравець усміхнувся:

– Вільна. Йди.

* * *

Костя зустрів її в темному коридорі й обняв, ледь не зламавши ребра.

Вона потерпіла хвилинку заради чемності, потім відсторонилася.

– Сашо…

– Я тебе поздоровляю, – сказала вона офіційним тоном, – і бажаю дальших успіхів у навчанні. Вибач, мені треба збиратися, я їду додому.

І, залишивши його за спиною, повернулася в гуртожиток. Дивна річ – на душі в неї було легко.

Оксана виїхала ще вчора. Лізи не було. Саша покидала у валізу все підряд, не змогла закрити кришку, половину речей повернула в шафу. За вікнами швидко поночіло. Саша подивилась на годинник: пів на сьому. Поїзд приходить на станцію об одинадцятій двадцять три, але квитка якраз і нема, і що робити, Саша ледве собі уявляла.

Іти на вокзал? Чи все-таки спочатку в касу?

Сопучи й хекаючи, вона витягла валізу з кімнати. Сама спустила вниз по сходах. Промайнув спогад: вони з Костею, новачки, вперше переступають поріг гуртожитку, сходи, валіза…

За столиком чергової, як завжди, нікого не було. Саша повісила ключа на гачок з номером «двадцять один».

Знову йшов сніг. По вузькому провулку Саша витягла валізу на вулицю Сакко і Ванцетті й озирнулася в пошуках таксі.

Таксі не було. І не бувало тут ніколи. Саші доведеться йти по засніжених вулицях, волочачи за собою валізу, до центральної площі, а там чекати автобуса. Ну то й нехай: час іще є…

– Олександро!

Вона впізнала голос і завмерла.

– Сашо, а я вас чекаю…

Вона не хотіла обертатися. Просто стояла, вчепившись у ручку валізи. Потім валізу забрали в неї з рук.

– Я вас чекаю з машиною. Підвезу на вокзал. Їдемо?

– А я не сяду у вашу машину, – сказала Саша, почуваючи, як знову зволожуються давно сухі очі. – Будь ласка, йдіть од мене.

Повільно падав сніг. Горів ліхтар.

– Боржок, – сказав Фарит Кострицький уже іншим, діловим голосом. – Монети.

Саша згадала, що залишила торбинку з монетами в гуртожитку, в кімнаті, під матрацом.

– Вони… там.

– Ідіть і принесіть.

Вона нарешті на нього подивилася. У його чорних окулярах віддзеркалювалися сніжинки.

– Зараз.

Вона бігцем повернулася в гуртожиток. Зірвала ключа з гачка. Піднялася до себе, знайшла торбинку замкнула кімнату. Повернулася на вулицю; Кострицький чекав її, поставивши валізу на бруківку.

– Беріть.

Він зважив пакет у руці.

– Тридцять сім… Напружене внутрішнє життя, Олександро.

Вона стрималася й нічого не відповіла.

– Сашо, я можу вам узяти квитка, навіть якщо їх немає в касі. І підвезу прямо до вагона.

– Мені не треба. До побачення.

Вона пішла по вулиці, не озираючись, тягнучи за собою валізу. Та дедалі важчала, чіплялася коліщатами за каміння бруку, норовила перекинутися. За Сашею, не відстаючи й не обганяючи, повзла машина – вона не знала, яка. Тільки чула м’який вкрадливий звук шин по снігу.

Важко дихаючи, вона нарешті побачила попереду вогні центральної площі. Автобус мав прийти через півгодини, на зупинці чекала досить щільна юрба. Машина Кострицького – молочно-білий «ніссан» – зупинилася оддалеки.

Саша купила квиток на автобус і стала в чергу. Сніг перестав. Вітер розігнав хмари й витяг з-під Сашиної куртки залишки тепла.

Автобус спізнювався. Коли приїхав, маленький, повільний, – виявилося, що всім у ньому місця не знайдеться. Почалася сварка. Водій пообіцяв скоренько повернутися й зробити ще один рейс.

Саша змерзла до кісток. Був старий Новий рік. На небі висипали зірки. Кострицький стояв поряд зі своєю машиною. Не їхав. Чекав, стромивши руки в кишені пальта, й дивився вгору, на небо.

Вдруге автобус приїхав на початку одинадцятої. Саша, задихаючись од натуги, витягла валізу у вузенькі двері й поставила поруч з чиїмось клунком; закричали цього разу на неї – вона комусь наступила на ногу. Намагаючись ні на що не звертати уваги, вона прилаштувалася поряд з валізою й полегшено зітхнула, коли вогні Торпи поповзли назад. До поїзда ще більше години, вона встигає. Не може бути, щоб у касі перед відходом не знайшлося хоч якогось квиточка…

Автобус буксував і загрузав у заметах. Усім пасажирам, крім зовсім уже немічних бабів, доводилося його виштовхувати; двигун ревів, з вихлопної труби валив дим, з-під коліс летів сніг. У Саші змерзли пальці на ногах; спочатку вона нервувалася, потім злилася, потім їй стало все одно.

Автобус прибув на станцію за чотири хвилини до приходу поїзда. Ті, в кого були квитки, кинулись на перон. Саша побігла в касу; віконце було закрите, висіла табличка: «Квитків нема».

Саша сіла на дерев’яну лаву. Знову прийшов спогад, як вони з Костею чекали тут ранку, як їли бутерброди, як знайшли записку: «Тікай зараз»…

У приміщення вокзалу ввійшов Кострицький. Зупинився коло замкненої каси. Саша на нього не дивилася.

Вона чула, як підкотив до перону поїзд, та навіть не спробувала встати. Забігали люди. Брязнули буфери. І майже одразу брязнули знову; поїзд покотився, набираючи швидкість, загудів – і поїхав геть.

Кострицький підійшов і сів поруч.

– Слухай, я шаную твій вибір… Але через півгодини поїзд робить зупинку в Гальцях, туди на машині п’ятнадцять хвилин. Підвезти тебе?

Саша повернула голову:

– Що вам од мене треба?

– Я хочу тобі допомогти. Я за тебе відповідаю.

– А перед ким ви будете відповідати за Костю, за… це? За все?

– Та вже перед деким відповім, – відгукнувся він без усмішки. – Ходімо.

І взяв її валізу.

Вона занадто втомилася й змерзла, щоб опиратися. Він поклав її валізу в багажник білої машини, відчинив дверцята. Саша сіла в тепло; двері м’яко цмокнули, зачиняючись.

Кострицький сів поруч. Зняв рукавички. Вийняв термос.

– На. Випий. Це чай з коньяком.

Прогуркотів товарний. Саша зробила ковток і обпекла губи. Перевела дух – і знову сьорбнула.

– Візьми мою візитку. Про всяк випадок.

Він поклав їй на коліна візитну картку – паперовий прямокутник з телефоном, але без імені.

– Пристебнися.

Машина вибралася на дорогу й одразу набрала швидкості – Саша, скосивши очі, побачила стрілку спідометра на позначці «сто тридцять». Кострицький дивився вперед; по обидва боки шосе мчав ліс. Довгі промені фар стрибали, поринали й злітали на нерівностях дороги.

Вона сунула його візитку в кишеню куртки.

– Ви людина?

– Розберімося з термінологією. Що таке людина? Двонога, позбавлена пір’я…

– Я серйозно.

– Та й я не жартую.

Саша замовкла.

– Слухай, Сашо. Я тобі дуже вдячний за те, що ти зробила для мого сина. Ти його витягла за вуха… Врятувала… від дуже негарних речей. Ти мужня людина, дівчинко.

– І це мені кажете ви? Ви ?!

Він не зводив очей з дороги.

Через десять хвилин вони вилетіли на крихітну, з трьох сторін затиснуту лісом станцію. Ще через п’ятнадцять хвилин прийшов поїзд; Кострицький переговорив з провідницею, щось сунув їй у руку, кивнув Саші:

– Щасливої дороги.

І підняв її валізу в тамбур.

* * *

Вагон виявився купейним. Провідниця, не кажучи ні слова, влаштувала Сашу на верхній полиці в службовому купе. Саша вилізла нагору й заснула, як була, у джинсах і в светрі, а як прокинулася – за вікнами блищав на сонці сніг, і була майже одинадцята ранку.

Поїзд прибув без запізнення. Саша побачила на пероні маму й Валентина – вони неспокійно крутили головами. Через кілька хвилин мама її схопила, щосили обняла, потім відхилилася:

– Ого! Що з тобою?

– А що? – здивувалася Саша.

– Ти наче виросла… Сантиметрів на п’ять, нічого собі!

Упіймали таксі й з почестями повезли студентку додому. Мама говорила й сміялася, і всі навколо дізнавалися, що Саша на «відмінно» склала першу сесію. Таксист про це знав, і сусіди, що зустрілися в ліфті, про це довідалися, і всі мамині подруги, що дзвонили в той день, негайно чули цю новину. Саша подумала, що мама теж змінилася: стала веселіша й легша, щасливіша… дурніша? Вона відігнала від себе цю думку.

Мамина рука зовсім зажила, гіпс зняли. У квартирі пахло не так, як раніше – у звичну атмосферу вклинився запах Валентина, котрий облаштувався тут давно й міцно. Тепер це і його квартира, подумала Саша не без смутку.

У її кімнаті все було, як і раніше. Ті самі килимки, ті самі книжки на полицях. Новий календар на цвяшку, на картинці – засніжені ялини, січень… Саші важко було повірити, що це її кімната, її квартира, її ванна й туалет, і не треба стояти в черзі, щоб прийняти душ, і не треба брати з собою туалетний папір: там свій висить, на ролику, лимонний, уособлюючи комфорт…

Невже ще вчора в цей час вони стояли в пустельному холі під черевом бронзового коня – вона, Костя, Ліза, Денис?

Невже це Фарит підвозив її вчора до поїзда? «Я тобі дуже вдячний…»

Невже все, що було з нею, – правда?

Саша вляглася на свій диванчик. І от це відчуття – вірного твердого диванчика, а не «сирітського» ліжка з панцирною сіткою, – остаточно запевнило її, що вона вдома.

* * *

Увечері був великий прийом гостей. Був торт, спеціально замовлений у кондитерському салоні. Були поздоровлення від маминих подруг; Валентин, що трохи розжирів за півроку сімейного життя, господарював на кухні, викликаючи захват жіночого товариства.

Саша всміхалася, кивала, іноді щось говорила. Гості поглядали на неї спершу з цікавістю, потім з подивом, потім із занепокоєнням. Мама чогось почала нервуватися. Саша попросила вибачення й пішла до себе, лягла, заснула й не чула, як розійшлися гості.

– Саш, ти себе добре почуваєш? – запитала вранці мама.

– Та наче. А що таке?

– У тебе з’явилась дивна звичка – ти завмираєш на півслові й дивишся в одну точку. Що це за новина така?

– Не знаю, – сказала Саша щиро. – Може, замислююся?

Мама зітхнула.

* * *

Вона справді виросла за чотири місяці на чотири сантиметри. Позначки на одвірку не давали помилитися: Саша перестала рости ще в дев’ятому класі, набравши нормальний людський зріст: метр шістдесят шість. А тепер мала метр сімдесят. Маму це дивувало й радувало.

– Ви що там, займаєтеся якоюсь особливою фізкультурою?

– Аякже! Фізкультурник у нас класний!

Мама хотіла знати про інститут усе – про умови, про викладачів; Саша розповідала тільки правду ретельно відокремлюючи те, що можна розказати, від того, що слід приховати. ДеДе давав прекрасний матеріал для обговорення: його доброта, його молодість, його вміння танцювати класичний рок-н-рол.

– Напевно, дівчата всі в нього позакохувались?

– Та трохи є, – Саша червоніла, внутрішньо залишаючись цілком спокійною. Просто в цю мить треба почервоніти, підказала їй інтуїція.

Гарною темою для розповіді були історичка та викладачка філософії. Саша вихвалялась, яка хазяйновита дівчинка живе з нею в одній кімнаті, як вони добре заклеїли вікна, і тепер у кімнаті анітрохи не холодно. Опалення? Бували перебої, але ненадовго. Спиртне?! Що ти, мамо, в гуртожитку такий суворий сухий закон, комендантша ходить і стежить…

– А як усе-таки з переведенням? – одного разу втрутився Валентин.

– З яким переведенням?

– Ти ж хотіла з цієї Торпи перевестися. Пам’ятаєш?

– Так, – Саша на секунду розгубилася. – Чесно кажучи… Там хороший інститут, викладачі класні, однокурсники… Може, не треба переводитися?

Мама й Валентин перезирнулися.

– А ти собі уяви, Сашо, – м’яко сказала мама. – Прийдеш ти влаштовуватися на роботу. Тебе одразу запитають: «Який інститут ви закінчували?» І з’ясується, що в тебе диплом нікому невідомого провінційного вишу з дрібного містечка, про яке ніхто й не чув…

– Я подумаю, – сказала Саша поспішно. – Але якщо переводитися – то не після першого ж семестру, правда?

– Але ґрунт готувати треба, – сказав Валентин.

І Саша кивнула, щоб скоріше закінчити цю розмову.

* * *

Через кілька днів вона зрозуміла, що скучає.

Це було неможливо, але це було так. Саша скучала за гуртожитком, за однокурсниками. Заняття зі спеціальності, параграфи та вправи, звичні зусилля й крихітні досягнення, звичайна чорнова робота всякого, хто бажає вчитися, – усе це, як виявилося, становило сенс Сашиного життя. А тут, удома, в теплі й зручності, сенсу не було. Прокинешся о десятій ранку чи опівдні, дивитимешся телевізор, чи підеш прогулятися в парк, чи в театр, чи на концерт, – не має значення; сенсу нема, день прожито марно, і ще один день, і тиждень. Саша ниділа, дивилася в стелю, повільно й безупинно сповзаючи в справжню депресію.

– Сашо, ну чого ти сидиш у хаті? Сходи погуляй. Подзвони кому-небудь. Як там твої однокласники? Хто куди вступив? Невже тобі не цікаво?!

За тиждень до закінчення канікул Саша пішла в парк. У той самий, багато разів виміряний кроками, порослий знайомими кущиками. Цієї зими парк змінився: там влаштували ковзанку, обвішали дерева ліхтариками та гірляндами, а в сарайчику, що стояв порожній багато років, відкрили прокат ковзанів.

Саша не каталася з сьомого класу. Стала на лід, рушила вперед, розставивши руки, готуючись бути незграбною й повільною. Ба ні – вже за секунду вона відчувала леза тупих прокатних ковзанів, як продовження власного тіла, а нерівний, укритий вибоями лід здавався зручним і звичним.

Вона зробила коло. Перестала думати, просто рухалася. Летіла, уявляючи поверхню льоду засніженою землею далеко внизу. Мерехтіли ліхтарики в голому гіллі, барвистими іскрами мерехтів сніг. Саша каталася, нічого навколо не помічаючи, трошки дивуючись, але більше радіючи; минуло години дві, перш ніж вона втомилася й озирнулася в пошуках лави.

Вони сиділи коло самого льоду. Досить велика компанія: четверо хлопців і стільки ж дівчат, а в центрі сидів Іван Білокінь, студент юрфаку, власник кучерявої м’якої бороди.

– Привіт, Кінь.

– Привіт, Саш. Класно катаєшся… Пацани, посуньтеся!

І Саша сіла поруч з ними.

* * *

Усі вони були студентами найпрестижніших факультетів, крім хіба що однієї дівчинки-школярки, чиєїсь сестри. Але і їй, зрозуміло, світило в майбутньому щось економічно-міжнародне з юридичним ухилом. Сашу розпитували зі співчуттям: що там і як у тому місті Торпа? Солоні огірки є в магазинах? А блошиці в гуртожитку водяться?

– Тільки таргани, – заспокоїла Саша.

– Іване! Там так круто! Може, переведешся в Торпу?

Дівчинка, яка найбільше розпитувала, була «матусина дочка» в ніжно-рожевій предорогій дублянці. Вона ніяк не могла зрозуміти, навіщо вони марнують вечір на дурній ковзанці, коли нормальні люди давно сидять по пристойних клубах. Саша її жахливо дратувала: здається, дівчинка розраховувала на Ваню Білоконя. У неї раз у раз дзвонив мобільний телефон – ніби напоказ.

– Може, й переведуся, – сказав Білокінь. – А що?

Саша перевзулася й здала ковзани в прокат.

– Ти виросла, – сказав Іван, оглядаючи її з голови до ніг. – Мені не здалося.

Разом вони завалилися в якесь кафе, пили пиво, і Саша почувалася напрочуд комфортно. Двічі чи тричі їй удалося пожартувати так, що реготали всі, навіть дівчинка з мобільним телефоном. Майже опівночі компанія розсмокталася, роз’їхалася на таксі, і тільки Ваня Білокінь пішов проводжати Сашу.

– Слухай, Самовій, ти так змінилася…

– Як? Мені самій цікаво, слово честі.

– Так от, – Іван розвів руками. – Я на тебе дивлюсь, і мені здається, що я ніколи з тобою не був знайомий. А ми з першого класу…

– Так, – сказала Саша. – Але, кажуть, таке буває. Люди, як ти знаєш, дорослішають.

– Може, мені й справді перевестися в Торпу?

Саша стрималася.

– У тебе змінилося лице, – продовжував Білокінь. – Очі… дивні. Зіниці… Слухай, ти наркотиками не балуєшся?

– Ні, – сказала Саша здивовано.

– А як називатиметься твоя професія?

– Це вирішиться на третьому курсі, – сказала Саша, помовчавши. – Перевідний екзамен… спеціалізація.

– Ага, – сказав Білокінь, і було цілком очевидно, що він нічого не зрозумів. – А от… коли ти дивишся в одну точку – що ти там бачиш?

– Я?

– Ну от щойно. Я вже думав, що ти про мене забула…

– Я?!

– Слухай, ти там, у себе в Торпі, зустрічаєшся з кимось?

Саша сповільнила крок.

– Ні. Був один хлопець, але… коротше, тепер уже немає.

– Ага, – знову сказав Білокінь. – Ну, якщо серйозно, ти ж переведешся? У нормальний інститут і ближче до дому?

– Серйозно? Ні.

Вони зупинилися в напівтемному дворі Сашиного будинку. Світилися вікна, тьмяно горів єдиний ліхтар, по доріжці від підземного переходу йшов чоловік у хутряній шапці, з портфелем під пахвою. Затримався на роботі чи що?

– Я через тиждень їду, – сказала Саша пошепки.

– Жаль. Хоч адресу залиши.

– Місто Торпа, вулиця Сакко і Ванцетті, дванадцять «А», кімната двадцять один. Самовій Олександрі. Пиши, якщо…

З темряви за спиною перехожого зринули троє. Чоловік з портфелем не встиг навіть обернутися; його вдарили по голові, і він упав. Покотилася шапка, її одразу підхопили.

Іван вчепився Саші в руку. Троє, поваливши четвертого, не квапилися тікати зі здобиччю: вони били лежачого, штурхали ногами в живіт, в лице, топтали…

Ніби лопнуло скло. Ніби вдарило в обличчя безліччю скалок. Саша вирвалася з судомних обіймів Білоконя.

– Стій! Стояти, гади!

Вона згадала Кравцеві слова, але нічого не змогла зробити. Ненависть до тварин, що б’ють зараз беззахисного, була сильніша за будь-які застереження.

Вони покинули жертву й обернулися. Побачивши, що до них біжить якесь дівчисько, здивувалися. Один, здається, навіть розтяг рота в посмішці…

На білий сніг, що іскрився синім під світлом далеких ліхтарів, тоненьким струмком бризнула кров. І одразу – потоком, фонтаном. Розмазалися перед очима зірки в дірах хмар; різонув мороз, мов наждачний папір. Саша побачила себе збоку – вона сидить у заметі, поряд нерухомо лежать три людини, четвертий повзе, хриплячи, геть, до дороги.

Дуже боліли руки. Долоні. Обидві. Саша подивилася на них; вказівні пальці були в липкій плівочці крові, наче в темних напальчниках.

Вона озирнулася, когось шукаючи. Тут щойно хтось був; тиша, темрява, проїхала по дорозі машина, не зупинилася…

Саша занурила руки в сніг.

Поруч, у переході, був телефон-автомат. «Швидку» викликають безкоштовно. «Нуль-три».

* * *

Уранці мама, збираючись на роботу, наспівувала й різала хліб. Саша прийшла зі своєї кімнати, і слова рвалися з неї, підступали до горла.

«Мамо, – хотіла вона сказати, – не відпускай мене до Торпи. Я туди не поїду. Вони зі мною щось роблять, я не знаю, що. Я не можу туди їхати, я боюся!»

– Доброго ранок, Сашхен, – мама всміхнулася й заклала за вухо пасмо, що впало на очі. – Яєчню будеш? З ковбаскою?

Саша побачила її обличчя, м’яко підсвічене ранковим сонцем. Мама була жива, здорова й щаслива. За стіною шуміла вода – Валентин приймав душ.

– Угу, – промукала Саша, не розтуляючи губів.

Повернулася до себе в кімнату, зачинила двері. Впала рачки. Її знудило; несказані слова розкотилися по кімнаті золотими, забрудненими слизом монетами.

* * *

– Дівчино! Вставайте!

– Га?

Темрява. Погойдування вагона.

– Дівчино, Торпа через п’ятнадцять хвилин! Вставайте, у вас квиток до Торпи!

Спали люди під курними залізничними ковдрами. Вікна запітніли, подекуди взялися памороззю. По обидва боки вагона пропливав сніг; десь на столі дзенькала ложка в порожній склянці.

– Я хочу, щоб це був сон, – пробурмотіла Саша.

Але нічого не змінилося.

Частина друга

Наприкінці квітня затяжна холодна весна раптом змінилася майже літнім теплом. Якось уранці, о пів на п’яту, Саша прокинулася з твердим наміром помити вікно.

Уже прокидалися пташки. Вже розійшлися хмари. Саша сіла на ліжку; відколи третій курс склав свій «перевідний» іспит і відбув на «іншу базу», в гуртожитку стало просторіше. Ліза знайшла нарешті для себе квартиру й жила тепер у місті, у провулку між Сакко і Ванцетті та вулицею Праці. Оксана перебралася до подружки з групи «Б», і Саша – от розкіш! – одержала у своє розпорядження всю двадцять першу кімнату.

Вона намацала ногами капці. Подумала: «Ось капці, в них не холодно». Встала. Постояла, пристосовуючись до мінливого вектора тяжіння. Підійшла до вікна.

Минулі тижні їй хотілося зобразити на шибці своє віддзеркалення. Вона малювала вечорами, коли надворі було темно, а в кімнаті горіло світло. Саша малювала віддзеркалення гуашшю. Щодня виходило по-новому. Ранкове світло даремно намагалося пробитися крізь її малюнок; гуаш була непрозора й лягала густим шаром.

«Треба набрати води, – подумала Саша. – Шибки миють водою».

Вона підійшла до дверей. Вони мали кепську звичку вислизати, як маринований гриб з-під виделки. Тому Саша спершу намацала двері руками, позначила перешкоду праворуч і ліворуч і вже потім вийшла.

Тьмяно поблискував лінолеум. Далеке вікно відбивалося в стіні, фарбованій олійною фарбою. «Як гарно», – подумала Саша.

І пішла по коридору, про всяк випадок ведучи рукою по стіні.

Цинкове відро стояло там, де й завжди – під раковиною. Саша набрала води в трилітрову банку, перелила у відро. І знову. І ще раз. «Дев’ять літрів води». Взяла відро за тонку дужку й понесла в кімнату.

Двері за час її відсутності встигли відповзти на півметра. Саша вдарилася лобом об одвірок і трошки розхлюпала воду. «Нічого. Тепер я пройду».

Ганчірки – клапті старих наволочок – були заховані в щілину за батареєю. Опалення вимкнули два тижні тому. Саша обірвала паперові стрічки, витягла зі щілин жовтий поролон, намочила ганчірку і, гублячи краплі, провела по гуашевому малюнку: згори вниз і зліва направо праворуч. У її намальованого віддзеркалення чомусь були блакитні очі.

Очі. Треба бачити. Останнім часом вона могла думати тільки про те, що видно очима. Рядки в підручнику теж було видно; Саша читала, намагаючись не ворушити губами, і сторінки під її поглядом міняли колір. Червоність повзла від корінця, заливала сторінку ніби журавлиним соком, а потім сторінка повільно вицвітала, ставала жовтою, і далі – смарагдовою. Читаючи, Саша зовсім не думала.

Гуаш розмазувалася. Саша водила рукою сюди-туди, іноді опускала ганчірку у відро, але не викручувала; її тіло здавалося розслабленим, розмитим, як ця фарба. Ніби вона, Саша – калюжка гарячого воску. Простори навколо стискалися й розтягувалися, час обламував стрілки годинника і плутався в надрах електронного будильника. Час нікому не служив і ні перед ким не звітував. Щойно було пів на п’яту – і ось уже восьма, пора збиратися в інститут.

Саша кинула ганчірку у відро. Подивилася на небо крізь так само каламутну шибку. Розчинила раму; надворі було прохолодно й пахло бузком.

«Збиратися в інститут».

Вона перевела погляд на відчинені дверцята шафи. «Шафа для одягу». Одягтися. Джинси… Узяти книжки. Зошити. Пора на заняття. Перша пара – філософія.

Вона рухалася в загальній юрбі першокурсників, вітаючись, киваючи, навіть усміхаючись. «Це люди. Треба говорити». Вона всідалася на звичне місце й розкривала конспект. Вона слухала з непорушним лицем отару незрозумілих слів, сміялася, якщо раптом сміялися всі. І писала щось на аркушах зошита – записувала слова за словами.

Виходити з аудиторії завжди намагалася останньою – щоб притримати двері. Повільно. Поступово. Друга пара – «вікно», нема занять. Треба йти й читати підручник.

Тримаючись рукою за стіну, вона йшла в читальний зал. Привітавшись зі стільцем бібліотекарки, всідалася коло вікна й розкривала текстовий модуль на тому місці, де замість закладки лежала листівка до дня народження – від мами. На листівці була намальована вівця з букетом дзвіночків.

Вона не випадково вибрала цю закладку. Здоровий глузд підказав їй, що її день народження для мами важливий; вона подзвонила додому й, розмовляючи, тримала листівку перед очима. Від мами залишився тільки голос; Саша її не бачила й не могла уявити, тому говорила з вівцею. Вівця всміхалася; Саша розуміла, що треба бути радісною, і всміхалася теж.

Відтоді листівка нагадувала їй про щось, чого вона не могла уявити. Це вівця; вона радіє. У мене був день народження. Мені вісімнадцять років. Я повинна прочитати параграфи сімнадцять і вісімнадцять.

«Він не спав цілу ніч. Він зірвав цю квітку, бо бачив у такому вчинку подвиг, який він повинен був здійснити…»

Тяглися гусениці безглуздих буквених комбінацій. Чіплялися одна за одну залізними гачечками. Це було схоже на плавання в каламутній воді: Саша то не бачила нічого, тільки чула скрегіт власних перемелених думок, то потім раптом виринала на поверхню, і перед нею – на мить – відкривалися далекі сенси.

«При першому погляді крізь скляні двері червоні пелюстки привернули його увагу, і йому здалося, що він з цієї миті цілком осяг, що саме він повинен здійснити на землі…»

– Самовій, йди пообідай. Через п’ятнадцять хвилин їдальня закривається.

«У цю яскраву червону квітку зібралося все зло світу… все зло; вона ввібрала в себе всю безневинно пролиту кров (тому й була така червона), усі сльози, усю жовч людства…»

Сенси уривалися, далі була тільки каламутна вода. Саша дочитувала параграф до кінця. Клала на сторінку закладку; усмішка вівці щось їй нагадувала, важко було зрозуміти, що саме. Саша закривала підручник, ховала його в сумку, намацувала одвірок (у бібліотеці були особливо рухливі й слизькі двері). Виходила; коридор являвся їй то дуже темним, то залитим яскравим світлом, аж видно було кожну паркетину, кожну тріщину, кожен недопалок на дні залізної урни.

«Я йду по коридору. Їдальня там. Мені треба пообідати. Ось мій талон».

«…Що саме він повинен здійснити на землі…»

Світ навколо неї щомиті змінювався. Напружувалися одні зв’язки й руйнувалися інші. Це було схоже на швидкі судоми; іноді Саша завмирала, відчуваючи, як усередині ніби натягується нитка, перекроюючи й розрізаючи, обм’якаючи й знову посмикуючись. Іноді вона бачила себе ззовні – маленьке озеро, наче від розталого морозива, і в кавового кольору юшці плаває їдка грудочка – страх. Саші не подобалося дивитися на свій страх збоку. Він був як недотравлена котлета.

Однак вона не боялася. Бо не бачила нічого такого, що могло налякати, а думати могла тільки про те, що бачила. Час розтягувався й стискався, поки, нарешті, не настала літня сесія.

* * *

– Самовій, що ти думаєш з приводу літньої практики?

Дуже яскраве сонце било у вікно тридцять восьмої аудиторії. Майже таке саме яскраве, як відбитий промінь на рожевому камені персня.

– Нічого.

Це була правда. Тонка ниточка Сашиних думок дедалі частіше ставала пунктиром. Вона бачила – оці порошинки в сонячному промінні, оцей стіл з глибокою подряпиною, зелені крони лип за вікном. Але вона про них не думала.

– Слухай уважно, що треба зробити. Іспити закінчаться двадцять п’ятого червня. З двадцять шостого в тебе практика. Не забудь попередити батьків.

Саша мовчала.

– У серпні, перед початком занять, у тебе буде два тижні, щоб з’їздити додому.

– Добре, – сказала Саша, дивлячись на сонячний промінь.

– От і розумниця, – сказав Кравець. – А тепер покажи мені вправи з п’ятдесят другої по п’ятдесят четверту… Одночасно, ти пам’ятаєш. Три процеси повинні йти паралельно, з кроком у півтакту. Зосередься.

* * *

У середині липня, у річницю знайомства з Фаритом Кострицьким, Саша сиділа на гілці великого дерева – вишні. Її літня практика полягала в тому, щоб, піднімаючись по драбині в розвилку гілок, знаходити серед світла й тіні червоні ягоди, брати в долоню й обережно зривати. І класти потім у кошик на шиї.

Сад був величезний. Гілки вишень перепліталися; ягоди висіли гронами, їх можна було рвати, навіть стоячи на землі, але справжня пишнота починалася нагорі, у кроні.

Саша наковталася вишень до оскоми. Її біла футболка перемастилася вишневим соком. Губи, здавалося, величезні, наче надувні. Вишневий сік зібрався під коротко зрізаними нігтями. Саші було добре. Засмучувало тільки те, що всі підручники довелося здати. Саша сказала Кравцеві, що загубила збірник вправ; тоді він прийшов до неї в кімнату і вийняв книжку зі щілини за батареєю. Відтоді Саша не вчилася. І не думала. Просто дивилася. І ще відчувала: тепло, вітерець, дотик кори до долонь, дотик вишень до лиця.

Стояв один літній день – один, дуже теплий і світлий, і листя навколо Саші захищало її од палючого сонця. Вранці першокурсників – ні, тепер уже другокурсників – привезли на вантажівці. Удень їм дадуть пообідати. Але час тягнеться, лакові вишні відбивають сонце – і Сашине обличчя. Обіду нема, а день уже наступний. І ось уже минув тиждень, хоч тягнеться той самий день. Час схожий на бантик.

Потім погода зіпсувалася. Наповзли хмари, віщуючи грозу. Саша розсунула гілки над головою й дивилася на небо, наче прагнула запам’ятати його назавжди: край хмари, що насунув на сонце, і в результаті утворився колір ртуті. Рудувату, мов у медузи, облямівку грозового фронту. Плоский небесний смерч, ніби відбиток великого пальця. Це гроза, подумала Саша, буде сильний дощ, мені треба під навіс…

Вона все ще думала про те, що бачить. Але виникло занепокоєння: вона, здається, заглядала в майбутнє. Угадувала те, що станеться через кілька хвилин.

– Буде дощ, – сказала вона вголос.

Ніхто не відповів. Сад був занадто великий. Практиканти давно в ньому погубилися.

Саша злізла з дерева. Обережно пересипала вишні з кошика в ящик. Про всяк випадок прикрила ягоди шматком поліетилену, що валявся поряд, у траві.

Потім лягла на спину й почала дивитися вгору. У всьому саду панувала тиша, як на заняттях у Кравця; листя завмерло. Саша дивилася прямо у височінь.

Був тонкий шар нагрітого повітря навколо її обличчя. Вище був інший шар, у якому крутилися мухи. Ще вище – густа крона вишні; Саші вона здалася прозорою. Далі – застиглі громади повітря, вище – товстий шар хмар. Вище, ще вище, стратосфера…

Хмари загорнулися лійкою, і одночасно Саша впала в небо. Їй уже траплялося цього боятися. У дитинстві, на приміській базі відпочинку, на лузі, вона так само лежала й дивилася в небо, і боялася в нього вивалитися.

Тепер це сталося.

Вітер зірвав поліетилен з ящика, і вишні глянули зсередини безліччю темних очей. Саша побачила себе з їхнього погляду; картинка то дробилася, то раптом збиралася воєдино, і тоді виникав стереоефект.

Її підхопило, мов повітряного змія, і потягло нагору, причому тіло, кинуте на траві, залишалося непорушним. Нитка, що з’єднує її з цим якорем, допомагала літати й не давала полетіти далеко. Вона відчула дерева, як свої руки, а траву – як своє волосся. Вдарила блискавка, полетіло обірване листя, і Саша засміялася від щастя.

Вона відчула себе словом, промовленим сонячним світлом. Вона висміяла страх смерті. Вона зрозуміла, навіщо народилася й що саме їй слід зробити в житті. Усе це сталося, коли блискавка ще була на небі – білий зиґзаґ.

А потім уперіщив дощ, і вона отямилася – мокра наскрізь, з прилиплою до тіла футболкою, з-під якої кокетливо й жалюгідно просвічував мереживний ліфчик.

* * *

– Вітаю вас, другокурсники.

Заняття зі спеціальності проходили в тій самій першій аудиторії. Група «А» другого курсу сиділа за столами, схожими на шкільні парти.

Саша озиралася навколо, здивовано відзначаючи давно знайомі, але геть чисто забуті дрібнички. Ось коричнева дошка, як у школі. Ось щербинка на фарбованій стіні. Ось люди, які були з нею поруч майже ціле літо; у якусь мить вони перестали що-небудь значити, зробилися прозорими, як мильні бульбашки. Але тепер почався другий курс – і все набуває нового значення.

Сама Саша змінилася. Її наче розібрали на частини – а потім склали знову, так що з першого погляду здається, ніби все залишилося, як і раніше. Навіть їй самій іноді – от зараз, наприклад – здавалося, що вона зовсім така ж, як минулої осені, коли вони в актовому залі слухали «Gaudeamus».

Кравець розгорнув тоненький журнал у паперовій обкладинці.

– Ґольдман Юлія.

– Є. – Юлька сиділа, перехнябившись, і водила в зошиті ручкою. Голова її коли-не-коли посмикувалася.

– Бочкова Ганна.

– Є. – Аня раз у раз моргала, занадто часто й нервово.

– Бірюков Дмитро.

– Є, – він прикривав лице рукою, наче його сліпило сонце.

– Ковтун Ігор.

– Є.

– Кострицький Костянтин.

– Тут, – Костя підняв голову. Його волосся вигоріло на сонці й стирчало, як солома. Він сидів поруч з Женею Сокирко, але не пліч-о-пліч – між ними був порожній стілець.

– Коротков Андрій.

– Є. – Влітку Андрій навіщось поголився наголо й був схожий на дуже свіжого, засмаглого призовника.

– Вирішили заощадити на гребінцях? – Кравець прищулився. – Славно, славно, вам личить… М’ясковський Денис.

– Тут!

Було цілком очевидно, що група вся в зборі, проте переклик тривав, урочистий, мов ритуал. Саша глибоко дихала. Сам запах інституту, свіжої фарби, вапна, пилюки, липового листя за вікном нагадував їй і підкреслював: вона жива, її життя насичене й яскраве, усе повернулося на круги своя: вересень, навчання, перша аудиторія, сонячне світло.

– Павленко Єлизавета.

– Я, – сказала Ліза.

На ній були широчезні джинси зі спущеними вздовж холош декоративними лямками. Дивним чином ці мішкуваті штани тільки підкреслювали Лізину худорлявість і тендітність; вона засмагла, й тому її світле волосся здавалося ще білішим.

– Самовій Олександра.

– Я.

Кравець зміряв її поглядом, але нічого не сказав.

– Сокирко Євгенія.

– Є!

– Бачу, ви добре відпочили, – Кравець прищулився. – Вигляд у вас, як після дорогого курорту.

Женя не зніяковіла. За минулий рік вона дуже подорослішала, з миршавого дівчиська перетворившись на сексуальну пишну дівицю. Шкільні кіски залишилися в минулому: влітку Женя завела собі коротку модельну стрижку. Засмага на її обличчі поєднувалася з найніжнішим рум’янцем, і, сидячи поруч з Костею, вона поглядала на Кравця майже без остраху: гарна, мовляв, сама знаю, ну то йщо?

Закінчивши переклик, Кравець ще раз окинув групу поглядом поверх окулярів:

– Отже, ми відпочили й готові до нових звершень. У цьому семестрі нас, як завжди, чекає напружена робота. У вас з’являється ще один спеціальний предмет – вступ до практики. Читатиме його Микола Валерійович Лелеченко, це дуже хороший викладач, постарайтеся його не засмучувати… Загальноосвітніх предметів стане менше. Обов’язковою для всіх залишається фізкультура… Хто з вас уже розмовляв з першокурсниками, які поселилися в гуртожиток?

По рядах пройшовся легкий шерех.

– Я розмовляла, – сказала Саша. – У мене в кімнаті сьогодні вранці оселилося двоє дівчат. А що, не можна?

– Можна. Але запам’ятайте: якщо хтось із вас вступить у дискусію з першокурсником щодо профілю нашого вишу, його особливостей… Програми, стилю навчання… Цій людині доведеться відповідати перед своїм куратором. Тому краще вам утриматися.

Шерех голосів в аудиторії поголоснішав.

– А що їм говорити? – запитав Коротков. – Якщо питатимуть?

Кравець несподівано всміхнувся:

– Давайте корисні поради. Радьте вчитися старанно й нічого не пропускати. Заспокойте, якщо будуть істерики. Ви ж дорослі люди, що-небудь придумайте, згадайте, як вас самих морально підтримували торік нинішні третьокурсники…

– Ми підтримаємо, – сказав Денис.

Саша обернулася. Група «А» другого курсу дивилася на викладача; хтось сидів перехнябившись. Комусь важко було сфокусувати погляд. Хтось посмикувався, хтось хихикав. Збіговисько виродків.

– Деструктивний етап у багатьох з вас ще не завершено, – сказав Кравець, ніби відповідаючи на її думки. – Що цілком очікувано при ваших лінощах і незібраності. Нагадую: тільки той, хто старанно вчитиметься, швидко й легко увійде в норму… у той стан, який видасться вам нормою на цьому етапі. Нагадую: спиртне в гуртожитку заборонено. Першокурсники, звичайно, питимуть, і спочатку їх за це ніхто не каратиме. Але якщо я побачу у когось із вас у крові сліди алкоголю… Я вже не кажу «наркотики», бо той з вас, хто на цьому етапі навчання хоч травичку покурить – приречений… Якщо я знайду у когось у кімнаті спиртне, я зроблю так, що вас нудитиме до старості при самій згадці про горілку. Ясно? Є питання?

У його окулярах віддзеркалювалися віконні рами. Питань не було.

– З організаційних питань у мене все, – сказав Кравець. – Староста, підручники на столі. Роздайте кожному: текстовий модуль, рівень «чотири», і задачник, рівень «три».

– А я знову староста? – наважився запитати Костя.

Кравець підняв брови:

– Група, у когось є інші кандидатури?

– Нехай Самовій буде старостою, – сказала Ліза. – Вона в нас відмінниця й громадська діячка.

Хтось хихикнув, але сміх миттю стих.

– У Самовій, – сказав Кравець, не дивлячись на Сашу, – в цьому семестрі і так вистачить роботи. Кострицький, ви вже відібрали в нас дві хвилини. Робіть справу, прошу вас.

Підручники були старі й пахли пилом. Саша не витримала й розкрила збірник вправ на першій сторінці.

– Самовій! – окрик пролунав, мов удар. – Я нікому не дозволяв розкривати книгу!

Вона з неохотою закрила підручник. Перші рядки найпершого завдання встигли ввігнати її в солодкий жах.

* * *

Два тижні, проведені вдома, обернулися для Саші важкою працею: доводилося щомиті себе осмикувати, слухати, чути, вчасно відповідати і всміхатися. Саша старалася щосили, проте мама все одно тривожилася дедалі більше.

– Сашо, – сказала вона якось уранці, коли вони в квартирі лишилися самі, – знаєш… Покажи руки.

Саша спочатку не зрозуміла. Мама, виявляється, шукала доріжки від уколів, і, не виявивши їх, не дуже заспокоїлася.

– Мамо, це смішно. Чого ти так подумала?!

– Ти дивна. Відповідаєш невлад. Дивишся… якось… відсутньо. Що з тобою? Можеш мені сказати? Що з тобою?! Ти куриш? Дихаєш? Ковтаєш таблетки?

– Я тобі клянуся, – втомлено сказала Саша. – Яв житті не пробувала… нічого такого. Я навіть горілки не п’ю.

Мама, здається, не повірила. Вона сама здавалася нервовою, то напруженою, то веселою, то тривожилась, то забувала про свої тривоги, і Саша, не витримавши, якось запитала:

– А з тобою що відбувається? Що сталося?

– А видно? – запитала мама після паузи, і щоки її порожевіли.

– Що? – Саша лупнула очима.

– Я чекаю дитини, – просто сказала мама. – Ми – з Валею. З Валентином.

– Як?!

– Та отак, – тепер мама намагалася здаватися незворушною, навіть глузливою. – Не така я стара, як ти думаєш.

– Я не думаю, – пробурмотіла Саша. – Я інше мала на увазі… І все-таки…

– Усе-таки, якщо чоловік і жінка кохають одне одного, то цілком природно, що вони хочуть мати дитину. Валентин хоче дитини.

– А ти?

– І я хочу! – мама розсміялася трохи напружено. – А ти хіба не хочеш маленького братика? Чи сестричку?

– Не знаю, – зізналася Саша, подумавши. – Усе це якось… абстрактно.

З цієї миті їй став зрозумілий мамин стан, і стало зрозуміло, чому тема наркотиків і Сашиних змінених реакцій не набула розвитку. Саша гадки не мала, як би вона викрутилась, якби мама надумала приперти її до стіни: чим ви там займаєтеся в тій Торпі?! Але мамі було не до того. У ній росла дитина, і саме їй, ненародженій, а не дорослій Саші, призначалась її увага.

Саша думала так, розуміючи, що несправедлива. Мама не була байдужа до її долі. Мама рвалася між новою родиною і Сашею, і Саша теж рвалася надвоє: їй страшенно хотілося, щоб мама звільнила її від Торпи. Вона прекрасно розуміла, що це бажання – нездійсненне й злочинне. Вона боялася, що мама коли-небудь докопається до правди й заходиться Сашу визволяти – й загине в цій боротьбі, бо в сутичці з Фаритом Кострицьким вона не має шансів…

– Якби ти вчилася в нормальному інституті поряд з домом, – сказала мама напередодні Сашиного від’їзду, – у тебе б вистачило часу… І бажання… І ти бачила б, як маля росте, допомагала б мені… Тобі корисно, скоро свої діти будуть… Що скажеш про переведення?

– Нам буде тісно вчотирьох, – сказала Саша. – Квартира мала.

– Але ж у нас немає іншої квартири! Потім, можливо, згодом, зможемо знайти варіант з доплатою, а поки що…

– А поки що я буду в Торпі, – сказала Саша. – Там прекрасний гуртожиток.

Мама зітхнула. У цю мить їй дуже хотілося вірити, що гуртожиток – прекрасний.

– Я піду збиратися, – Саша встала. – А то завтра поїзд, а в мене ще кінь не валявся.

Вона пішла у свою кімнату, сіла на диван і, опустивши руки, ясно собі уявила, що нічого звичного, доброго, давнього вже більше не буде. Коли вона приїде додому наступного разу… Якщо приїде… все стане по-іншому. Почнеться нове життя, нове дитинство. Сашина кімната зміниться, і пам’ять, що злежалася разом з пилом на книжкових полицях, витягне протягом у вікно. Так, Саша егоїстка, вона звикла, що мама належить тільки їй; спершу з’явився Валентин, тепер прийде хтось третій і цілком заволодіє інформаційним простором цього дому. А Саша там, на периферії, повільно перетворюватиметься на іншу істоту. Незрозумілу. Можливо, смертельно небезпечну. Перетворюватиметься й мовчатиме. І це добре, що в мами є Валентин і буде дитина, бо дівчинки, яка народилася й виросла в цьому домі, більше не існує…

Саші стало себе жаль. Але вона виявила – без подиву – що не вміє плакати.

* * *

– Курс «Вступ до практичної спеціальності» розраховано на два семестри. Узимку ми складаємо залік, улітку ми теж складаємо залік. На третьому курсі нас чекає один семестр власне практичних занять, а після нього – перевідний екзамен. Це серйозно, дорогі мої. Досвід показує, що легше за всіх цей іспит складають студенти, котрі однаково встигають у класі «Спеціальність» і «Вступ до практики», тобто відтепер ви повинні ділити свої зусилля між двома головними предметами: моїм та Олега Борисовича. Але якщо з Олегом Борисовичем ви працювали цілий рік, то мене ви поки що не знаєте…

Горбань усміхнувся.

Він стояв посеред аудиторії, ледь не впираючись головою в стелю. А якби не сутулився – напевно б уперся. На Миколі Валерійовичу був чорний костюм старомодного крою. Періодично Лелеченко поводив плечима, наче в нього затерпла горбата спина.

– А працювати ми будемо з кожним індивідуально. Можливо, потім розіб’ємося на маленькі підгрупки, по три-чотири душі, але спочатку мені треба виявити ваші професійні схильності. На цей момент тут сидить тільки одна людина, чиє майбутнє більш-менш ясне…

– І це Самовій, – сказала Ліза.

Микола Валерійович підняв брови:

– Мила дівчино, хіба Олег Борисович не навчив вас мовчати, коли говорить викладач?

Ліза почервоніла, але очей не відвела.

– Так, це Олександра Самовій. У неї дуже яскраві, гм, професійні дані, вони виявилися ще на першому курсі, і з Олександрою ми будемо займатися за особливою програмою. Але з цього, повірте, не випливає, що хтось із вас залишиться без уваги, – і він знову м’яко всміхнувся.

Здається, не всі викладачі спеціальності дотримувалися інквізиторської манери Кравця. Горбань був принаймні добрий. Другокурсники обмінялися просвітлілими поглядами, дехто навіть повірив, здається, що тут можна буде трошечки посачкувати…

Саша не тішила себе такою надією.

* * *

Розклад практичних індивідуальних горбань складав сам, нікому не довіряючи. Саша виявилася останньою в переліку; вона встигла посидіти в бібліотеці й поекспериментувати з новим збірником вправ.

Перший погляд її не обманув: нові вправи були схожі на старі, проте на порядок складніші. Багатоступінчасті перетворення сутностей, нескінченно абстрактних, іноді закільцьованих, іноді стиснутих у точку, готових будь-якої миті вивільнитися й наскрізь прорвати тканину уявної реальності; якщо це були чужі думки – то аж такі нелюдські, що Саша боялася собі уявити мозок, який природним чином породив ці химери. Водночас – Саша вже вміла це бачити – вправи були разюче красиві у своїй гармонії.

Вона згадала про заняття з горбанем за хвилину до призначеного часу.

Аудиторія номер чотирнадцять була на четвертому поверсі, дерев’яному, скрипливому й лункому. Пробігшись по коридору, Саша силою змусила себе стримати голосне дихання й постукала.

– Здрастуйте, Сашо. Сідайте, поговоримо.

В аудиторії стояли, як у класі, парти; Саша вибрала ту, що під самим вікном. Унизу – на відстані руки – шуміло зелене море лип.

– От і перший курс пролетів, – промовив горбань і сів навпроти, за викладацький стіл. Його попелясте волосся, пряме й довге, двома шторками обрамляло лице. Гостре підборіддя лежало на високому білому комірі. Якийсь він увесь старовинний, подумала Саша.

– Сашо, – сказав горбань роздумливо, – вам ніколи ніхто не казав, що ви – окрема, особлива людина? Яку чекає окрема, дуже важлива місія?

– Ні, – швидко сказала Саша.

Горбань усміхнувся:

– Воно й на краще. Зоряної хвороби нам не треба… Але ось, Олександро Самовій, настав ваш час. Ви – не просто найкраща наша студентка, ви рідкісний талант, можна сказати, подарунок. Вас чекає велике майбутнє. А що це означає?

Саша здивовано мовчала.

– Це, насамперед, означає, що ваше сьогодення – щоденна рабська праця, без лінощів, без страху, без вагань. Робота – підготовча – яку ви проробили на першому курсі, незначна порівняно з тим, що вам – нам із вами – ще доведеться вивчити, засвоїти, відпрацювати. Сьогодні – прямо зараз – ми починаємо готуватися до перевідного іспиту, який вам треба буде складати на третьому курсі, взимку.

Вона слухала, притисшись животом до краю стола. Горбань говорив з легкою усмішкою, але він не жартував, о ні, і Саша прекрасно розуміла, що він не жартує.

За розкритим вікном колихалися липи. Саша відчувала лівою щокою теплий вітер з ледь відчутним присмаком осені.

– Вам здається, Сашо, що ви матеріальні?

Питання було задане таким поблажливим, таким зневажливим тоном, що Саша мимоволі кліпнула очима.

– А хіба ні?

Горбань усміхнувся. Він сидів за викладацьким столом, перед ним лежали журнал відвідувань – і CD-плеєр. Саша колись мріяла мати такий.

– Так, – кивнув Микола Валерійович. – На цьому етапі ви значно більше речні, ніж мені б хотілося. Три семестри ми будемо з цим воювати, три семестри ви будете руйнувати свою матеріальну складову й нарощувати інформаційну. Значеннєву. Ідеальну, якщо хочете, хоч це слово в нашому випадку неточне. А ми будемо боротися за точність, Сашо, нам це дуже важливо – точність формулювань… Ви хочете щось запитати?

Кравець ніколи не дозволяв такої розкоші – запитувати. Саша на хвилину відвела очі, подивилася на липи під вікном. У перший день вересня вони стояли зелені, наче серед літа.

Вона могла б запитати, що чекає їх усіх на іспиті через півтора роки. І які професійні схильності вона виявила, і яка буде її професія. Вона могла поставити сотню питань, на які не бажав відповідати Кравець, які заганяли в глухий кут її однокурсників. Але вона запитала:

– Ви часом не знаєте?… Я… тоді, на зимових канікулах… нікого не вбила?

Горбань не здивувався.

– Ні. До речі, той епізод дуже характерний… Перший випадок у вашому житті, коли ваша інформаційна складова серйозно надірвала матерію. На жаль, безконтрольно, спонтанно й дуже небезпечно. Ви переживали?

Саша відвела очі.

– Розумію. Якщо ви думаєте, що з вас ростять монстра-вбивцю, то ви помиляєтеся.

– А кого з мене ростять? – вирвалося в Саші. Горбань повів плечима, ніби розминав затерплу спину:

– Рано, дівчинко. Рано вам це знати. Ви поки ще рабиня форми, гіпсовий виливок з деякою уявою… З пам’яттю, з характером… Так. Оцю річ я вам віддам у користування, – рука з дуже довгими блідими пальцями торкнулася плеєра. – Якщо захочете, можете коли-небудь слухати просто музику. Це можна. А от оцей диск, – на викладацький стіл ліг паперовий конвертик, – цей диск я даю особисто вам для роботи. Бережіть, будь ласка. Ви вже не першокурсниця, знаєте, які важливі бувають деякі речі. І ще: перш, ніж ми почнемо навчатися, я хочу поговорити з вами про делікатні матерії. Вам треба, Сашуню, вам бажано розпрощатися з невинністю: вона стає серйозним гальмом для вашого розвитку.

Саша спалахнула так, що аж заболіли щоки.

– Яке це… має… значення?

– Усе має значення. Ви будете мінятися не тільки зсередини, але й… по-всякому будете мінятися, Сашуню. Має значення ваш чуттєвий досвід, ваш гормональний статус… Ну й фізіологія, так. Інформаційний баланс вашого тіла. Я ціную ваше серйозне ставлення до життя, вашу стриманість. Вашу цнотливість. Але робота є робота. Не йдеться про те, щоб сьогодні, завтра… Час іще є… Але подумайте в цьому напрямку. Добре?

* * *

Ластівки у вирій ще не полетіли. Кружляли над двором, можливо, востаннє. Шмигали зграйками підрослі пташенята.

Саша прикинула відстань до гуртожитку – через двір. Щодня ця відстань була різна. Траплялося долати її за два кроки (відчуття падіння й вітер у вухах). А бувало, що йти через двір доводилося годинами, наче через пустелю. Сумка відтягувала плече, а Саша йшла і йшла, крокувала до ґанку, який відсувався, ставав усе далі…

Вона поправила ремінь на плечі. Побалансувала на місці, ловлячи рівновагу. Зробила перший крок; ластівки прострілювали повз лице, ледь не зістригаючи брови гострими кінчиками крил.

Ось липа. Ось лава. Ось ґанок. Саша поставила ногу на нижню сходинку, трохи притримала, щоб ґанок не вислизнув. Усе. Вона дійшла. Щоразу легше; напевно, Кравець має рацію, і скоро вона остаточно ввійде в норму… радше, в «той стан, що уявляється нормою на цьому етапі».

Ключа від двадцять першої кімнати, що так довго був у Сашиному одноосібному користуванні, на щиті не виявилось. Саша звично намацала двері, що ведуть на сходи. Повернула голову – і зустрілася поглядом з хлопцем-першокурсником.

Коротко стрижений, дуже блідий. Блондин, а очі темні. Дивиться з жахом. Саша всміхнулася, бажаючи його заспокоїти:

– Привіт. Зі вступом.

– Привіт. Що з тобою?

– Нічого… А що?

Хлопець облизнув губи:

– Нічого… Ну, то я піду?

– Мене звуть Саша, – сказала Саша несподівано для себе.

– А мене Єгор.

– Удачі, Єгор, – побажала Саша.

І, обережно обмацуючи кожну сходинку, рушила нагору по сходах.

Її сусідки-першокурсниці вже повернулися з занять. Саша зайшла без стуку; на підлозі стояли розкриті валізи. Одна сусідка, Віка, чорноволоса й кучерява, розвішувала в шафі речі. Друга – Даша, повна й біла, як булочка, сиділа на ліжку з виразом крайнього розпачу на круглому, блакитноокому майже ляльковому лиці. Поряд на покривалі лежав текстовий модуль з цифрою «1» на палітурці. Саша втягла носом повітря:

– Курили? Врахуйте, дівки: застану в кімнаті з сигаретою – викину разом з нею у віконечко. Є туалет, там і диміть.

Віка не відповіла. Даша згорбилася на ліжку, обхопивши руками пухкі плечі. Саша пройшла до свого стола, підняла сумку, щоб вийняти плеєр. Візерунок подряпин на стільниці про щось їй нагадав. Миттєво – сама собою – провернулася в голові уявна вправа з торішніх; коли Саша поклала, нарешті, плеєр на стіл, за вікном було відчутно темніше, і в кімнаті за її спиною щось змінилося.

Вона повернула голову. Нові сусідки стояли пліч-о-пліч і дивилися на неї з жахом.

– Звичайна річ, – сказала Саша. – Задумалася. Не звертайте уваги.

– Сашо, – крізь сльози промимрила Даша. – Скажи, будь ласка, що з нами буде? Ми будемо такі самі, як ви?!

Саша всміхнулася:

– Нічого страшного. Просто переживіть перший семестр… І старайтеся з усієї сили. Вам же буде краще.

* * *

Погляди першокурсників служили їй дзеркалом. Вона бачила своє віддзеркалення в чужих очах: зламана, цілковито занурена в себе. Іноді завмирає посеред руху. Відчужена. Зі страхаючим пильним поглядом. Вони дивилися на неї, не вміючи сховати страх – і часом огиду.

Саша не ображалася. Ці хлопці й дівчата переживали важкі часи: їх погрозами й шантажем загнали до Торпи. На них навалили непосильне навчальне навантаження. Нарешті, вони були оточені виродками: хворими, фізично калічними, навіть, здається, божевільними.

Ні, вони, звісно, намагалися триматися гідно і вдавали, що нічого не відбувається. Хтось привіз гітару, хтось – магнітофон. Гуртожиток гув, пив, веселився; третьокурсники, хоч як це не дивно, теж брали участь у гульках. Вийшовши з кімнати з рушником на плечі, Саша побачила, як Захар, Костиків сусід по кімнаті, цілується в коридорі з якоюсь зі свіженьких дівчат. Лампочка чи то перегоріла, чи то її викрутили; сміх, шепіт, тупіт ніг – дівчина втекла на кухню, Захар пішов за нею, а Саша побрела в душову.

Вода нарешті бігла гаряча, як удома, і Саша трохи ожила. Розтерлася рушником. Намотала на мокрі коси тюрбан. От і минув перший день занять; домашніх завдань – вище голови, але завтра – індивідуальні з Лелеченком, і вона вперше понесе йому здавати відпрацьований матеріал…

При думці про плеєр зі вкладеним у нього диском у Саші пішов мороз по спині в гарячій, повній пари душовій. Надягши халат, притримуючи на голові рушника, вона побрела в кімнату – час був пізній, а робота, як відомо, не вовк і сама собою ніде не дінеться.

Сусідки кудись повтікали – плакатися на життя, подумала Саша. Вона підсушила волосся, лягла поверх покривала, поклала плеєр на живіт і задумалася.

Сьогодні на занятті Микола Валерійович уперше надів на неї навушники і ввімкнув плеєр. І Саша – вперше – почула це.

На диску була тиша. Глибока, щільна, всепоглинальна тиша. Тиша прагнула поглинути й Сашу; Саша жахнулася й затіпалася, мов муха на липучці, щосили втримуючись на краю, не бажаючи падати в це м’яке всеосяжне ніщо, не погоджуючись впускати в себе чуже багатозначне мовчання.

Микола Валерійович щось говорив – вона бачила, як ворушаться його губи. Вона не чула ні пташок за вікном, ні шелесту лип, ні далеких кроків у коридорі – усе було залито тишею, наче бітумом.

Перший трек на диску тривав десять з половиною хвилин. Саша вкрилася потом, як після багатокілометрової пробіжки. Блузка прилипла до спини.

– Сашо, це робиться не так, – ласкаво сказав горбань, знімаючи з неї навушники. – Ви не повинні пручатися. Ви повинні впустити й пропустити крізь себе. Потихеньку, не одразу. Без цього першого кроку ми не зможемо зробити другий, потім третій. А їх попереду тисячі. Ось у нас пройшло заняття дарма, іспит став на один день ближчий – хтозна, може, саме цього дня вам і не вистачить для повної підготовки?

– Що ж мені робити? – запитала Саша.

– Попрацюйте з першим треком. Тут у плеєрі є функція – повтор композиції. Ваша мета – внутрішньо примиритися з тим, що ви чуєте, для цього треба переступити певну межу в собі… Межу буденності, звичайності. Це може бути непросто. Але треба спробувати. Не можна навчитись плавати, не зайшовши у воду. Завтра я вас чекаю з першими результатами, дуже, Сашо, на вас надіюся. Чекаю.

Так сказав Микола Валерійович Лелеченко і відпустив Сашу з заняття; вона пішла з плеєром у сумці і з тривожним передчуттям у душі, і ось настав час відпрацьовувати на завтра перший трек, а Саша не могла пересилити себе й хоча б увімкнути плеєр.

Гуртожиток гув. Бриньчав гітарами, бухав магнітофонами, сміявся, бив посуд. Саша затримала дух – і натисла на круглу кнопку «Play».

Прийшла тиша й заліпила Саші вуха. Підійшла дуже близько, оглушлива, всеосяжна, готова втягти в себе, обволокти й перетравити; це було огидно й моторошно. Саша, сіпнувшись, зірвала з голови навушники, і нетверезі голоси за стіною, що співали надривно й фальшиво, здалися їй райським хором.

* * *

Вона зважилася на ще одну спробу – перед самим заняттям, коли відступати було нікуди. Сіла в напівпорожньому читальному залі й, коли запрацював плеєр, майже фізично відчула перехід з тиші – у Тишу. У засмоктуюче Мовчання.

Вона могла б, напевно, зайти в прозекторську. Могла б узяти голіруч якусь огидну тварину. Могла б, можливо, пройтись гола по інституту… якби цього зажадали на іспиті.

Але «впустити в себе» те, що було записане на диску, не могла й не хотіла. Усі її сили йшли на опір, на захисну стіну, яку вона споруджувала між собою й Мовчанням. Трек закінчився; Саша поклала плеєр у сумку й попленталася на четвертий поверх – у залиту сонцем чотирнадцяту аудиторію.

– Сашо, добрий день, радий вас бачити… Що сталося? Ви слухали перший трек?

– Двічі, – промимрила Саша.

– Двічі – малувато, малувато…Ану, перевіримо. Надівайте навушники.

Лелеченко підсмикав рукав, вивільняючи перламутрове дзеркальце на шкіряному ремінці. Сонячне світло заграло на перламутрі, розпадаючись веселкою, складаючись знову й білими відблисками впиваючись Саші в очі. Вона інстинктивно замружилася.

– Так, слухаємо перший трек, робимо глибокий вдих… Ні, Сашо, ні, що ж ви робите? Почнімо нашу спробу спочатку, тільки тепер ви будете засвоювати навчальний матеріал, а не відторгати його, добре?

Саша дивилася вниз, у темно-коричневу дерев’яну підлогу, смугасту від довгих фарбованих дощок та чорних щілин між ними.

– Сашо, – горбань затнувся, наче міркуючи. – Ану сядьте. Поговоримо.

Вона сіла за стіл, схожий на шкільну парту.

– Ви прекрасно показали себе в класі Олега Борисовича. Ви себе проявили людиною виняткового таланту. Але ж спочатку вам було дуже важко?

Саша кивнула, не піднімаючи очей.

– Те ж саме і в нашому класі. Вам важко, це так. Оскільки ваші зусилля пов’язані… гм… з виходом за грань внутрішньо дозволеного. У вас дуже чіткі уявлення про те, що можна, чого не можна. Я кажу не про побутові, життєві речі, не про так звані «принципи», я кажу про внутрішнє облаштування вашої особистості, про здатність долати стереотипи. Ви вперта; тепер це заважає навчанню, бо ми не підемо далі, поки ви не навчитеся повноцінно працювати з треками. Ви інстинктивно розумієте, як їх треба відпрацьовувати, й інстинктивно ж пручаєтеся… Я не допускаю думки, що ви це робите свідомо. Так?

Саша нервово ковтнула слину.

– Не треба дуже переживати, – м’яко сказав горбань. – Треба зібратися, зосередитися… І зробити перший крок. Один малесенький крок, один тільки перший трек… Спробуймо прямо зараз, а я постараюся вам допомогти.

* * *

Саша вийшла з аудиторії отетеріла, з головним болем. За півгодини безперервних «проб» захисна стіна, яку вона будувала між собою й тим, що було записано на диску Лелеченка, зміцніла й стала ще товща. Щоб її тримати, Саші доводилося витрачати не так аж і багато зусиль. Тиша тепер була окремо, а Саша – сама по собі.

Лелеченко дуже засмутився. Довго мовчав, хитаючи головою, дивлячись то на похнюплену Сашу, то у вікно; зітхнув:

– Спробуйте другий трек. Перший ви, схоже, заблокували зовсім. Яка енергія, Сашо, які внутрішні сили у вас проявились – але ж вони спрямовані в діаметрально протилежному напрямку! Не на те, щоб зрозуміти, а на те, щоб відторгнути!

– Я стараюся, – сказала Саша.

– Ви стараєтеся навпаки. Ви боретеся за себе в усталеному вигляді – дві руки, дві ноги… Мрії про теплий душ… Сашуню, ніщо матеріальне не має великої цінності. Усе, що справді коштовне, – поза матерією. Подумайте про це на дозвіллі. Ви зрозумієте, ви розумна дівчинка, а я на вас покладаю дуже великі надії.

І він її відпустив, і вона пішла. У коридорі чекала своєї черги Юля Ґольдман; коли за нею зачинилися двері з табличкою «14», Саша двома руками почала масажувати обличчя, розтирати скроні, мучити очі.

З другим треком буде та сама історія, Саша не сумнівалася. Але сама думка про те, що доведеться це слухати, доводила до божевілля.

* * *

Загальноосвітніх предметів на другому курсі залишилося дуже мало. «Основи держави і права» Саші не сподобалися: викладачка була літня й сварлива, а сам предмет не мав нічого спільного з процесом пізнання: це була екскурсія, дуже поверхова, по карному й цивільному кодексах. Потік канцеляриту, що його вивергала викладачка, навіював на Сашу сон. Наприкінці пари вона на секунду задрімала по-справжньому і їй приснився Лелеченко, що стояв посеред аудиторії з величезними ножицями в руках. Саша прокинулася; гримнув дзвінок. Викладачка окинула другокурсників презирливим поглядом і попрощалася до наступної лекції.

На наступній парі була англійська, і заняття здалося Саші таким само безглуздим і нудним, як і лекція з права. Нескінченні граматичні конструкції, вправи, які треба було робити в загальному зошиті, «знаки», які треба було здавати щомісяця; Саші примарилося, що час стоїть. Це розпачливе відчуття відвідувало її – правда, рідко – у школі, особливо навесні, особливо на зборах або на класній годині…

Вийшовши в хол, вона зупинилась перед щитом з розкладом. Навколо юрбою стояли першокурсники, Саші довелося відтіснити якусь забарну дівчину, щоб добратися до щита ближче. Он як, фізкультура тричі на тиждень, та ще й спеціальністю забитий майже весь навчальний час: з Кравцем, з Лелеченком, індивідуальні заняття й групові. А ще ж самостійне відпрацьовування: параграфи, вправи, Лелеченкові «проби»…

Саша вибралася з натовпу й побрела вниз, у їдальню.

Денис М’ясковський сидів перед порожньою тарілкою, розглядаючи щось схоже на ілюстрований журнал з багатьма яскравими картинками – розмитими барвистими плямами. Саша, стоячи в черзі, чула його розмову з Коротковим.

– Що це в тебе? – запитав Андрій.

– Лелеченко видав, – сказав Денис після паузи, наче з неохотою. – А тобі хіба ні?

– Мені книжку видав, – Коротков чомусь зніяковів. – Звичайну книжку… хоча…

– Андрію, наша черга підходить! – крикнула від стойки Оксана. – Давай талон і забирай свій бульйончик!

Трохи згодом Саша переконалася, що в Лелеченка й справді був дуже індивідуальний підхід до кожного студента. Оксана, Ліза і Андрій Коротков вивчали «Вступ до практики» по книжках, Костя – по роздруківці, згорнутій у рулон. Женя Сокирко ходила з товстим зошитом. Ще у трьох чи в чотирьох Саша бачила плеєри, щоправда, касетні. Але ніхто ні з ким не поспішав ділитися успіхами – індивідуальні заняття з горбанем з першого дня стали на курсі закритою темою. Табу.

* * *

– Отже, сенс – це проекція волі на простір її застосування. Він не абсолютний і залежить од вибору простору та способу проекції. Найталановитіші з вас ще на першому курсі, працюючи з текстовим модулем, натикалися на уривки сенсів. Але перший курс закінчився! Тепер ви повинні свідомо використовувати текстовий модуль як посередник між вами та доступним на цьому етапі архівом сенсів. Теоретично вам може явитися що завгодно, навіть фрагмент найбільш імовірного майбутнього… До дзвінка тридцять секунд, може, хтось має питання?

Саша зітхнула. Тепер заняття з Кравцем бачились їй зовсім в іншому світлі. Нехай читання текстового модуля здавалося плаванням у каламутній воді, але на поверхні чекали миттєві осяяння. Навіть блоки вправ, які, перетікаючи одна в одну, утворювали у свідомості найскладніший візерунок, приносили радість.

– Сокирко, у вас є питання?

– Н-немає…

– Добре. Усі вільні, завтра індивідуальні заняття, староста, складіть список… Самовій, я вами задоволений.

Кравець її хвалив; вона й сама відчувала задоволення від цих занять, зате уроки з Лелеченком оберталися дедалі більшою мукою.

Вона не змогла подужати ні другий трек, ні третій. Лелеченко зажадав, щоб вона повернулася до першого; Саші були неприємні ці заняття, і що далі, то більше зусиль їй доводилося докладати, щоб просто піднятися на четвертий поверх і зайти в таку світлу, таку простору чотирнадцяту аудиторію.

Лелеченко хмурнів з кожним заняттям. У його м’якому голосі дедалі частіше прослизало роздратування.

– Сашо, я дуже розчарований. З початку семестру минуло два тижні, а ви… Таке враження, що ви свідомо саботуєте мій предмет.

– Ні. Я…

– Я вам не погрожую. Мені просто шкода… мені страшнувато за вас. Я ніколи не пишу доповідні кураторам – принаймні під час семестру. Але взимку буде залік. А результат заліку – це документ. Він у відомості, він у заліковій книжці, і отут уже куратор просто зобов’язаний відреагувати, я нічого не можу вдіяти.

Саша закусила губу.

– Миколо Валерійовичу, – сказала здавленим голосом, – а може, у мене насправді нема здібностей? Просто я профнепридатна? Може, мене треба… – вона запнулася, – мене треба просто відрахувати, бо нічого путнього з мене не буде? Навіщо вам студенти без здібностей? Я ж стараюся, слово честі, але в мене не виходить.

Горбань торкнувся підборіддя довгими, тонкими, білими пальцями:

– Сашо, викиньте це з голови. По-перше, здібності ви маєте, якщо вас зарахували. По-друге… треба чесно вчитися, а не мріяти про те, як ви будете байдикувати.

– Але я чесно вчуся, – сказала Саша. – Завжди вчилася. І… я роблю, що можу.

– Ні, – сказав Лелеченко суворіше, його пальці склалися хаткою. – Ви не зважуєтеся на внутрішнє зусилля. Ваші однокурсники давно вже вас обігнали, на курсі з’явилися нові лідери, Павленко дуже непогано працює, Ґольдман, Кострицький теж… А ви занадто обмежені, ви самі себе загнали в рамки. Уся підготовча робота – рік напруженої праці! – усе поки що нанівець… До речі, ви думали про те, як розв’язати нашу делікатну проблему?

– Що, прямо тут і зараз? – запитала Саша, не стримавшись.

– Не зараз, – Микола Валерійович усміхнувся, наче кажучи: вибачаю тобі цю зухвалість, дурне дівча, розумію, що ти сама не своя. – Але що скоріше, то краще. Для вас, Сашо.

* * *

Ластівок не було. Саша довго стояла посеред двору, дивлячись у ясне вересневе небо. Пролетів горобець, а вище, над ріденькими хмарами, пролетів літак. Саша уявила собі, як вона сидить у кріслі, дивлячись в ілюмінатор, а внизу пливе клаптикова ковдра землі з полями, лісами, озерами та крихітним населеним пунктом – містечком з назвою Торпа. Згори його й помітити, мабуть, важко.

Літак полетів, а Саша залишилася. Гріло сонце, але з лип на Сакко і Ванцетті вже щедро сипалося листя. Залік був десь далеко, за дощами, за снігами, але він був невідворотний.

Саша побрела на пошту. Тобто вона побрела просто навмання, але ноги привели її на пошту. Вона замовила міжміську розмову й через хвилину стояла в задушливій кабінці з пластмасовою слухавкою в руках.

– Алло, – сказав чоловічий голос.

– Здрастуйте, – сказала Саша після секундної затримки. – Як у вас справи? Мама може підійти?

– Мама передавала тобі привіт, – сказав Валентин якось дуже бадьоро й весело, занадто весело, як здалося Саші. – Вона в лікарні, на збереженні. Можна було і вдома лишатися, але, знаєш, так надійніше. Чудовий лікар, зручна палата, гарні умови… І сприятливі прогнози, знаєш, як видно, в тебе намічається брат!

Він говорив легко, без пауз, без видимої напруги. Саша опустила плечі:

– А коли вона буде вдома?

– Поки що невідомо. Краще перестрахуватися, розумієш? Тут така штука… Я збираюся купити їй мобільник, тоді ти зможеш дзвонити їй прямо в палату!

– Ага, – сказала Саша.

– А що в тебе? Як справи? Як навчання?

– Відмінно, – Саша потерла пальцем поліровану поличку для телефонного апарата. – Ну, я піду… Мамі великий привіт.

* * *

На ґанку пошти стояв Костя. Саша зупинилася. В ці тижні вони не те щоб уникали одне одного, вони трималися як знайомі, але геть чужі люди. Віталися без зайвих слів.

– Привіт, – сказала Саша.

– Привіт. – За літо Костя змінився, його підліткову худорлявість заступила впевнена жилавість дорослого чоловіка. Він засмаг. Лице обвітрилося. Ще першого вересня він, Саша пам’ятала, трохи затинався й припадав на праву ногу, але тепер наслідки Кравцівського «етапу» остаточно згладилися: Костя, відновившись з уламків, знову став самим собою.

Чи майже самим собою, сумно подумала Саша. Як усі ми.

– Ти додому дзвонила? – запитав Костя, раптово порушуючи регламент стосунків, що між ними були встановилися.

– Так, – сказала Саша. – А що?

– Ну і як там?

– Мама збирається народити, – зізналася Саша несподівано для себе. – Від нового чоловіка.

– Он як, – пробурмотів Костя.

– Та отак, – Саша змусила себе розпрямити спину. – Бувай здоровий.

– Стривай, – сказав Костя їй у спину. – П’ять хвилин маєш?

– П’ять, але не більше.

– Але й не менше? – Костя нервово всміхнувся.

Вони відійшли до сірої паркової лави, мальовничо посипаної жовтим листям. Саша кліпнула; їй на мить здалося, що лава фіолетова, а листя синє. Цими днями вона навчилася змінювати кольори навколишнього світу – радше, сприйняття цих кольорів – на своє власне бажання, і розважалася на нудних лекціях з права, подумки змінюючи колір обличчя викладачки, колір її волосся, кофточки та хустинки в кишені.

– Сашо, – сказав Костя, – у мене до тебе розмова.

– Я помітила.

– Я тебе люблю, – сказав Костя.

– Що?!

– Я люблю тебе, – він знизав плечима, начебто вибачаючись. – Пробач мені, ідіотові, я тебе люблю, виходь за мене заміж.

Листя стало зелене, а лава – жовтогаряча. Саша кліпнула знову.

– А я тебе не люблю, – сказала Саша. – І пробачати не збираюся. Якщо тобі треба регулярно трахатися, а грошей на проститутку нема – оженись на Женьці. Вона із задоволенням.

Костя пополотнів. Саша побачила, як перекотилися жовна на його щоках. Його засмага, секунду тому бронзова, стала жовта, майже як лимон.

– Удачі, – сказала Саша, і голос її затремтів. Вона сама не знала, чому сказала те, що сказала, саме в такій формі. Але слово – не горобець. Саша повернулась і, дедалі прискорюючи крок, пішла по вулиці Сакко і Ванцетті в напрямку інституту.

Де він узявся?! Чому з’явився до неї саме тепер, коли над нею висить, як примара гільйотини, сесія? Коли мама лежить на збереженні, а Валентин удавано бадьорим голосом міркує, як усе буде добре? Улітку вона не думала про Костю… Тобто думала тільки тоді, коли бачила його перед собою – такого ж осоловілого і відчуженого, як і вона, Саша. Тоді їй було не до Кості, вона перетворилася на калюжку розтопленого воску, бачила небо наскрізь, але не могла пройти у звичайні двері. А першого вересня він сів поруч з Женею, і Саша вирішила, що це знак долі, і думати в цьому напрямку далі небажано.

Навіщо вона бовкнула про якихось проституток?

А навіщо він спав з Женею в новорічну ніч, навіть, між іншим, не посварившись з Сашею? От якби вони посварилися, кричали одне на одного, грюкали дверима на весь інститут… Тоді було б зрозуміло. Саша, звісно, все одно б не пробачила. А може, і пробачила б, бо сварка – це все-таки одне, а отак, просто взяти й напитися, і стрибнути в чуже ліжко…

Коло порога інституту тісною групкою стояли третьокурсники. Захар обернувся, махнув Саші рукою:

– Привіт молодій здоровій зміні! Як справи?

– Справи у прокурора, – в тон йому відгукнулася Саша й сама здивувалася: у кого в гуртожитку вона підхопила цю банальну приповідку?

Але третьокурсники разом заіржали, наче почули вдалий жарт.

* * *

Настав жовтень.

Саша сиділа в чотирнадцятій аудиторії, а навпроти сидів Лелеченко, і вони мовчали ось уже п’ятнадцять хвилин. У Саші пересохли губи; усі слова, які вона могла сказати: «Я стараюся», «Я чесно працюю», «У мене не виходить», «Я не можу», – усі ці слова було вже багато разів сказано. Лелеченко, сумний, змарнілий, частіше, ніж звичайно, поводив плечима, наче горб за спиною дуже йому заважав.

За вікном періщив дощ. Шелестіла вода в трубі. У прочинену кватирку влітали крихітні краплинки.

– Як ваші успіхи в класі спеціальності? Олег Борисович, здається, вами задоволений…

У минулі тижні Сашиним сховком стали, хоч як це не дивно, Кравцівські вправи. Головоломні, іноді майже травматичні, вони вдавалися, піддавалися зусиллю. А Лелеченкові «проби» не піддавалися; ось уже майже тиждень Саша навіть не намагалася братися за плеєр. Їй було противно, навіть не так: їй було огидно.

– Ви працювали вчора?

– Ні.

– А позавчора?

– Миколо Валерійовичу, я не можу!

Горбань важко похитав головою:

– Кепські справи, Олександро. Я терпіти не можу комусь погрожувати, когось лаяти… Когось карати… Але тепер ви собі – найстрашніший ворог. Тільки ви, більше ніхто. Ідіть, подумайте про свою долю… Про залік. Про іспит, до якого залишилося ледь більше року. І про те, як поставиться до вашого «не можу» ваш куратор… Як тільки у вас з’явиться охота позайматися – сповістіть. Я готовий проводити з вами додаткові заняття. Я вам допомагатиму, чим тільки зможу. Але ви – ви самі – повинні переступити в собі межу. Повинні зважитися.

* * *

Денис М’ясковський чекав своєї черги на індивідуальні до Кравця, їв чіпси з пакетика. Саша сіла поруч з ним на підвіконня.

– Денисе, маю до тебе серйозне питання.

– Давай.

– Лілія Попова – вона хто?

Денис поперхнувся. Чіпси спершу стали йому поперек горла, а потім розлетілися по коридору віялом крихт.

– Бляха! – прокашлявся М’ясковський.

Саша постукала його по спині. М’ясковський віддихався.

– Довго думала? – запитав ображено.

– Мені важливо знати, – сказала Саша. – Я валю вступ до практики.

Денис здивовано на неї витріщився.

– Ти?!

– Ну, так. Валю абсолютно, всуху. Мені важливо знати, я хочу… розумієш, може, реально поміняти куратора? Га?

– У тебе Кострицький, – повільно сказав Денис.

– Так, – Саша нервово потерла долоні.

– Не заздрю. Лізка, наприклад, якщо при ній сказати «Кострицький», спочатку біліє й починає трястися, а потім дає в пику. А потім ти, із закривавленою фізіономією, довго їй пояснюєш, що мав на увазі Костика, який нормальний хлопець і сам страждає через татуся…

– А Попова? – жадібно запитала Саша. – Ти пробував з нею як-небудь домовлятися?

Денис спохмурнів.

– Взагалі… знаєш… вона м’яко стелить. Тільки потім твердо спати. Взагалі, я тут з хлопцями говорив, усі куратори однакові. Просто одні матюкаються, а інші ні.

Денис усміхнувся, задоволений своїм жартом, і хотів іще щось сказати, але в цю мить відчинилися двері тридцять восьмої аудиторії, і в коридор вийшла Женя Сокирко, дуже бліда й зосереджена.

Вони з Сашею зустрілися очима. Женя раптом спалахнула, високо підняла підборіддя й пройшла мимо без жодного слова.

– Чого це вона? – пробурмотів Денис, підхоплюючи сумку. – Ну, побажай мені…

Тут у дверях аудиторії з’явився сам Кравець з незапаленою сигаретою за вухом.

– Заходьте, М’ясковський, і ширше відчиніть вікно… Самовій, це ваш час? Що ви тут робите?

– Вона питає, чи можна поміняти куратора, – повідомив простодушний Денис. Саша обімліла.

Кравець кинув на неї уважний погляд.

– Не можна, – сказав коротко. – М’ясковський, відчиняйте вікно, я куритиму. Самовій, до побачення.

* * *

На другий день сонце зійшло чисте й навіть тепле, оточене легким ескортом дрібних прозорих хмар. Саша пропустила першу пару – фізкультуру. Коли сусідки подалися на свою спеціальність, вона відкрила шафу й там, у тісноті свого й чужого одягу, намацала стару зимову куртку.

Полізла рукою в праву кишеню. Порожньо.

Полізла рукою в ліву кишеню. Теж порожньо, тільки кілька дрібних монет.

Їй чомусь згадався той день, коли Ліза Павленко ні з того ні з сього звинуватила її в крадіжці ста доларів. І як Саша здогадалася, що купюра завалилася за підкладку? Точніше, на секунду її побачила… Більше таких прозрінь з нею не траплялося. Чи майже не траплялося.

Без особливої надії вона знову полізла в праву кишеню куртки й за підкладкою, за тонкою синтетичною тканиною, намацала паперовий прямокутник.

Нетерпляче розширила діру в кишені. Разом з крихтами й нитками вийняла візитну картку без імені – з самим тільки номером телефону. Мобільного, хоч тут, у Торпі, мобілки й досі були рідкістю.

У провулку, що веде з двору на Сакко і Ванцетті, пахло листям і гнилістю. Вода вчорашнього й позавчорашнього дощів стояла в глибоких калюжах – листя бурою масою забило водостік. Саша постояла, підставивши обличчя сонечку, біля телефону-автомата на розі.

Потім зняла слухавку й набрала номер, звіряючись із візитною карткою.

– Я слухаю, – сказав дуже далекий чоловічий голос.

– Добрий день, – хрипко сказала Саша. – Це я. Самовій.

– Привіт, Сашо. Щось сталося?

– Ще ні. Але скоро станеться.

– Ти мене лякаєш, – сказав Фарит Кострицький.

– Лелеченко вам… ще нічого про мене не казав?

У слухавці помовчали.

– Лелеченко і не скаже, Сашо, принаймні до заліку… А що таке?

Саша помовчала, не знаючи, як пояснити.

– Сашо? Ви мене чуєте?

– Я провалю сесію, – сказала Саша. – Я не здам цього заліку ні з першого разу, ні з другого. Це все, кінець.

Ще одна пауза.

– Звідки ти дзвониш?

– З вулиці. З автомата. Річ у тому, що в мене мама збирається родити другу дитину.

– Розумію. Давай через півгодини – на вулиці перед інститутом?

* * *

– Їй родити – під зимову сесію.

– І що?

Вони повільно йшли по вулиці Сакко і Ванцетті. Повз двірника, який згрібав листя, повз дівчинку, що вигулювала таксу. Ліпні оздоби старовинного особняка намокли від дощів, бліді обличчя каріатид дивилися безпристрасно й сліпо.

Саша не дивилась на Кострицького. Дивилася вперед і вгору, де серед поріділих крон проглядало синє небо.

– Я хочу, щоб… коротко кажучи, я хочу, щоб вона була здорова й дитина теж.

– Зрозуміле бажання. І?

Саша зупинилася. Обернулася. Побачила власне віддзеркалення в темних скельцях його окулярів.

– Я хочу з вами домовитися. Заплатити, чим зможу. Можу відпрацювати сто вправ за одну ніч. Можу… – вона запнулася. – Можу все. Крім цього… цих… «проб». Я фізично не в змозі. І психічно. І ніяк. Хочете – можете відрубати мені руку…

– І навіщо мені твоя рука?

– А навіщо вам узагалі все? – пошепки закричала Саша. – Навіщо вам цей інститут? Навіщо змушувати нас робити це… усе це?! За що нам це, ну за що?!

Вона змусила себе замовкнути. Місто Торпа жило повільно, картинно, подекуди здіймалися дими з камінних димарів. Сизі й чорні голуби тупцювали в калюжі, пили, задирали голови, дозволяючи воді прослизнути по горлу вниз. Краплинки роси поблискували на пожухлій траві бульвару.

Кострицький стояв, ледь схиливши голову. Саша бачила два свої відбиття в його темних, дзеркальних окулярах.

– З вами зовсім-зовсім не можна домовитися? – запитала вона майже пошепки. Губи затерпли.

– Сашо, – відповів він їй у тон, теж тихо й майже по-приятельському. – У світі повнісінько сутностей, з якими не можна домовитися. Але люди якось живуть, правильно?

– Деякі живуть, – у Саші заклякли пальці ніг у кросівках. – Деякі вмирають.

– Це не про тебе, – сказав Кострицький ще тихіше. – І не про твоїх близьких. Я знаю, що ти впораєшся. Немає таких причин, які перешкодили б тобі на «відмінно» здати сесію. Немає таких причин.

– Я не можу! – вона зателіпала головою. – Я не можу зробити те, що він від мене хоче!

Кострицький зняв окуляри. Він так рідко це робив, що Саша забула, які в нього очі – карі, звичайні, навіть пересічні. З нормальними зіницями.

– Я якось був сказав, що ніколи не зажадаю від тебе неможливого. І це правда. Але згадай: усе, що ти коли-небудь для мене робила, було побудовано на подоланні – невеликому кроці за внутрішню межу. Це було важко. Але це було можливо, Сашо. Можливо й тепер.

Саша безнадійно похитала головою.

– Згадай Костю, як він здавав зимову сесію, – так само тихо сказав Кострицький. – Згадай, він же був зневірився й опустив руки. Міг умерти й погубити багатьох. Тоді як цілком реально – можливо! – було здати залік і врятуватися. Вихід був, і ти це довела… Мені дуже жаль, що Костя не в змозі відплатити тобі за ту послугу. Він тобі тепер не допоможе – у нього не вистачить… втім, не важливо.

– Скажіть, – проговорила Саша через силу, – Костикова бабуся… Вона ж вам родичка? Ви її знали? І як ви її вбили, скажіть, будь ласка? Самі? З чиєюсь допомогою?

Вираз очей Кострицького не змінився.

– Чого ти вирішила, що я її вбив? Вона була дуже хвора й майже не вставала. Середня тривалість життя, Сашо, сягає в нас шістдесяти семи років. А сімдесят шість – це щасливий випадок.

– А якби Костя здав залік?

– Люди смертні. Усі.

З підворіття вигулькнув кіт, світло-рудий, майже рожевий. Голуби одночасно вдарили крильми й злетіли, описали півколо над вулицею Сакко і Ванцетті й пропали за черепичними дахами.

– Мені дуже жаль, що у вас з Костею все так погано вийшло, – сказав Кострицький.

Саша відвернулася. Розмову було скінчено, Кострицький міг щось іще говорити, а міг мовчати, але це не мало значення. Жодного.

– Послухай, – Кострицький знову надів окуляри, поправив дужку вказівним пальцем. – Мені здається, я знаю, як тобі допомогти.

– Як?!

– Прорвися за неможливе. Просто механічно. Укради гаманець на базарі. Розбий вікно голою рукою. Зроби що-небудь таке, що здається тобі неймовірним. Це розхитає твою бетонну стабільність і допоможе вирватися на новий рівень. Розумієш?

– Навряд, – сказала Саша.

* * *

Кострицький сів за кермо молочно-білого «ніссана», махнув Саші рукою та й поїхав. Вона залишилася стояти посеред вулиці, дивлячись, як рожевий кіт хлепче осінню воду з калюжі. Мить – кіт у її очах зробився смарагдовим, а вода – карміново-червоною; Саша потерла обличчя кулаками.

До базару було десять хвилин повільної ходи. Украсти гаманця?

Вітрина хлібного магазину дуже зручно розташовувалась на рівні Сашиних грудей. Ударити рукою? Що, що такого зробити, щоб «переступити межу», перестати бути собою?!

А може, купити квиток і виїхати з Торпи? Назавжди.

Вона побрела навмання – але не до базару, а далі від центру. Знову пройшла повз інститут; з напівпідвальної кав’ярні вибралися, похитуючись, дві першокурсниці. Обидві були п’яні вщент; тримаючись одна за одну, вони перетнули бруківку й зникли в провулку. А що собі думають їхні батьки, подумала Саша. Невже ніхто не цікавиться долею дітей, що виїхали з дому на навчання до чужого міста?

А що думає моя мама?

Мама думає про нову, ще ненароджену дитину. Про істоту, чиє право на життя ще не затверджено остаточно. Звісно, в наш час і медицина, і все таке, люди родять і після сорока…

Саша спіткнулася і втрапила ногою в калюжу. Потупала кросівкою, обтрушуючи воду, згадала, що під ліжком, у коробці, лежать осінні черевики. Вона привезла їх з канікул – купили разом з мамою на якомусь розпродажі, гарне, добротне взуття…

Їй захотілося до мами. Захотілося так сильно, що аж сльози виступили на очах. Вона була викинута, вигнана, примусово вилучена з нормального світу, де поруч мама, де можна її в будь-яку хвилину обняти, де можна відчинити їй двері, коли вона приходить з роботи. Нормальний людський світ…

Цілком може бути, що всі батьки всіх студентів інституту саме тепер розв’язують найважливіші в житті проблеми. Хтось розлучається. Хтось бореться з важкою хворобою. Хтось судиться, хтось збирається родити. І всім їм зручніше думати, що підрослі діти отримують освіту в пристойному, хоч і провінційному виші. І ніхто не знає, що успіх їхніх починань, здоров’я й саме життя залежать од успішності забутих, закинутих до Торпи дітей. Замкнене коло…

Саша сама не помітила, як пройшла Сакко й Ванцетті до кінця, й по іншій вуличці, на вигляд сільській, вийшла на берег. По річці пливло жовте й буре листя; деякі листки розпласталися на поверхні, злившись із власним відбиттям. Інші вигиналися вітрилами, наче намагаючись полетіти. У траві бродили чиїсь кури. І колода, на якій колись сиділи Саша й Костя, на якій Саша провела новорічну ніч, – ця сама колода була на місці.

Саша сіла й витягла ноги.

Минуло п’ять хвилин, і десять, і півгодини. Саша пропускала тепер уже й другу пару – англійську; листя продовжувало пливти по річці, нескінченний, урочистий, повільний караван. Дивлячись на чорну дзеркальну воду, Саша вперше за минулі два роки – вперше в житті, якщо чесно, – всерйоз подумала про те, що, можливо, є сенс пірнути в цю чорноту з дерев’яного містка, який висить над річкою за сто метрів вище по течії. Стрибнути, здійняти бризки, розбити дзеркало разом з відбитим у ньому небом.

Вона встала, все ще роздумуючи. Тут глибоко? Чи по пояс? З другого боку, тонуть же люди у ваннах, для самогубства ніяк не призначених…

Залишаючи сліди на мокрому піску, вона підійшла до самого берега. Трава на південному схилі пагорба була зелена, майже як улітку, і подекуди з неї піднімалися здичавілі айстри. Саша рушила вздовж берега, обходячи болотисті місця, дивлячись то на воду, то на квіти на схилі. Спереду жовто-салатною шторкою висіло вербове гілля; вчора, коли вона вчила параграф для Кравця, у неї в голові пролунала фраза про вербові зарості, і вона намагалася згадати цю фразу, коли почула сплеск, одразу за ним крик – і ще один голосний сплеск.

Не Саші першій забрела в голову думка стрибнути з містка. Хтось сміливіший – чи дурніший – проробив це щойно, і тепер вода несла по бистрині двох людей.

Саша роззявила рота.

Двоє борсалися, один кричав. Другий добирався до нього, загрібаючи воду широкими помахами рук. Обох течією пронесло повз Сашу, й вона, нарешті отямившись, кинулася берегом за ними. Продерлася крізь вербові гілки, вилетіла на піщаний пляж у формі підкови. Річка в цьому місці трохи міняла напрямок, протилежний берег був досить високий, у ньому темніли гнізда стрижів. Під кручею гуляли чорториї, і туди, у вир, у чорторий, несло людей, що попадали в річку. Один іще щось кричав, захлинався, кашляв і кричав знову.

Саша в паніці озирнулася – пляж був порожній. Метрів за тридцять тяглася вздовж берега бетонна огорожа, розмальована графіті.

– Допоможіть! – крикнула Саша, хоч було цілком ясно, що допомоги чекати нема звідки.

У паніці вона навіщось скинула кросівки. Мокрий пісок, виявилось, був холодний, мов лід, і так само твердий. Саша підскочила до води, з жахом дивлячись на потопельників і прекрасно розуміючи, що не зможе врятувати жодного: де там, вони її саму потягнуть під воду…

Крик обірвався. Здається, один з потопельників щось зробив з другим: придушив? Притопив?! Судомне борсання змінилося розміреними вимахами: тепер один плив до берега, волочачи другого.

Саші здавалося, що він пливе дуже довго. Течія зносила обох дедалі нижче, туди, де береги були болотисті й грузькі, де вибратися було неможливо. Плавець перевернувся на спину й щосили запрацював вільною рукою; людина, яку він тяг за собою, здавалася купою мокрого ганчір’я.

На мілководді плавець став на ноги, і Саша його впізнала. Це був першокурсник Єгор: світле волосся обліпило голову, очі червоні, а губи посиніли. Потопельник виявився іншим першокурсником, якого Саша бачила в інституті, але імені його не знала. Вигляд у нього був набагато гірший: брезкле синюшне лице й майже чорні губи.

Єгор обвів берег блукаючим поглядом. Побачив Сашу:

– Є мобіла?

Саша хитнула головою.

– Біжи до автомата. «Швидку», мерщій.

Саша побігла. Наступила босою ногою на черепашку, охнула з болю. Повернулася; стрибаючи, без шкарпеток натягла кросівки. Встигла побачити, як Єгор кладе потопельника на живіт, грудьми на камінь, як, щось бурмочучи, натискає сплетеними долонями йому на спину; далі дивитися не було коли.

Телефонна будка знайшлася неподалік моста, навпроти останнього будинку тихої, майже сільської вулиці. Саша зірвала слухавку, з полегшенням почула далекий гудок; мимохіть згадалося, як тоді, взимку, вона натискала на кнопочки закривавленими пальцями, а за спиною в заметах нерухомо лежали негідники, яких вона сама скалічила… Люди.

На Сашу сипнуло холодом, але в цю мить у слухавці відповіли.

– Тут людина втопилася! – крикнула Саша. – Потонула! Його витягли, а він не дихає!

– Адреса?

– Коло річки!

– Річка велика… Адреса? Куди їхати?

Саша озирнулась. На протилежному паркані олійною фарбою були виведені закарлюки, доволі віддалено схожі на букви й цифри.

– Лугова, сім дріб один!

– Зрозуміло. Чекайте.

* * *

«Швидка» приїхала через тридцять хвилин. На той час першокурсник, відповідаючи на Єгорові реанімаційні зусилля, не тільки задихав, але й розплющив затуманені очі, почав смикатися й вириватися. Він горлопанив, лаявся бридкими словами й був, здається, просто несамовитий.

– Він утопився чи «білку» піймав? – похмуро спитав санітар у сірому халаті, коли студента нарешті заштовхали в машину.

– Стрибнув з моста п’яний, – сказав Єгор. – Взагалі нормальний хлопець.

– Нормальний, – пробурчав лікар, змучений, з чорними колами навколо очей. – Тут дві машини на всю Торпу… Зараз, може, дитина десь кінчається, або серцевий напад у когось, а ми возимося з цими наркошами… Студенти, бляха…

Лікар сплюнув.

– Де ви бачили… які наркоші?! – скрикнула Саша.

Обурення накрило її, як хвиля накриває піщаний замок. Чужі люди, байдужі обличчя, Єгор урятував людину, хоч би хтось йому подякував!

Крижана рука схопила її за лікоть: Єгор її втримав і відтяг на півкроку назад.

– Він захлинувся, – сказав, дивлячись в очі лікареві. – Вода була в легенях, а там пісок, мул…

– Повчи, – сказав лікар. – Усе? Ми поїхали.

Машина зірвалася з місця й зникла у вуличці, залишивши на березі хмару смердючого диму. Єгор і Саша якийсь час дивились їй услід. Потім Єгор випустив Сашину руку: його почало трясти.

– Дякую, – сказала Саша.

– За що?

– Мені злитися не можна. Я тоді… – Саша запнулася. – Знаєш, тобі треба горілки випити.

– Побігли, – сказав Єгор, намагаючись не цокати зубами.

І потрюхикав по вулиці геть од берега, а Саша за ним.

Давні щоденні пробіжки не встигли остаточно забутися; вона бігла рівно, не відстаючи від Єгора. Той важко тупав, гублячи краплі, рівномірне хлюпання його кросівок то зливалося з Сашиними кроками, то входило з ними в дисонанс. Обоє мовчали; як завжди на бігу, Саші легше стало зосередитися.

Перший курс. Істерики, депресії. Пияцтво. Як його звуть, того хлопця? Що якби йому справді вдалося втопитися? Ні, не вдалося б; занадто неефективно, занадто напоказ… Він же бачив, що Єгор поруч… А може, він ні про що не думав, а просто допився до «білочки», схибнувся від Кравцівських занять?

На вулиці Сакко і Ванцетті вона все-таки відстала. Єгор не обернувся, пірнув у провулок і, коли Саша сопучи вибігла по сходах гуртожитку, його вже й сліду не було.

Вона піднялася до себе в кімнату. Обох сусідок не було вдома. Гармидер був моторошний: на ліжках звалений одяг, під ліжками – взуття, на столі серед паперів – крихти, немита банка з-під варення й брудний пластиковий посуд. Саші стало гидко; вона не була фанаткою прибирання, але дивовижний «срач», який часом влаштовували в кімнаті сусідки, дратував її дедалі більше.

Вона відчинила вікно й викинула вниз, на газон, чийсь правий черевик, праву кросівку й туфлю на шпильці. Може, задумаються наступного разу.

Перевдяглася в спортивний костюм. Наділа теплі шкарпетки. Іти на обід не хотілося: апетиту не було абсолютно. На третій і на четвертій парі стояли індивідуальні з Кравцем, але Сашу було записано на шістнадцяту п’ятнадцять, отже, час у неї був.

Вона сіла за стіл. Висунула шухляду з підручниками й наткнулася на плеєр; одразу згадалося все. Розмова з Кострицьким. «Украдь гаманець». «Мені жаль, що у вас з Костею так погано вийшло»…

Запхнувши плеєр у глибину шухляди, вона взялася за текстовий модуль з цифрою «4» на обкладинці. Параграф тридцять шість; вона встигла прочитати текст тричі від початку й до кінця, коли у двері постукали.

– Заходьте, – сказала Саша не обертаючись.

Скрипнули двері.

– Вибач… Ти займаєшся?

У дверях стояв Єгор. Він переодягся, на ньому був теплий осінній светр і сині тренувальні штани. У руках Єгор тримав праву туфлю на шпильці й правий же черевик.

– Вибач, у тебе під вікном лежить… Так треба?

– Так, – сказала Саша. Підвелася, взяла в Єгора взуття й знову викинула у кватирку. Обтрусила долоні.

– Проводжу виховну роботу серед твоїх однокурсниць, – пояснила у відповідь на здивований Єгорів погляд. – Бачиш, що вони мені влаштували?

І вона широким жестом обвела безладдя в кімнаті. Єгор зніяковів: вигляд дівочих трусів, кинутих на ліжках, змусив його нервово відвести очі.

– Вибач їм. Розумієш, у нас на першому курсі…

– Ти думаєш, я не вчилася на першому курсі? – Саша прищулилася.

– У вас було те саме?

– Ну аякже! І нічого, живі.

Єгор зітхнув:

– Я хотів з тобою поговорити… Сашо.

– Говори, – Саша всміхнулася. – Заварити тобі чаю? Ходімо на кухню, там хоч труси скрізь не валяються…

Вона вийшла в коридор услід за Єгором, замкнула двері й ключа поклала в кишеню. Нехай побігають, кози, пошукають.

– Я влітку на Сакко і Ванцетті назбирала липи. Знаєш, як вона цвіте! Бджоли просто шаліють… Суцільне гудіння стоїть… І пахне, пахне липою по всій вулиці, і в кімнаті пахне, якщо вікна не зачиняти…

– Ти влітку додому не їздила?

– Їздила на два тижні… А так у нас була практика… Нічого особливого, вишні збирали, – Саша говорила легко, в цю мить їй самій здавалося, що літо з липою й вишнями було простим і безтурботним, справжнім студентським літом. – Я на вишні потім дивитися не могла. І липи насушила цілу бляшанку. Тобі після холодної води – те, що треба.

Вона поставила чайник.

– А як ти опинилася на березі? – запитав Єгор, протираючи ганчіркою клейонку на столі.

– Гуляла, – коротко відповіла Саша. Підняла кришку великої бляшаної банки, вдихнула запах липи. – Бачу – ви борсаєтеся… Як він, такий п’яний, на місток виліз?

– Не такий він був і п’яний, – сказав Єгор. – Просто… Ну розумієш…

– Ганьба, – коротко сказала Саша й подумала, що за кілька хвилин до події на річці сама дивилась на місток приміряючись. У чашках забулькав окріп, сухі липові квітки почали стрімко набухати, над столом поплив приємний літній чудовий аромат.

– Чудово, – Єгор принюхався, його ніздрі здригнулися. – Сашо… А кросівки ти навіщо зняла? Там, на березі?

Саша поставила чайник на місце. Зняла з полиці цукорницю з відбитою ручкою.

– Чесно кажучи… А що мені було робити? Хотіла, мабуть, за вами попірнати… Рятувати, – вона криво посміхнулася, не дивлячись на Єгора.

– Дякую, – помовчавши, сказав Єгор.

– Та за що?

Єгор присунув до себе чашку, поклав долоні на теплий фаянс:

– Це Степан. Задовбав зі своїми істериками… Щодня речі збирає, каже, додому їду! А вранці розбирає знову. Послав матері телеграму… Мати перенервувалася, мабуть, тільки про нього й думала, і от – переходила вулицю, попала під машину, тепер лежить у лікарні зі струсом. У Степана ще брат є, старший… Я з ним говорив по телефону. Він каже: Степан влаштовує істерики ще з дитинства, лякає матір. З піонертабору листа присилав, що їх годують щуряти – ною… От. Брат думає, що він знову виламується, придумує всяке, не хоче в самостійне життя, хоче в мами під крильцем. А я… розумієш, Сашо, Степанового брата слухаю – по телефону… і підтакую! Так, кажу, у нас гарний виш, нормальні умови… Зрозуміло, гуртожиток – це не вдома… А Степанові кажу потім: що ж ти, ідіот, робиш! Ти хоч матір пожалій. А він… Бачиш, як.

– Бачу, – сказала Саша. – Він учиться?

– Де там! Наша викладачка зі спеціальності, Ірина Анатоліївна, дрючить його на кожному занятті, обіцяє подати кураторові доповідну…

– «Обіцяє», – гірко повторила Саша. – Я один-єдиний раз була пропустила заняття… випадково. А наш Кравець одразу написав доповідну. І… – Саша махнула рукою. – Скажи цьому Степанові, що як не здасть зимову сесію…

Вона запнулася. Не хотілося вголос говорити те, що крутилося на язиці.

– Ти так добре його витяг, – усміхнулася, зміняючи тему. – І відкачав краще за всяку «швидку». Де навчився?

* * *

Вони сиділи на кухні години дві з половиною. Єгор прогуляв філософію і математику. Хтось приходив, ішов, курив, сміявся, пахло пригорілим молоком; Єгор запевняв, що липовий чай, і тільки він, урятує його від неминучої застуди, тому вони випили ще по чашечці, і ще, і ще.

Його батьки були лікарі «швидкої допомоги». Він сам збирався стати лікарем. Навіть устиг провчитися два роки в медичному, коли з’явилася Лілія Попова, його куратор, і перекреслила всі плани на майбутнє.

Саша слухала й кивала. З Єгорової розповіді виходило, що Попова анітрохи не краща за Кострицького. Усього лише за одне літо їй удалося переконливо довести дорослому, впевненому в собі Єгорові, що світ влаштований геть не так, як він дотепер думав. І що в нього немає іншого шляху, крім як кидати медичний, де він два курси відучився на «відмінно», і їхати в невідоме містечко, в незрозумілий інститут – першокурсником.

– Батьки були в шоці… Але розумієш яка штука: у батька саме пішов один проект… Це означає, що як усе вийде, то в нього буде своя клініка. Він тепер у Німеччині, поїхав ще в серпні, вирішується питання з фінансуванням… уже майже вирішилося… Справа всього його життя, розумієш. Те, що сталося зі мною, він сприйняв… просто як витівку. Ну, якийсь ґедзь укусив.

– А в мене мама заміж вийшла, – сказала Саша. – Зараз дитини чекає.

– Невже?!

– Так, – вона опустила очі. – Я от що думаю. Наші близькі одержують… аванс, коли ми сюди потрапляємо. Удачу… щастя. Їм стає не до нас.

Єгор довго мовчав.

– Знаєш, – сказав нарешті, – я стільки сили поклав на те, щоб вони ні про що не здогадалися… Я не можу сказати, що моїм батькам «не до мене»!

– Авжеж, – сказала Саша примирливо. – У мене з мамою те саме.

На кухню зайшла Женя Сокирко. Дуже підозріло подивилась на Сашу і Єгора, взяла з полиці дві склянки, вийшла, озирнувшись на порозі.

– Що вони від нас хочуть? – тихо запитав Єгор. – Чого вони нас навчають, ти хоч знаєш?

– Не знаю, – сказала Саша. – Мені на першому курсі теж здавалося, що другокурсники повинні знати. Ні. І третьокурсники не знають… Принаймні до перевідного іспиту. А потім їх нема, і не можна запитати.

Єгор раптом усміхнувся:

– Ти зовсім не страшна.

Саша захлинулася:

– Я?!

– Знаєш, як наші дівчата тебе бояться?

– Мене?

– Тебе. Іноді так подивишся… очима стрельнеш… Віка й Даша спочатку боялися з тобою спати в одній кімнаті.

Саша розсміялася:

– Так воно і є. Ходять тепер, збирають свої туфлі на газоні…

Вони реготали на все горло, сидячи над чашками з остиглим чаєм, коли на кухню зайшов похмурий Костя.

І одразу ж вийшов, не сказавши ні слова.

* * *

О четвертій годині Саша згадала, нарешті, що в неї індивідуальні з Кравцем. Поспіхом попрощалася з Єгором, натягла джинси й светра, схопила сумку й бігцем кинулася в інститут. Кравець уважно вислухав завчену Сашею нісенітницю, посвітив їй в очі відблиском від свого персня й висловив сувору догану: Саша, на його думку, читала параграф мало, а вчила погано, тому на наступне заняття їй треба, крім звичайного матеріалу, зробити ще три штрафні вправи.

Саша мовчки погодилася. Вправи більше не викликали в неї жаху, а Кравець мав рацію: захоплена липовим чаєм, вона, звісно, недовчила. З другого боку – якщо вона не здасть залік Лелеченкові, то чи допоможуть їй успіхи в класі Кравця?

– До речі, Самовій, як ваші знання оцінює Микола Валерійович?

Питання застало її вже у дверях. Саша неохоче обернулася: Кравець сидів за викладацьким столом, лампа денного світла відбивалась у вузьких скельцях його окулярів.

– Нормально, – сказала Саша крізь зуби.

* * *

Майже зовсім смеркло. Уся втома цього дня навалилася на Сашині плечі, щойно вона вийшла з аудиторії. Завтра заняття з Лелеченком; завтра знову виправдовуватися, белькотати, і знову слухати, слухати огидну тишу, і боротися з нею, знаючи, що боротися не смієш…

– Сашо, тебе шукали твої дівчата! – Оксана несла по коридору шиплячу яєчню на сковорідці. – Віка з Дашкою. Ти ключа забрала, чи що?

– Ну так, – Саша відімкнула свою кімнату.

– У тебе там що, дідівщина? – Оксана сміялася. Саша не відповіла, зачинила двері, але замикати, подумавши, не стала. Зібравшись з духом, вийняла з шухляди плеєр. Увімкнула автоматичний повтор першої доріжки. Зціпивши зуби, наділа навушники і впала на ліжко.

Настала тиша.

Через півгодини відчинилися двері; ввірвалися Віка й Даша з черевиком, кросівкою і туфлею напереваги. Саша бачила, як роззявляються їхні напомаджені роти, бачила навіть пломби в зубах. Здається, вони репетували, здається, навіть погрожували. Саша дивилася крізь них і чула тільки тишу.

Через кілька секунд сусідки відступили. Може, злякалися. Пішли з кімнати. Стало порожньо.

Була тиша. Моторошна. Небуття. Саша боялася кліпати: стеля в тріщинках, павутина в кутку й залізна спинка ліжка – тільки це єдине ще прив’язувало її до існуючого світу. «Ніщо матеріальне не має великої цінності. Усе, що справді коштовне, – поза матерією…»

А тепла долоня? А запах? А липовий цвіт?!

Тиша тривала й повторювалася спочатку. Саша втратила лік часу. Остаточно споночіло за вікнами, сусідки повернулися, вмикали світло й вимикали знову, хтось іще приходив і йшов; тиша давила на барабанні перетинки.

Настала північ – як далекий удар барабана.

Саша встала. Запхнула плеєр за пояс. Навушники наче приросли, зробившись частиною її голови; гуртожиток ще й не думав лягати, скрізь горіло світло, там, мабуть, слухали музику й співали, можливо, голосно сміялися, але Саша не чула.

Єгорова кімната, номер дванадцять, була на першому поверсі. Саша стукнула у двері зігнутим пальцем. Потім кулаком. Потім потягла двері на себе – вони не були замкнені.

Єгор сидів у кімнаті один. Горбився над текстовим модулем.

– Чуєш… – почала Саша, але не почула свого голосуй замовкла. Єгор поштовхом відкинув підручник, кинувся до Саші, щось запитав; вона не почула. Тиша ломилася в її душу, і всі Сашині сили йшли на те, щоб її не впустити.

Тоді Єгор погасив у кімнаті світло.

Саша не очікувала. Опинитися в тиші й водночас у темряві – це було занадто; вона хотіла зірвати навушники, але вони так притислися до вух, що Саша перестала розрізняти, де поролон – і де її власні вушні раковини.

У цю мить Єгор її обняв.

Світ звівся до дотику.

Саша обімліла. Єгор важко дихав, вона відчувала, як рухаються його ребра, здіймаються й опадають. Може, він занедужав, може, в нього піднялася температура, а може, він сам по собі був такий гарячий, розпечений, наче батарея; вони пригорнулись одне до одного, приліпилися, як дві пластилінові фігурки. Плеєр теліпався між ними, але якимсь дивом продовжував працювати, продовжував заливати Сашу тишею. Єгор її обнімав, обволікав, вона відчула його вагу, його силу, і тиша обірвалася раптом – подихом, стогоном, чиїмось фальшивим співом під гітару, далеким дзенькотом розбитого скла…

У плеєрі сіли батарейки.

* * *

Вранці, о сьомій годині, Саша стояла під гарячим душем у лункій душовій на другому поверсі. Зі стелі падали важкі краплі конденсату. Вода тікала в стік, несла піну, закручувалася вирами. Саша то всміхалася, то супилася, то злизувала з підборіддя сльози.

На першу пару вони з Єгором з’явилися, не розтискаючи рук. На Саші красувалася зелена чоловіча сорочка, що зберегла запах його одеколону. У холі, на очах в усіх, вони обнялися, поцілувалися й розійшлися в різні сторони: Єгор – до Ірини Антонівни, яка вела в них на курсі спеціальність, Саша – на заняття до Лелеченка.

Горбань зустрів її уважним поглядом. Саша внутрішньо напружилася, очікуючи, що він скаже; Лелеченко привітався, як завжди, чемно, і запропонував Саші надіти навушники.

Чуже мовчання здійнялося, затопивши Сашу спершу по горло, а потім і з головою. Перейняло подих. Горбань нечутно ворушив губами, Саша дивилася на нього, відчуваючи, як сипле по спині морозом і волосся піднімається сторч.

Трек закінчився. Саша поспішно натисла «Стоп». Микола Валерійович пройшовся по аудиторії, зупинився коло вікна, за яким знову накрапав дощ.

– Сашо, я бачу, що ви намагалися. І бачу, що вам справді важко… Так, дівчинко. Задали ви мені задачку.

Він здавався стурбованим і сумним.

* * *

– Поздоровляю, – сказала Ліза Павленко. Вона курила в жіночому туалеті, струшуючи попіл в умивальник.

– Дякую, – механічно сказала Саша, думаючи про горбаня й про залік.

– Поклик серця? Чи вимога навчальної програми?

Саша на секунду завмерла. Повільно озирнулася через плече.

– Що ти маєш на увазі? – запитала дуже холодно й дуже тихо. Ліза випустила струмінь диму під стелю – ніби намагаючись дотягтися до пожовклої, у розводах вогкості, штукатурки.

– Не соромся. Не ти одна з такою проблемою. Он Юлька Ґольдман і досі шукає дефлоратора. Правда, вона не найкраща студентка на курсі, їй можна й не поспішати…

– Славно, що в тебе такої проблеми не виникло, – проказала Саша, дивлячись на Лізу в дзеркало.

Їхні погляди зустрілися десь на затуманеній грані між склом і явою. У Лізи були червоні, запалені очі: напевно, від диму.

* * *

– Група «А», закрили книжки й усі подивилися на мене… «Усі» – це значить і Ковтун теж. Отак, дякую. У зв’язку з тим, що половина групи не справляється з текстовим модулем, призначаються додаткові індивідуальні заняття в суботу після обіду. Приходитимуть на них ті, кого я назву, з вивченими назубок параграфами. Завтра, в суботу, я чекаю на додаткові заняття Бірюкова, Онищенко, Бочкову, М’ясковського. До дзвінка тридцять секунд, у кого є питання?

Костя підняв руку. Женя Сокирко, що сиділа поруч, чомусь почервоніла.

– Що, Кострицький?

Костя встав, нервово поклацуючи кульковою ручкою.

– У мене є оголошення.

– Для мене? – здивувався Кравець. – Для групи?

– І для вас, і для групи, – Костя помітно нервувався. – Ми з Женею вирішили одружитися. Подали заяву в місцевий загс… Коротко кажучи, скоро буде весілля, і я… ми хочемо всіх запросити.

Хтось свиснув, так що задеренчали шибки. Хтось зааплодував. Аудиторія наповнилася здивованим і схвальним гулом, Саша ловила на собі відверто цікаві погляди.

Женя сиділа дуже пряма, червона й дивилася на Кравця – з викликом, як здалося Саші. І Саша теж перевела погляд на Кравця; їй раптом подумалося: а що як він заборонить їм одружитися?!

Гул в аудиторії поступово стих. Продзвенів дзвінок, але ніхто не рушив з місця. Кравець стояв коло дошки, запхнувши руки в кишені джинсів, погойдуючись з носка на п’яту й якось дивно, дуже безтурботно розглядаючи Костю й Женю.

В аудиторії запанувала звична тиша.

– Дякую, що поставили до відома, – ласкаво сказав Кравець. – Діло молоде, бажаю щастя. Єдина тонкість, про яку я повинен вас попередити, – студентка, що надумала завагітніти до одержання диплома, буде змушена зробити аборт за медичними показниками. Це ще не беручи до уваги проблем з куратором… Усе ясно, молодята?

Женя почервоніла тепер уже до бурякового відтінку, на очах у неї виступили сльози. Саша піймала себе на скороминущій втісі.

– Усі вільні, – буденно сказав Кравець. – Самовій, залишіться.

– А чому?! – ні з того ні з сього, несподівано для себе дуже голосно й істерично викрикнула Саша.

Погляд Кравця – і здивовані погляди однокурсників – змусили її отямитися й скоріше взяти себе в руки.

– Тому, що я повинен вам щось сказати, – так само буденно повідомив Кравець. – Група «А», жвавіше, спізнитеся на фізкультуру.

Широко розчинилися двері. Саша встигла побачити за ними, в холі, Єгора, який її чекав. Він чекатиме, навіть коли продзвенить дзвінок і почнеться наступна пара; нервово стискаючи ручку сумки, Саша дивилась, як однокурсники ланцюжком тягнуться з аудиторії.

Останній вийшов Коротков і причинив за собою двері.

– Іди сюди, – сказав Кравець.

Вона підійшла до викладацького стола, подумки перебираючи всі приводи й проблеми, які могли б дати їм з Кравцем тему для розмови.

– От що, Самовій… Як залітають дурні дівчатка, знаєш? Саша втягла повітря, наче зіпсований водопровідний кран.

– А вам… що до того?

– А хто тобі даватиме поради? Мама? Тато? Дай-но руку.

Твердими пальцями він узяв Сашине зап’ястя, підсмикнув рукав її светра й наліпив на тильну сторону руки, трохи нижче ліктя, перебивну картинку, фальшиве «пляжне» татуювання: усміхнена мордочка завбільшки з однокопієчну монету.

Саша висмикнула руку. Витріщилася на картинку; та прилипла міцно, ніби приросла. Мордочка, щойно прозора, тепер наливалася жовто-морквяним кольором.

– Це найпростіший тест. Коли тобі можна, він зелений і жовтий. Коли він червоний, тобі категорично не можна, і не кажи потім, що тебе не попереджали.

Саша перевела погляд на Кравця. Той, відкинувшись на спинку стільця, протирав окуляри краєм картатої сорочки навипуск.

– Вільна, Самовій. Іди, твій хлопчик замучився тебе чекати, – Кравець оголив в усмішці зуби.

Уже виходячи, Саша дозволила собі грюкнути дверима. В останню мить рішучість пропала, але грюк, хоч якийсь, усе-таки вдався.

* * *

Бігаючи на фізкультурі по колу, нахиляючись і присідаючи, кидаючи м’яча в кільце, Саша повернула собі подобу душевної рівноваги. Костя одружиться з Сокирко? Прекрасно, хіба не вона, Саша, дала йому добру пораду? Діло молоде, як каже Кравець.

Зелену Єгорову сорочку вона не зняла навіть на фізкультурі. На правій руці, під рукавом, ледь відчувалася наклейка. Відпрацьовуючи баскетбольну передачу під керівництвом ДеДе, Саша зізналася сама собі: Кравець має рацію. У свої вісімнадцять вона була недопустимо інфантильна й недосвідчена в «жіночих» питаннях. А мама далеко… Не з Лізою ж про такі речі радитися?!

З другого боку, Кравець…

Як він здогадався? Що йому до Сашиного особистого життя?

Але ж і Ліза здогадалася. А Саша і Єгор нічого й не приховували. Навпаки – вони виставляли своє кохання напоказ.

Зелена Єгорова сорочка почала їй заважати.

Костя й Женя сиділи на лаві пліч-о-пліч, мов горобці на дроті. Ось до них підсіла Аня Бочкова, щось швидко говорить, сміється… Саші здалося – говорять про неї? Про них з Єгором?!

М’яч глухо вдарився об баскетбольний щит, прокотився по краю кільця й вивалився назовні. Костя обрав свою долю, а вона, Саша, обрала свою.

І це тим більше безглуздо, що до зимової сесії лишається заледве три місяці.

* * *

Чергове заняття з Лелеченком обернулося кошмаром. Саша не витримувала напруги; чужа тиша лізла в її душу, і горбань був на боці цієї нечутної, липкої, важкої тварини. Саша більше не намагалася впустити її й не намагалася відторгнути – вона зависла, наче зведена судомою, між двома прірвами. Їй здавалося, що заняття триває багато-багато діб.

Нарешті Лелеченко похитав головою й зняв з неї навушники.

– Сашо… Нічого, не треба падати духом. Не треба падати духом…

Він сів за стіл і довго мовчав. Саша, мокра й ледь жива, дивилася за вікно, на вулицю Сакко і Ванцетті, але бачила тільки своє віддзеркалення в шибці. Стемніло; Лелеченко завжди ставив її прізвище останнім у списку індивідуальних занять.

– Можливо… Ні. Мені потрібно порадитися. Ходімо, Сашо.

Індивідуальні з Кравцем ще не закінчилися. Коли Лелеченко відчинив двері тридцять восьмої аудиторії, Саша побачила Лору Онищенко, що стояла посеред аудиторії, втупивши нерухомий погляд у стіну навпроти. Лора ніяк не відреагувала на появу в аудиторії нових людей – напружена, з витріщеними очима, вона була смішна і водночас страшна. Саша відвернулася.

Лелеченко кивнув Кравцеві. Той жестом попросив зачекати. Лора з шипінням втягла в себе повітря й закашлялася.

– Зараз почнемо ще раз, – холодно пообіцяв Кравець. – Готуйтеся.

– Я працювала…

– У мене ще є надія в цьому переконатися. Хвилину ви маєте. Вийдіть і зосередьтеся.

Лора вийшла, не піднімаючи очей. Кравець перевів погляд з Саші на Лелеченка й назад.

– Проконсультуй, – коротко попросив горбань.

Кравець протер свій перстень краєм светра. Кивнув Саші. Та підійшла. Гострий промінь – гостріший, ніж завжди – полоснув її по очах.

– Не котить, – сказав Кравець. – Навряд.

Лелеченко зітхнув:

– Ну, добре… Припустімо, твоя правда.

– Тиждень ще можна покомизтися, – пробурмотів Кравець, ніби міркуючи. – Але я б перестроїв зараз.

– Зрозуміло, – сказав горбань. – Сашуню, будьте ласкаві, підніміться в чотирнадцяту, я зараз прийду.

У коридорі четвертого поверху було темно. Саша намацала вимикач, зайшла в аудиторію, сіла на своє місце й лягла головою на стіл. Здалося, минула секунда; Саша сахнулася, як від поштовху.

– Спите? Авжеж, ви ж недосипляєте… Сашуню, я помилився у вашому профвизначенні, у вас інша природа, інша доля, а я обманював себе і вводив в оману вас… Жаль… Ну що ж, не будемо про це. От що спробуємо зробити: відкладіть плеєр, не торкайтеся до нього більше. Ми спробуємо інший підхід, цілком інший.

Кватирка, ледь прочинена, впускала запах дощу й шелест останнього листя. Там, де над деревом світить ліхтар, листя живе довше. Саша помітила це ще торік.

– Я дам вам… – Микола Валерійович рився у своєму чорному «дипломаті», – я дам вам отакий посібник.

Він вийняв і поклав на стіл альбом у м’якій обкладинці, форматом схожий на глянсовий журнал, але весь чорний.

– Ми можемо спробувати прямо зараз? У нас ще є час. Візьміть, Сашо, розгорніть на першій сторінці.

Вона слухняно розгорнула альбом. Усередині не було нічого, крім чорних, як стародавня копірка, аркушів. Саша потягла носом: їй здалося, що вона чує запах друкарської фарби. «У чорно-му-чорному місті, на чорній-чорній вулиці стоїть чорний-чорний будинок…»

Хтось, можливо, усміхнувся б. Але не Саша.

– Сторінка два, – сказав горбань. – Фрагмент номер один. Ви бачите в його центрі три білі крапки… Бачите?

Саша кивнула. Картинка була схожа на відомий твір Малевича, зіпсований трьома краплями білої олійної фарби.

– Увага, Сашо. Три крапки – це якір для вашого погляду, для напрямку ваших думок. Ви повинні дивитися дуже уважно, затримавши дихання, повільно лічачи про себе до десяти… Зробіть зараз, а я перевірю.

Три білі крапки здавалися двома очима й круглим ротом. Ні про що не думаючи, а тільки очікуючи кінця заняття, Саша набрала в груди повітря й перестала дихати. «Раз, два, три…»

Три крапки ринули їй назустріч, виявившись прожекторами поїзда в тунелі. На мить виник пейзаж – об’ємний, чіткий. Саша побачила аркові мости, що проникають один в один, далекі зубчасті гори, тунелі, схожі на переплетені сухожилля; їй не вистачало, не вистачало кисню, дуже хотілося дихнути, але чомусь було не можна. Стало зовсім темно, потім перед очима проявились аудиторія, викладацький стіл і горбань над відкритим «дипломатом».

Саша схопила повітря ротом, мов нирець, котрий щойно ледь не захлинувся. І задихала, раз у раз ковтаючи гірку слину, а чорний альбом лежав перед нею на столі, розкинувши сторінки, наче запрошував повторити дослід.

– Угу, – з сумнівом сказав Микола Валерійович. – Не зовсім те, чого б я хотів… Але це вже робота, Сашо. Це вже натяк на розвиток, нехай і скромний. Будь ласка, візьміть цей альбом і дуже ретельно – як тільки зумієте – попрацюйте з фрагментом номер один. В ідеалі – я дуже хотів би – щоб ви довели затримку дихання до двох хвилин. На рахунок «сто двадцять».

* * *

– Я повинна здати цей залік, – говорила Саша вголос. – Я повинна здати цей залік!

І розгортала альбом, виданий горбанем. Сторінки були пронумеровані, чорні поля – «фрагменти» – були пронумеровані теж, і тільки по номерах їх можна було відрізнити один від одного. У центрі кожного біліли три крапки, наче три зірки або три дірки в темній тканині.

– Я повинна здати, – бурмотіла Саша й, затримавши дихання, фокусувала погляд на трьох білих крапках. «Раз, два, три, чотири…»

Усе зливалося перед очима, а потім прояснялося знову. З темряви проступали різкі, дивні обриси. Саша бачила місто, гострі піки дахів, перетини ліній і дротів; плоскі істоти, коричневі, мов кавова гуща, стрибали по них, начебто блохи по немитому волоссі.

Схожі на проставлені товстим коричневим фломастером хрестики в переліку покупок, вони посмикували ніжками, звивалися й рухалися ривками. Саша не змогла б пояснити, чому їй так огидні ці істоти, але щоразу, як вони з’являлися, її пересмикувало з гидливості. «Тридцять один. Тридцять два. Тридцять три…»

На рахунок «шістдесят» коричневі хрестики-комахи помічали, що за ними спостерігають. Вони бачили чи відчували Сашу, вони підбиралися ближче, до самих очей, а вона не могла відсмикнути голову.

Позаду на чорному аркуші розгорталися графічно чіткі пейзажі: гори, арки, будинки та вежі, прекрасне й моторошне місто. Олійно блищала бруківка – наче поверхня аспідно-чорного кукурудзяного качана. Від фрагмента до фрагмента віддалений пейзаж змінювався, наповнювався деталями, об’ємнішав, проте й кавово-коричневих хрестиків збиралося дедалі більше. Вони кидалися на Сашу, мов зграя зголоднілих блощиць. Позбавлена рук, не маючи змоги дихати, вона відганяла їх як могла. Напругою. Поглядом. Іноді стогнала над альбомом, наводячи жах на сусідок по кімнаті.

– Я повинна здати цей залік!

– Ти сама на себе не схожа, – тихо говорив Єгор.

Саша вивчила його розклад. Щодня вона являлася в їдальню, тримаючи Єгора за руку. Вона переносила всі його сорочки й светри. Вона цілувалася з ним при всіх, наче востаннє. Вона безсоромно виганяла сусідок з кімнати й кохалася з Єгором, замкнувши двері на ключ – і на ручку від швабри.

Потім Єгор, натягши спортивні штани, вислизав з кімнати й ішов до себе, а Саша лежала цілу ніч без сну.

Вона повинна скласти цей іспит.

Або вмерти.

* * *

Наприкінці листопада Костя й Женя таки розписалися в загсі й зіграли «студентське весілля» в маленькому ресторанчику неподалік інституту: горілка, мінеральна вода, бутерброди з ковбасою й сиром, нескінченні банки з солоними огірками. Запрошені були всі однокурсники, кожен міг привести з собою не більш однієї людини. Саша привела Єгора. Ліза не прийшла зовсім.

На весіллі Саша вперше побачила Костикову матір – рано постарілу повну жінку, метушливу, з різким голосом. І подумала про Фарита Кострицького, який був чоловіком цієї жінки й покинув її… Чи вони розлучилися за спільною згодою?

І ще їй не давала спокою одна думка: як Костикова мати не помічає, не бачить, що з інститутом, де вчиться її син, не все гаразд? Чи, якщо глянути збоку, підступу не помітно?

Саша намагалася поставити себе на місце цієї жінки: син, якого інакше забрали б в армію, перейшов на другий курс провінційного вишу й оженився з однокурсницею. Усе нормально. Все природно.

На третьому курсі син обере спеціалізацію, і його мати в шовковому платті, яке занадто щільно облягає розплилу фігуру, сподівається, що він обере «економічний ухил»…

Сидячи у Єгора на колінах (місця за столом було предосить, але Саші було важливо саме так сидіти за Костиним весільним столом), вона думала про те, що на її очах півсотні молодих людей грають спектакль для єдиної жінки. Усі присутні за столом – другокурсники, третьокурсники, навіть першокурсник Єгор – знали, що Костик ніколи не стане «економістом». Але – відіграли весілля, наче по нотах. Проголошувалися тости, грала музика, рожевощокий голосистий гуморист, запрошений на роль тамади, розповідав анекдоти, іноді смішні, співав караоке й запрошував співати всіх охочих. Цокалися склянки й чарки, і Костикова мати цілувала новоявлену невістку, витирала сльози хусточкою й бажала «синочкові» щастя…

Костя в новенькому чорному костюмі виглядав незграбним і бундючним. Здавалося, він чекає не дочекається, коли весілля нарешті закінчиться. Дружині дуже заважала тюлева фата; дівчата «в кулуарах» обговорили сукню й дійшли висновку, що вона безнадійно провінційна. Женя образилася.

У розпал веселощів, коли підлога тремтіла під ногами від танців, а в повітрі щільною завісою висів тютюновий дим, Саша з Єгором нарешті втекли. У старому парку йшов дощ, усе листя облетіло й лежало тепер під ногами нетривким злиплим килимком.

Вони довго йшли мовчки під однією парасолькою.

– Я думав, усі понапиваються, – сказав Єгор.

– Нам Кравець забороняє пити. Щось пов’язане з цим… з метаболізмом.

Знову замовкли. Дощ вкрадливо постукував по перетинках парасольки.

– Сашо… давай утечемо разом з інституту.

– Що ти сказав?

– Давай. Утечемо. Удвох. Заробимо грошей або вкрадемо. Купимо квитки на літак. Хіба вони нас дістануть?

Підсвічені стародавніми ліхтарями, летіли крізь ніч холодні краплі. Саша йшла, вчепившись у його лікоть, і думала.

Якщо вона завалить залік Лелеченкові… А вона його, здається, все одно завалить, хоч по стіні розмажся…

Що їй втрачати?

Вона похитала головою, наче намагаючись витрусити з неї хворобливі думки. У Єгора, як вона знала, зі спеціальності все гаразд, він свій залік здасть…

– Дякую, що запропонував, – сказала вона.

Вони проминули алебастрову арку й вийшли з парку на вулицю Миру, звідки вже близенько було до Сакко і Ванцетті.

* * *

На другий день, у понеділок, Кравець стримано поздоровив молодят і одразу попередив, що ніяких потурань у навчанні їм не належиться.

– Медовий місяць переноситься на канікули! До речі, де жити збираєтеся? Квартиру наймати?

Костя промимрив щось незрозуміле про заяву комендантові гуртожитку.

– Сімейну кімнату вам дадуть тільки після зимової сесії, коли з’являться місця. До того – крутіться, як хочете, з милим рай і в курені. На цьому врочисту частину закінчено, всім розгорнути підручники на сторінці шістдесят три… Самовій, у вас не дуже добрий вигляд.

– Вчилася цілу ніч, – неголосно припустила Ліза. – Нові пози розучувала.

– А хоч би й так, – огризнулася Саша. – Тобі заздрісно, чи що?

* * *

Повернувшись з весілля, вона цілу ніч просиділа над альбомом Лелеченка. Єгорові слова – «Давай утечемо» – звучали в її вухах то голосніше, то тихіше, стихали й верталися, наче луна в порожньому колодязі. Єгор – першокурсник, він не пережив ні єдиної сесії, він нічого поки що не розуміє. Нехай його куратор Лілія Попова, можливо, добріша за Фарита Кострицького… Якщо тут годиться слово «добріша». Але Єгор просто не розуміє, що саме він запропонував Саші, бредучи з нею по калюжах під однією парасолькою.

Коричневі хрестики-комахи наче спеціально чекали, коли Саша знайде сторінку й зосередиться над фрагментом номер сімнадцять. Сукаючи й перебираючи лапками, кинулися в очі. Саша закричала; Віка з Дашею прокинулися. Даша заплакала зі страху, а Віка мовчки взяла ковдру й подушку й пішла спати на кухні на зсунутих стільцях.

* * *

– Сашо, що вам на сьогодні завдано? Двадцять перший фрагмент? Ви працювали?

Знову був понеділок. Напередодні Саша, як і звичайно, дзвонила додому й розмовляла з Валентином. Мама ділила свій час між лікарнею й домом; пологи передбачалися на дванадцяте січня. УЗД показало: хлопчик. Величенький. Валентин був радісно напружений і повідомив Саші, що візочок, ліжечко та інші необхідні речі подадуться купувати тільки після того, як усе благополучно завершиться.

– Це марновірство, – сказала йому Саша.

– Це традиція! – фальшиво засміявся Валентин. – Ну, як ти? Приїдеш на канікули, на брата подивитися?

Саша пообіцяла.

А сьогодні зранку в інституті вивісили розклад сесії. І Саша довідалася, що залік зі «Вступу до практики» для групи «А» другого курсу призначено на одинадцяте. Одинадцяте січня.

Ішов сніг.

– Я працювала, – сказала Саша глухо. – Миколо Валерійовичу, я працювала, слово честі. Я все роблю, як ви кажете. Я…

Саша замовкла. Лелеченко підсмикав рукав; на зап’ясті в нього, на шкіряному ремінці, був замість годинника круглий металевий відбивач.

– Ну що ж, Сашо, подивимось, у якому стані ваш, гм, внутрішній світ…

Різкий промінь світла, відбившись на металі, змусив Сашу кліпнути. Горбань гмикнув, закрив браслет рукавом, провів долонею по довгому сивому волоссі. Його зазвичай бліде лице здавалося сірим.

– Не дуже добре. Не дуже… Щось не так, Сашо. Таке враження, що ви, за допомогою вашої незвичайної волі, намагаєтеся позбутися мого предмета.

– Ні, я працюю. Слово честі! Я все роблю.

На голе гілля лип за вікном красиво падав сніг. Унизу, по Сакко і Ванцетті, проїхала вантажна машина.

– Сашо, сядьте, будь ласка.

Вона сіла за свій стіл коло вікна. Над батареєю піднімалося тремтяче повітря, а зі щілин тягло холодом. Між шибками рами вікувала велика дохла муха.

– Коли я побачив вас уперше, я просто обімлів з радості, – зізнався горбань. – Мені здалося, у вас такий талант… Рідкісний, коштовний… Небаченої сили й чистоти. А тепер я не знаю, що з вами робити. Хай там залік… Його, зрештою, перездасте… Але ж екзамен!

Саша закрутила головою:

– Я не можу на перездачу! У мене…

Вона затнулася. Горбань підняв руку:

– Я знаю, що ви не любите перездач. Ніхто з вас не любить. Але екзамен тим і складний, що його перездавати не можна. Тільки з одного разу. З першого. І до нього лишилося ледь-ледь більше року, Сашо. Ех, яка була надія…

– Якщо я нездібна, – прошепотіла Саша, – то, може, я вам не потрібна в інституті? Може, я тут зайва? Може, мене помилково прийняли в інститут і тепер мене можна…

Вона замовкла, боячись продовжувати. Бо проти волі раптом побачила картину: її випускають, а Єгор лишається тут. Вона може забути Торпу, як страшний сон, і разом з нею забути і Єгора…

Лелеченко за викладацьким столом зсутулився, і його горб наче побільшав. Саші здалося, що він дивиться на неї з цікавістю. Ніби ідея, висловлена студенткою, не така вже й дурна.

– От що, Сашо. Сьогодні о шостій годині підійдіть, будь ласка, в навчальну частину. Дещо обговоримо.

* * *

– Давай одружимося, – запропонував Єгор.

Вони сиділи на горі матів у спортзалі. Єгор щойно допоміг ДеДе встановити столи для настільного тенісу, дівчата-першокурсниці розібрали ракетки, і від стіни до стіни літало життєрадісне «пінг-понг».

Саша сиділа, наче його й не чуючи. І тільки коли він готовий був образитися – на подібні пропозиції люди, здебільшого, хоч якось повинні реагувати, – обернулася й дуже уважно подивилася Єгорові в очі:

– Навіщо? Хіба нам погано так?

Єгор розгубився:

– Ну як – навіщо… Навіщо люди одружуються?

Стукали тенісні кульки, нагадуючи целулоїдні блискавки.

– Сьогодні о шостій Лелеченко чекає мене в навчальній частині, – сказала Саша.

– І… що?

Саша набрала в груди повітря – і видихнула знову. Її надія ні на що не опиралася – ні на що серйозне. Просто хотілося, страшенно хотілося надіятись. Якщо я вирвуся, то напевно визволю Єгора, думала Саша. Тільки вибратися. Тільки нехай скажуть: ми помилилися. Ти не маєш таланту до нашої спеціальності, їдь додому.

Саша бачила уявним поглядом, як горбань сумно хитає головою й говорить ці слова. І Кравець протирає окуляри краєм сорочки навипуск. І вона, Саша, вдає, що страшенно засмучена, іде й збирає речі, і повертається додому…

– А потім? – запитав Єгор.

Саша здригнулася, начебто він прочитав її думки:

– Що – потім?

Єгор поклав їй руку на плече:

– Сашо. Я тебе кохаю. Я… Після шостої ти ж звільнишся?

Саша автоматично підсмикнула рукав спортивної куртки. Усміхнена пичка була яскраво-червона, наче від сильного сорому. Саша натягла рукав на долоню. Мерзлякувато зіщулилась.

– Єгорчику, я зараз нічого не знаю. Давай вирішимо… після.

* * *

Рівно о шостій годині вона стукнула в дерматинові двері з табличкою «Навчальна частина». Потягла ручку на себе – і зазирнула всередину.

Раніше вона бувала тут тільки раз. У довгій кімнаті, як і раніше, стояли дивани вздовж стін, вішалка з чиїмись пальтами, але голого манекена, як того разу, не було. Тут розмовляли Кравець і Лелеченко; Кравець курив, уже, очевидно, не першу сигарету: під стелею тяглися сизі пасма диму.

– Самовій, зачекай, – різко сказав Кравець.

Саша вийшла. Притулилася до стіни й обхопила себе за плечі.

Зупинити фантазію було неможливо. Лелеченко вмовляє Кравця відпустити Сашу Визнати профнепридатною і відпустити. Зараз вона зайде і їй звелять написати заяву…

У перший же день занять на першому курсі Кравець сказав, що з інституту не йдуть за власним бажанням. Але ж не буває правил без винятків. Не буває! Вони так розраховували на Сашу, а от – осічка. Зрозуміло, важко визнавати власні помилки…

Час ішов, ніхто її не кликав. Сцена, в якій Кравець і Лелеченко відпускають її на волю, прокрутилася перед очима, наче кіно, п’ять чи шість разів – і стерлася, полиняла, втратила переконливість. Хіба вони дурні, щоб отак, до половини «переробивши» Сашу, втрачати над нею контроль, дарувати волю?!

Вона повірила в неможливе. Як дитина вірить, що на Новий рік їй подарують живого поні. Ці двоє сперечаються, скоріше за все, що тепер робити з Сашею, яким шляхом її, непридатний матеріал, утилізувати.

Підземний коридор ішов у напівтемряву. Справа і зліва виднілися двері, оббиті дерматином, а подекуди, мабуть, шкірою. Можливо, під цим коридором є ще один, і ще; можливо, третьокурсники після зимової сесії – а також четвертокурсники й дипломники – живуть і навчаються в підземеллі?

А може, раптом спало їй на думку, нема ніяких четвертих і п’ятих курсів? Може, «перевідний екзамен» – це просто… жертвопринесення?! Жертви, підготовлені певним чином, заходять в актовий зал – і більше ніколи звідти не вертаються…

Їй уявився конвеєр, наче ескалатор у метро, як він тягне третьокурсників, одного за одним, на вівтар. У руках у кожного залікова книжка; розмірено опускається й злітає окована шипами довбня. Ще живі, з переламаними кістками, студенти скочуються з вівтаря вниз, у м’ясорубку, і криваві ляпки на сторінках залікових складаються в слова: «Зараховано. Три». «Зараховано. П’ять»…

Відчинилися двері навчальної частини.

– Самовій, іди, – сказав Кравець, виходячи з сигаретою в коридор.

І, нічого не додавши, пішов у темряву.

Саша стояла не ворушачись. Ці двоє щось вирішили; можливо, її, Сашу, відішлють на «іспит» прямо зараз.

– Сашо, – почувся зсередини голос Лелеченка. – Заходьте, будь ласка. Уже чверть на сьому.

Саша зайшла.

Горбань зачинив за нею двері. Він здавався ще сумнішим й блідішим, ніж звичайно. Горб, судячи з усього, йому дуже заважав – походжаючи по вузькій довгій кімнаті, Лелеченко раз у раз нервово поводив плечима.

Саша зупинилась коло дверей. Горбань, востаннє пройшовшись до вікна й назад, зупинився теж.

– Отже, так… Сашо. Я щойно говорив по телефону з Фаритом Кострицьким… Не лякайтеся, мова йде про те, щоб вам допомогти. Ви не справляєтеся з навчальною програмою, сесія на носі, час працює проти вас. Фарит підсадить вас на кільце, це єдиний спосіб якось вас заохотити… підштовхнути… Але загалом усе залежить, звісно, від вашої рішучості, наполегливості… Що з вами?

Саша мовчала. Їй було важко дихати.

– Сашо, – горбань підійшов, із занепокоєнням вдивляючись їй в очі, – що ж це ви… злякалися?

Він був вищий за неї на дві голови. Височенний. У чорному костюмі, що відтінював попелясте обличчя. Саша відступила.

– Та ви не зрозуміли, про що я кажу! Це тільки тимчасове кільце, звичайна річ, можна сказати, рутина. Сьогодні шістнадцяте грудня, і завтра для вас буде шістнадцяте, і післязавтра… ви залишитеся в цьому дні, скільки буде потрібно для роботи. Я домовився з Олегом Борисовичем – він дозволяє вам не займатися в цей день ні модулем, ні вправами. Тільки практика. Тільки наше з вами заняття. Що в цьому страшного?

– Але я не хочу, – сказала Саша в паніці. – Я… а якщо я ніколи не зможу… я ж навіть не розумію, що ви від мене хочете! Якого результату?!

– Я хочу від вас чесних зусиль, – горбань став суворіший. – Як будь-який викладач. А коли з’явиться результат – ви помітите його перша.

Єгора не було в коридорі.

Саша вибрела на парадний ґанок інституту й зупинилася – без шапки, в розстебнутій куртці, вдихаючи морозне повітря, видихаючи білу пару.

На карнизі чистою ватяною стрічкою лежав сніг. Саша набрала його в долоні й витерла лице. Мимо пройшли дві жінки похилого віку, подивилися дивно; у місті нас вважають за наркоманів, згадала Саша.

Її життя збіглося, скорчилося, перетворившись в один важкий безглуздий день. Так уже раз було; тоді зберігалася ілюзія, що Саша зі своєї волі розпоряджається часом. «Я хочу, щоб це був сон!»

Прокинутися б на розкладачці посеред літа, два з половиною роки тому. Прокинутися б…

– Сашо! Нарешті! Я думав, вони тебе заморили!

По вулиці, залитий білим світлом ліхтарів, крокував Єгор. Під пахвами в нього були лижі – дві пари, новенькі, вузькі, без кріплень.

– Дивися, що викинули в «Спорттоварах»! За смішною ціною! Вони старі, ще радянські, але дивись, які класні! Тепер таке знаєш скільки коштує?! Завтра куплю кріплення, мазь…

– Чому ж не вранці? – пошепки запитала Саша.

Єгор здивувався:

– Вранці? Що?

– Жаль, що ти вранці їх не купив.

І вона подивилася на небо, на єдину зірку в розриві білої хмари. Це був би справжній день… Вони з Єгором катались би на лижах, а потім він, розчервонівшись, казав би їй: «Давай одружимось». Якщо з усього життя вибирати один день для вічного повторення – чому не такий?

Єгор придивився уважніше:

– Що він од тебе хотів? Лелеченко?

– Виходить, сьогодні кататися не можна? – запитала Саша, не слухаючи.

– Сьогодні? – Єгор збентежився. – Ні. Це завтра. А сьогодні… Ходімо до мене.

Саша заплющила очі. Притулилася лицем до коміра його куртки. Глибоко вдихнула тепле повітря – пару від його подиху.

– Ходімо, – повторила, мов у півсні. – Ходімо, Єгорчику.

* * *

Вранці вона прокинулась у своєму ліжку, ледве жива, розбита, і найперше запитала у Віки, що підкручувала локони щипцями для завивки, яке сьогодні число.

– Шістнадцяте, понеділок, – похмуро відповіла Віка. – А якщо хочеш горлопанити вві сні, то стели собі в коридорі!

– Ага, – погодилася Саша.

Віка кинула на неї здивований погляд через плече. У кімнаті відчутно запахло смаленим волоссям.

Перша пара була спеціальність. Саша зайшла в аудиторію остання, за п’ять секунд до появи Кравця.

– Здрастуйте, група «А». Самовій, на сьогодні я вас відпускаю. Ідіть.

У однокурсників витяглися фізіономії. Саша уважно подивилася на Кравця; до його розмови з Лелеченком ще майже цілий день. Що, він уже знає про те, що Сашу «підсадили на кільце»?

Кравець кивнув їй, відповідаючи на незадане питання й одночасно підганяючи:

– Ідіть, Самовій, не відбирайте в групи часу!

Саша пішла. Повернулася в гуртожиток, дістала чорний альбом Лелеченка й сконцентрувала погляд на фрагменті номер двадцять один.

* * *

– Здрастуйте, Сашо, як наші успіхи?

– Ніяк.

– Не треба так песимістично… Якби я був вісімнадцятирічною дівчиною, я б ніколи не зневірявся, о ні… Ви працювали з двадцять першим фрагментом?

– Миколо Валерійовичу, – запитала Саша, – як ви це робите? Якщо сьогодні шістнадцяте число, то ви ще не знаєте, що буде ввечері!

Лелеченко неуважно похитав головою:

– Сашуню, ви дитина, що виросла в гарній зручній кімнаті, ви гадки не маєте, що перебуває за її межами, ви думаєте, що цокання настінного годинника – невід’ємна характеристика часу як фізичного явища… Розкрийте альбом і разом зі мною спробуємо обробити фрагмент двадцять два.

* * *

– Давай одружимося, – сказав Єгор.

Дзенькали целулоїдні м’ячики, стрибаючи на столах, ударяючись об пружне покриття ракеток. Лариса промахнулася, програла й матюкнулася. ДеДе, що якраз проходив поряд, зробив їй сувору догану. Лариса кинула ракетку й пішла в роздягальню.

– Неспортивно, – пробасив фізкультурник. – Сашо, не хочете пограти?

Саша хитнула головою.

– Ти що, не чуєш? – Єгор образився. – Я кажу…

– «Давай одружимося», – закінчила Саша з важким подихом. – Давай.

– Схоже, що тобі щодня хтось освідчується, – уражено сказав Єгор.

– Вибач, – пробурмотіла Саша. – Це все Лелеченко… Знаєш… – Що?

– Нічого, – Саша опанувала себе.

– Приходь сьогодні до мене, – сказав Єгор. – Степана не буде, Мишка попросимо погуляти…

Саша глянула на свою руку. Наклейка-пичка червоніла маковим кольором, але чого боятися, якщо завтра ніколи не настане?

– Добре. Прийду.

* * *

Вона прокинулась у своєму ліжку, уже відчуваючи запах паленого волосся. Віка перегріла щипці й тепер лаялася, зчищаючи зі сталевого затиску прилиплі до нього оплавлені волосинки.

– Через двадцять хвилин дзвінок! Ти йдеш на спеціальність?

– Ні, – сказала Саша й знову заплющила очі.

Коли вона знову їх розплющила, поряд стояли і Віка, і Даша.

– Що ви хочете?

– Не боїшся?

– Та ну їх усіх, – сказала Саша й перевернулася на другий бік.

* * *

– Здрастуйте, Сашо. Ви працювали? Подивимось…

Саша замружилася від різкого світла в очі.

– Є маленьке просування, – заспокійливо сказав Лелеченко. – Поки що малесеньке, але все-таки це робота. Працюйте, Сашуню, не здавайтеся. А тепер зробимо от що: повернемося до першого фрагмента й повільно, один за одним, пройдемо все по порядку по одному. Сідайте зручніше, зосереджуйтесь, дивіться на «якір». Часу в нас багато, спішити нікуди.

* * *

– Тільки не кажи, що нам треба одружитися. Єгор витріщив очі:

– Сашо… Ти що?

– Хіба ти не збирався мені сказати, що давай, мовляв, одружимося?

– Збирався, – тихо зізнався Єгор. – Тільки… чого ти злишся?

– Я не злюся, – сказала Саша.

І про себе подумала: я божеволію.

* * *

Костя зайшов на кухню, коли вона відливала холодною водою щойно зварене яйце. Навколо було повно народу, хтось їв, хтось пив чай, мив посуд чи просто огинався – але Саші одразу стало ясно, що Костя шукає її. І от – знайшов.

– Тебе сьогодні не було на спеціальності. Що сталося?

– Набридло всім пояснювати, – Саша вийняла яйце з каструльки десертною ложкою. – Кравець дозволив мені сьогодні не бути.

– Кравець?!

– А що такого? Я найкраща студентка на курсі, можу й відпочити трошки… Чому ні?

Вона люто била яйце ложкою, знімала шкаралупу, наче ворожий скальп.

– Що вони від тебе хочуть? – тихо запитав Костя. – Що вони знову з тобою зробили?

Саша підняла очі. На кухні голосно працювало радіо, на завтра обіцяли потепління, сніг, рвучкий вітер… Саша подумала, як це чудово – мати «завтра». Слухати прогноз погоди. Складати розклад. Відривати аркушики на календарі. Багато людей живуть так день у день – і навіть не усвідомлюють свого щастя.

– Я в кільці, – сказала вона Кості несподівано для себе. – У мене увесь час той самий день. Вони так зробили… він так зробив, щоб я навчилася… змогла… для Лелеченка виконати завдання. А я не можу.

Костя сів на табуретку, наче в нього підкосилися ноги.

– Тому Кравець дозволив мені не ходити… Сьогодні. Тому що в мене завжди сьогодні.

Костя довго мовчав.

– А як же… – сказав нарешті. – Якщо я завтра прийду в аудиторію… Хіба тебе там не буде? Завтра?

– Не знаю. Ти ж не можеш сходити на день уперед, повернутися й повідомити мені, що там.

Яйце остигало на блюдці. Саша опустила підборіддя на сплетені пальці.

– Я все це тобі кажу, бо завтра… тобто сьогодні зранку… Ти все одно нічого не пам’ятатимеш.

Костя похитав головою, наче відмовляючись сприймати всерйоз таку ймовірність.

– Так-так. Усе спочатку. Дивуватимешся, чого мене немає на парі. Можливо, ще раз запитаєш… А я що-небудь придумаю. Не пояснювати ж щоразу, щодня, нескінченно…

Костя двома руками скуйовдив коротке волосся. Люто потер долонею носа.

– А що ти повинна для Лелеченка зробити?

– Довга історія. Спочатку він дав мені плеєр і диск з… треками. Не вийшло. Тоді він дав мені альбом… з чорними картинками. І я морочуся з цим альбомом. Таке враження, що воно в мене стукається, стукається, стукається… а я не пускаю.

– А воно хоче виламати двері, – тихо сказав Костя.

– У тебе було щось схоже?!

Костя озирнувся. На кухні шуміли, диміли, реготали першокурсники. Не залишилося ні однієї вільної табуретки.

– Ходімо… куди-небудь, де тихіше?

Вони пройшли в самісінький кінець коридора і, сховавшись за широко відчиненими дверима душової, сіли поруч на підвіконня.

– Лелеченко мені дав роздруківку, – сказав Костя. – Таку, на стрічці, довгу, наче сувій. Велів читати вертикально – стовпчиками. Я почав… і сталася схожа історія. Ніби ломиться всередину щось чуже. Я закрився. А воно – бам! – і виламало мої двері… Чи що там замість дверей… От. Потім це гидотне відчуття зникло, чути музику, приємно навіть. Лелеченко мене хвалить… – Костя помовчав. – Усе тому, що в мене слабка воля. У тебе – сильна. Так просто не вломишся.

– Він сказав, що я якась особлива, – пробурмотіла Саша. – А потім – що помилився, і я така, як усі… Тобі щось подібне казав?

– Ні. Знаєш, який він… м’яко стелить… «Дуже добре, Костику, на завтра оцей стовпчик, я його позначив червоним…»

Костя дуже схоже зобразив Лелеченка. Саша невесело всміхнулася.

– Чим я можу тобі допомогти? – запитав Костя.

– Підійди до мене завтра… тобто сьогодні… отак само. І знову запитай, чого мене не було на парі.

Костя повернув голову. По очах Саша зрозуміла: він думає, що з нього знущаються.

– Я серйозно, – вона знітилася. – Мені… нема з ким поговорити.

– А Єгор?

Саша задумалася.

Не про Єгора. Зараз, на захололому, продутому протягами підвіконні коридора вона вперше зрозуміла, що цей день, прожитий начорно, не пам’ятатиме ніхто, крім неї… і ще, хіба що, Лелеченко з Кравцем, але їх тут нема, і їм немає діла до Сашиного особистого життя. А отже, вона може говорити Кості все, що завгодно. Усе спишеться. Усе минеться. Завтра вранці Костя знову здивується й стривожиться, чому Саша не прийшла на спеціальність.

– Якби в тебе був день, який ніяк тобі не зарахується, ні в які «відомості» не піде… що б ти зробив?

– Пограбував би банк, – пробурмотів Костя. – Знаєш, був такий фільм…

– Так, я щось пам’ятаю… мама начебто приносила касету. І ми дивилися вдвох. Ще без Валентина. Я тоді не знала… не думала, що це трапиться зі мною.

По коридору пройшла, шльопаючи капцями, Аня Бочкова. Зупинилася коло дверей душової:

– Сашо, ти Кравця не боїшся? Чого на спеціальність не ходиш?

– Мені дозволили як найкращій студентці, – Саша мигцем глянула на Костю.

Аня гмикнула, зайшла в душову й зачинила двері.

– Донесе Женьці, – сказала Саша.

Костя наїжачився:

– Що саме донесе?

– Та знайде, що. Але це не має значення, бо завтра почнеться все спочатку і все переграється по-новому… Слухай, ти кажеш, що в мене сильна воля. А я ні на що не можу зважитися. Пройтися по інституту голою, налякати англійку пацюком, утопитися в ополонці… От які в мене дурні думки. І вони ж нездійсненні. Бо я мушу й мушу здавати Лелеченкові нові фрагменти. Він каже: «Є крихітне просування». Триста шістдесят п’ять однакових днів, і крихітне просування перетвориться на маленький рух. Десять повторюваних років – і мені дозволять скласти перший залік.

– Сашо, – тихо сказав Костя. – Я твій боржник… Давай я тобі допоможу.

– Як?!

У душовій приглушено шуміла вода.

– Ти мені пробач, що я тоді так сказала, – промовила Саша. – Я… зробила дурницю.

Костя мовчав.

Саша ніяково зістрибнула з підвіконня.

– Загалом, дякую за співчуття, але якщо я зараз не піду працювати, то завтра… тобто сьогодні…

– Стривай, – сказав Костя. – Покажи, як ти працюєш для Лелеченка.

* * *

О пів на десяту вечора вона згадала, що обіцяла Єгорові зайти о дев’ятій. Подумала – і вирішила, що метушитися пізно. Усе одно зранку Єгор не знатиме, що вона не прийшла. Вони знову сядуть на матах у спортзалі, і Єгор знову їй скаже: «Давай одружимося».

Ну чому її з кожним разом дедалі більше злить ця пропозиція?!

Вони з Костею сиділи в Сашиній кімнаті. Три білі крапки посеред чорного аркуша то налітали вогнями поїзда, то віддалялися, як сузір’я в глибокому небі. Саша намагалася опрацювати фрагмент під номером двадцять чотири, але щоразу, дорахувавши до сімдесяти, уривала спробу.

– Я не можу зрозуміти, що відбувається, – зізнався Костя. – Це… як музичний вступ, який усе повторюється й повторюється, а самої пісні якраз і нема. Може, якщо я сам спробую… подивитися на цей фрагмент, мені прийдуть якісь думки? Хоч натяк, хоч ідея, як тобі допомогти?

– Ні, – сказала Саша поспішно. – Не варто. Це чужа вправа. Лелеченко вб’є нас обох.

– Я можу з ним поговорити, – сказав Костя. – З Лелеченком.

– Завтра.

– Так… А завтра буде пізно… – Костя трохи посмикав себе за волосся. – Може, тобі варто повернутися до цих… до треків на диску, до плеєра?

Сашу пересмикнуло від огиди.

– Я думаю, Лелеченко зробив неправильно, коли дав тобі альбом, – сказав Костя.

– Ти вважаєш? Може, підеш викладати замість нього?

– Не смійся. Він зробив психологічну помилку. Він вирішив, що проблема в диску, а проблема в тобі! Якщо він дасть тобі роздруківку, як мені, або зошит, як Женьці… Усе одно нічого не вийде, бо ти не хочеш.

– Ти ж бачиш, я хочу. Я на стіну деруся, так стараюся!

Костя вперто похитав головою:

– Ти пручаєшся. Ти борешся за себе.

– Лелеченко казав точно так само, – згадала Саша. – «Ви боретеся за себе в усталеному вигляді, дві руки, дві ноги…»

– Так. І правильно. А от я не зміг боротися.

– Так, але ти живеш нормально, а я…

– Я живу нормально?

Після цих його слів стало тихо, і в тиші минуло довгих п’ятнадцять хвилин. Саша не зважувалася заговорити; Костя, син свого батька, онук своєї мертвої бабусі, чоловік Жені Сокирко, яка не стала міняти прізвище, щоб не бути Кострицькою… Костя, студент-другокурсник Інституту спеціальних технологій міста Торпи…

– Вибач, – сказала Саша.

– І ти мені вибач, – Костя згорбився. – Я хочу тобі допомогти, але в мене немає злості. Я вдарив би тебе, – він криво посміхнувся, – але… не можу тебе бити. Напевно… він правий.

– Хто? – запитала Саша, заздалегідь знаючи відповідь.

– Він, – повторив Костя. – Знаєш, він про мене дуже невисокої думки. Я намагався розкрутити маму на розмову… про нього. Як так вийшло, що він став моїм батьком? – Костя в розпачі ляснув долонею по підвіконню. – Як це я примудрився стати його сином? Хто він узагалі такий?

– І що сказала мама?

– Нічого. Вона взагалі не бажає про нього говорити. У неї істерика починається – це після стількох років!

– Як же вона відпустила тебе до Торпи?

– А твоя мама як тебе відпустила? Напевно, знайшлися якісь… резони. У моєї все життя, все моє життя, скільки я себе пам’ятаю, був бзик щодо армії. Нібито їй циганка наворожила, чи щось у цьому роді, що мене в армії обов’язково вб’ють. Якщо вона бачила мене у дворі з дерев’яним пістолетом… таке починалося! – Костя зітхнув.

– Він зіграв на її страху, – сказала Саша.

Костя підняв очі:

– Він узагалі… грає на страху. Твоєму. Моєму.

Саша промовчала. Вони сиділи поруч, похнюпившись, майже стикаючись головами.

– Я хотів би, Сашо, коли-небудь прокинутись – і усвідомити, що нічого не боюся. Я втомився.

– Від страху?

– Так. Щосекунди…

– І зараз?

– Боюся.

– Чого?

– Завтра прийти в аудиторію… Що там на першій парі, англійська? А тебе немає. Тебе взагалі нема в житті, бо ти залишилася…

Костя не договорив. Саша, корячись майже материнській спонуці, поклала долоню йому на плече:

– Не бійся. Я постараюся. Завтра ти прийдеш в аудиторію, я скажу тобі «спасибі»…

Затупотіли ноги в коридорі, і двері розчинилися. На порозі стояла не Даша й не Віка – на порозі стояла Женя, червона, мов помідор, у махровому халаті, з білими зі злості очима.

* * *

Місто Торпа було всипане снігом. Будинки стояли у світлих каптурах, насунутих на бляшані козирки; повітря зволожилося й потеплішало. Завтра буде відлига, згадала Саша. Відлига і рвучкий вітер.

Вона купила батарейки в кіоску біля пошти. Усі, що там були. Сто штук; продавщиця бігала по них на склад, а Саша до копійки витратила гроші, що залишилися від останньої стипендії.

Вона повернулася до себе в кімнату. Наділа навушники. Поклала торбинку з батарейками під ліжко. Вийняла припалий пилом конверт із золотавим диском, заклацнула кришку плеєра, увімкнула перший трек.

А потім другий.

Вісімнадцять треків різної довжини. Вісімнадцять відрізків чужого мовчання. Гнітючого. Байдужого. Відчуженого. Вісімнадцять різновидів мовчання, партитура повної тиші.

Летіли на підлогу вичерпані батарейки, Саша ставила на їхнє місце інші; тиша ставала дедалі щільніша. Закладало у вухах. Саша дивилася в темряву.

У середині ночі вона була впевнена, що в неї три руки. Третя росла звідкись з грудини. Її тіло втратило обриси, роздулося й ледве вміщалося на ліжку; її тіло лізло з рамок, наче дріжджове тісто з каструлі. Вона терпіла, зціпивши зуби; послідовність з вісімнадцяти треків повторювалася раз за разом, минали години…

Вона не помітила, як заснула. Спокійно й глибоко, не знімаючи навушників.

* * *

Сонячне світло било крізь вікно без фіранки, падало на давно не митий лінолеум підлоги. Простирадло здавалося старим вітрилом, усе у квадратиках переплетених ниток. Ковдра сповзла, квадратний отвір підковдри робив її схожею на бубновий туз. Саша здивувалася, як багато можна помітити одночасно.

Вона повернула голову. Шия поверталася з труднощами. Кімната тремтіла, наче віддзеркалення у воді під поривами слабкого вітру.

Ліжка сусідок були порожні, абияк накриті покривалами. Перша пара – англійська…

Котра година? Який сьогодні день?!

Час, одиниці часу, значки. На тумбочці, у старому блокноті, записана важлива інформація, здвоєний код, час доби, чотири символи один за одним… Вечірні індивідуальні заняття з Кравцем…

Бо сьогодні вівторок.

Саша повернулася на бік, потяглася до тумбочки – і побачила свою руку.

Вона закричала. Замість крику вийшов хрип. У горлі клекотало. Саша сіла на ліжку; щось чітко хруснуло. Обидві її руки були подобою механічних протезів, зроблених зі слонової кістки й обтягнутих напівпрозорою, сліпучо-білою шкірою. Вона піднесла праву долоню до обличчя, стисла пальці; шестерні, провертаючись, розірвали шкіру й вилізли назовні гострими голками. Болю не було.

Саша насилу встала. Підлога не гойдалася під ногами, але голова здавалася дуже великою. А обмацати її цими новими, білими, механічними руками Саша боялася. Ану ж щось зламається?

Коліна майже не гнулися. Ступні були мов дерев’яні. Саша дошкутильгала до стола, знайшла дзеркальце. І закричала – захрипіла – знову.

У неї в очах не було ні зіниць, ні райдужки. Тільки білки в червоних прожилках. Саша відкинула дзеркало, але й далі себе бачила; тепер виявилося, що вона дивиться не очима. Усією шкірою лиця, голих ліктів, шиї; трясучись, вона стягла футболку й побачила кімнату шкірою спини. Зняла спортивні штани, у яких заснула вчора, разом зі штаньми зісковзнули й труси. Тепер кожна точка її тіла бачила картину, і, складаючись, вони утворювали світ-без-Саші. Її тіло – біле, худе, тремтяче посеред захаращеної кімнатки гуртожитку, – було єдиним простором поза цим світом.

По її шкірі пробігали іскри. Несміливі вогники, ніби скочувалися краплини. Маленькі блискавки. З-під оболонки, місцями майже прозорої, проступали вени, капіляри та волокна м’язів – таємничий ліс. Дуже свербіла спина; щось відбувалося з хребтом – він похрускував, рухався, жив своїм життям.

Вона почула кроки в коридорі. Усвідомила, що вже пізно. Дві перші пари минули, і закінчується обід.

Дві пари й обід нового дня! Вона вирвалася з кільця, вона зробила… Щось… І щось сталося з нею.

До її дверей підходили – з того боку. Білими руками вона схопила швабру, що стояла в кутку, й просунула держално у дверну ручку. І в ту ж секунду у двері постукали – це був стукіт Єгора, швидкий, упевнений: тук-тук. Тук-Тук. Тук-Тук.

– Сашо? – у Єгоровому голосі були й напруга, й занепокоєння. – Ти вдома?

Швабра-засувка смикнулася – двері намагалися відкрити.

– Сашо? Агов!

– Я…

Голос звучав моторошно. Саша прокашлялася.

– Ти там що, захворіла?

– Так, – сказала Саша. – Я захворіла й сплю.

– Слухай, – сказав Єгор, наблизивши, очевидно, губи до замкової щілини. – Треба поговорити.

– Я… не можу. У мене поганий вигляд.

– Ну то й що, – сказав Єгор, у його голосі було нетерпіння. – Переживу. Відчиняй.

– Не можу. Потім.

Пауза. Єгор, мабуть, озирався; мабуть, почувався ідіотом – отак стояти серед коридора перед замкненими дверима.

– Впусти мене. Чого я тут стирчу, як дурень!

– Не можу, – прохрипіла Саша. – Я… сплю.

– З ким? – після коротенької паузи запитав Єгор.

Вона позадкувала від дверей. Вона розуміла, що зараз треба сказати щось дотепне, пожартувати, ніби у відповідь. Але вона так розгубилася, що не могла нічого придумати.

– Ну добре, – тихо сказав Єгор.

І вона почула, як віддаляються його кроки по коридору.

* * *

Вона наділа рукавички, щоб сховати свої руки. Вона надягла найчорніші колготки і найщільніші джинси. Два светри один на один. Тепер вона бачила світ тільки шкірою лиця, і картинка виходила звичною, хоч і неповною.

Її темні окуляри не були досить темні, щоб сховати білі сліпі очі. Тоді вона намалювала очі фломастером на повіках. Важко й незручно було ходити з заплющеними очима, але нічого кращого вона не могла придумати.

Сховавшись таким чином – насамперед од себе, бо більше нікого в кімнаті не було, – Саша сіла за стіл і розгорнула текстовий модуль. За звичкою, бо читати зараз вона все одно б не змогла.

Справа зрушила з мертвої точки. Тиша, чи що там було на диску, увійшла й запанувала. Сашине тіло продовжувало змінюватися; вона відчувала, як натягується й обм’якає шкіра, як пульсує драглиста грудка в грудях, а хребет здригається, наче труба, що помпує вгору-вниз маси гарячої води.

Ніщо й ніколи не буде так, як було раніше. Мама… Єгор… Костя… Заклякнувши за письмовим столом, Саша думала, що, можливо, вчора було краще, і вчора треба було лишити все, як є…

За вікном ішов сніг. Відлига, мокрий сніг, вітер! Усе, як обіцяли, все здійснилося… І настало завтра.

А Костя прийшов уранці на пару – і не побачив Саші!

Вона встала. Накинула куртку. Сіла знову. Костя пам’ятає все, що вона сказала… І все, що сталося вчора, уже внесено в історію їхнього життя. І підвіконня. І ці батарейки… Вони розкотилися по всій кімнаті, дешеві, китайські, але все одно їх занадто багато, вона б не встигла стільки витратити за одну ніч. Чи ніч теж повторювалася кільцем – ще, і ще, і ще?!

Саша метнулася по кімнаті з кутка в куток. Одчинила кватирку. Зачинила знову. Вона повинна була прийти на першу пару! Але як вона піде в такому вигляді? Як вона хоч перед кимось з’явиться в такому вигляді?!

Вона знову всілася перед столом і подумала про Єгора. Кохання привело її до нього в ліжко – чи добра порада горбаня? «Має значення ваш чуттєвий досвід, ваш гормональний статус…» Вона скільки завгодно може брехати собі, що от, кохання захопило непомітно, але винятково вчасно, такий вдалий збіг…

Учора Єгор сказав: «Давай одружимося». Ні… ні! Саша схопилася за голову; вчора, саме вчора вона роздратовано була його обірвала: «Тільки не кажи, що нам треба одружитися». Вона не думала, що саме цей день, ця роздратована репліка залишиться в її житті… І в його житті. Вона не стрималася… Потім не прийшла, хоч і обіцяла, потім цей скандал з Женею, його внесено в історію. Костя молодець, що не став виправдовуватися. Але Єгор…

Про що вона думає, перетворюючись на чудовисько, можливо, вмираючи?!

…А Єгор першокурсник. Він гадки не має, як це – здавати сесію, і що насправді пов’язує Сашу й Костю. Не вульгарна історія про те, як хлопчик дівчинку любив, вона йому не давала, тоді він знайшов іншу, поступливішу. Їх пов’язує торішня Костина перездача, ті ляпаси, від яких у Саші боліли долоні, – вона його била, щоб він учився, щоб він здав, щоб він вижив.

Їх пов’язує вчорашній вечір, коли Костя не наважився її вдарити… але все одно повернув борг. Бо хотів, щоб вижила Саша. І хай буде проклята та кілька в томаті, горілка з пепсі-колою, нечиста постіль і двері, замкнені на швабру. Усе в них могло бути по-іншому. Усе.

А Єгор – власник; його дівчина повинна відчиняти йому двері завжди й на першу вимогу. Хоч би що з нею відбувалося. Треба було відчинити йому двері! Треба було відчинити й зняти одяг! Щоб він зрозумів…

Може, Костя прийде? Запитає, що з нею сталося? Чи, після вчорашнього Жениного демаршу, побоїться без крайньої потреби підніматися на другий поверх?!

Саша лишилася одна. Зовсім, космічно. І не жахлива метаморфоза тому причина, а чиїсь ревнощі й чиясь гордість. Звичайні речі. Можна сказати, побутові.

За вікном поступово смеркало. Наближався час занять з Кравцем; Саша насилу встала. Забувши на столі розкритий підручник, накинула куртку. У кишенях дзенькав дріб’язок.

Низько насунула каптур, поправила темні окуляри на носі. Вийшла з кімнати. Світ гойдався; Саша бачила його шкірою щік, і тому здавалося, що вона на кілька сантиметрів понижчала.

Наприкінці коридора базікали два першокурсники; побачивши Сашу, повитріщали очі й замовкли на півслові. Вона пройшла мимо, незграбно кивнувши – наче смикнула головою. Першокурсники дивилися з жахом.

Хай розкажуть Єгорові, відчужено подумала Саша.

Сніг у дворі був витоптаний. Бездомні собаки прикрасили кути жовтими ієрогліфами. Саша бачила око ворони, що примостилася на голій липі. Бачила кожний недопалок, утоптаний у бруд перед входом в інститут. Повертаючи лице, бачила потоки повітря різної температури – теплі струмені здіймалися з кватирок, вогке марево тремтіло над дахом. Відлига.

Відповідаючи на чиїсь вітання, ловлячи здивовані погляди, вона зайшла в інститут. Уже взявшись за ручку аудиторії, згадала, що так і не встигла навіть один раз прочитати для Кравця параграф.

Відступати було нікуди. Вона зайшла.

Женя Сокирко саме закінчила заняття. Не було іншої людини, якої Саші в цю мить хотілося б бачити менше.

Вигляд Саші в каптурі в чорних окулярах, темним опудалом промальованої на тлі дверей, справив на Женю враження. Вона здивовано роззявила напомадженого рота.

Кравець обернувся, хотів було щось сказати – і замовк. Саша вперше в житті побачила, як він міняється на лиці.

– Вільна, Сокирко. Поквапся, пішов чужий час.

Женя навмисне повільно закрила книжку, поклала її в сумку, посмикала блискавку – та не закривалася. Женя мигцем глянула на Сашу – і знову на сумку. Зробила стурбоване лице: як же її закрити?

– Сокирко! За двері!

Голос Кравця подіяв магічно. Женя вилетіла з аудиторії, мов підхоплена протягом паперова кулька.

Саша стояла нерухомо.

– Підійди.

– Я не прочитала параграф.

– Зрозуміло… Сядь.

Кравець вийняв мобільний телефон. Кинув коротке слово:

– Прийшла.

Поклав телефон назад у кишеню.

– А хіба в Торпі є покриття? – тихо запитала Саша.

– Тепер є, – сказав Кравець, перебираючи папери на столі. – Прогрес нестримний… Як ти себе почуваєш?

Саша втягла ковток рипучого повітря. Під двома светрами й майкою котилися, наче краплинки поту, тріскучі іскорки.

– Зніми окуляри. Взагалі, прибери цей маскарад, зараз прийде Микола Валерійович.

Саша зубами стягла вовняні рукавички. Її руки видозмінилися ще більше: шкіра стала майже прозорою, коліщата-суглоби блищали білим нікелем, по трубочках-венах текла золотава, густа на вигляд рідина. Кравець нахилився вперед, він був майже так само вражений, як Женя; Саша зняла окуляри. Розплющила очі. Потім заплющила знову, демонструючи малюнок на повіках.

– Дотепно, – глухо сказав Кравець.

Без стуку відчинилися двері. Зайшов Лелеченко й одразу повернув ключа в замку. Він був дуже блідий, попелясте волосся поплуталося, наче Микола Валерійович довго бродив без шапки на сильному вітрі. Горб стовбурчився на спині помітніше, ніж завжди.

Саша розстебнула куртку. Впустила на підлогу. Зняла через голову светр, потім ще один, залишилася в синій майці. Мигцем глянула на свої передпліччя й лікті; посиніла горбиста шкіра подекуди була вкрита бузковим пір’ям.

Кравець свиснув і зняв окуляри. У його погляді з’явилося тепер щось нове. Якби Саша не знала Кравця – подумала б, що це страх.

– Ви задоволені? – запитала Саша, дивлячись на Лелеченка. – Я добре попрацювала?

– Так. Я задоволений.

Лелеченко не був схожий на себе. Де дівся м’який, трохи неуважний Микола Валерійович; горбань стояв, хижо подавшись уперед, і дивився на Сашу, як китобій на найкращого у своїй кар’єрі кита. Як кіт – на видатну мишу. Як мисливець на призову здобич. А в Саші не було очей, щоб гідно відповісти на цей погляд.

– Дякую, – сказала Саша. – Ви свого добилися. Ви зробили з мене оце.

Кімната попливла. Саша бачила її сверблячою шкірою, бачила стіну за спиною, ключ у замковій щілині, круглу бирку «38», щербинку на дверній ручці. Інститут спеціальних технологій переробив її, перетравив, як хотів.

– Усе, – сказала Саша пошепки. – Годі з мене. Я більше не можу.

Горбань підхопив її, не дав упасти. Обняв. Це було так несподівано й дико, що вона завмерла, не посмівши вириватися.

– Я мав рацію, Олег. Ти бачиш, я навіть недооцінював… Ти подарунок, Сашуню. Талант. Ти вирвалася з оболонки, вилупилася з яйця… Ти бачила курчат? Їм треба дати час, щоб оговтатися… Освоїтися з новим світом і своїм новим місцем у світі… Ну все, перестань. Усе добре. Ти прорвалася на свою головну дорогу, тепер ти підеш по ній, крок за кроком, учитимешся й вивчишся. І все тобі буде зрозуміло… Але який же подарунок!

І Саша, дивлячись на горбаня шкірою щік, розгледіла на його очах сльози.

* * *

Він вів її по коридору, і зустрічні студенти розступалися. Саша, у куртці з низько насунутим каптуром, у темних окулярах, у вовняних рукавичках, ішла під конвоєм, зіщулившись, опустивши очі. Лелеченко тримав її за лікоть – щоб не впала чи щоб не втекла. Скоріше за все, і те, й те.

Вони ступили на сходи до адміністративного крила, коли з-за бронзових копит кінної скульптури вибіг Костя.

Саша рвонулася, вивільняючись. Лелеченко вловив її за каптур.

– Костику! – крикнула Саша. – Пробач. Я… не змогла прийти на англійську!

Костя зупинився, переводячи погляд з Саші на горбаня й назад.

– Що ви з нею зробили?!

– Завтра, – з усмішкою запропонував Лелеченко. – Ви зустрінетеся завтра й про все поговорите… Вибачте, Костику, у нас зовсім немає часу.

І він потяг – майже поволік – Сашу вниз, у кабінет. Вона хотіла на ходу крикнути Костикові «Дякую!»…

Але в неї не повернувся язик.

* * *

Вона повернулася в гуртожиток о пів на дванадцяту ночі, ледве жива, але в людському вигляді. Ще пробігали по шкірі колючі іскорки, ще нив хребет, але в очах були й зіниці, і райдужка, а руки, хоч і незвично білі, перестали бути схожими на механічні протези.

Лелеченко морочився з нею довго. Їй здавалося, що це ніколи не закінчиться. Вона сиділа за столом – у навушниках, перед нею лежав стосик паперу, а скарлючена рука тримала олівець. Лелеченко малював перед нею знаки, один за одним, складні незнайомі знаки, не пов’язані, на перший погляд, жодною системою, а Саша повинна була вписувати відсутні лінії, а тиша давила на барабанні перетинки, і Саша, скорившись неминучому, якимсь дивом здогадувалася, чого не вистачає, і водила олівцем, і стос пописаних аркушів перед нею ріс. Лелеченко міняв диски в плеєрі й сам перемикав треки.

За ці години Саша багато нового довідалася про тишу. Мовчання могили, якій дві тисячі років, не було схоже на беззвучність крижаної пустелі десь у далекому космосі. Саша перестала відчувати біль і час – зависла, мов муха в бурштині, й отямилась аж тоді, як Лелеченко пустив їй в очі світловий промінь, відбитий перламутровий дзеркальцем.

– Ану… Дивимось на мене… Славно. Оце вже інша річ. Просто дух перехоплює, що тут ще можна зробити, яка нас з вами чекає робота… Рідкісний талант. Рідкісний.

За маленькими дверима виявилася крихітна душова з дзеркалом на всю стіну. Саша дивилася на себе й бачила змарнілу, з переляканими очима, розпатлану, але цілком нормальну дівчину. Людину.

– Вам не холодно? Надягніть светра… Отже так, Сашуню, ви починаєте працювати за графіком, ми з вами будемо займатися щодня, крім суботи й неділі. У нас намітилася тенденція до безконтрольного метаморфозу, от з цим і почнемо боротися насамперед.

Хочете їсти? Може, чаю? Спокійніше, Сашо, спокійніше, це день вашої перемоги, це свято… Ви втомилися, я розумію.

Вона добрела до своєї кімнати, тримаючись за стіну. Даша й Віка, зрозуміло, не спали – сиділи над підручниками.

– І де ти була?

– На заняттях.

– Добре ж вас ганяють на другому курсі, – зі співчуттям сказала Даша.

– Наче нас мало ганяють, – пробурчала Віка. – А що ще буде…

І обидві зігнули спини над текстовими модулями, а Саша лягла в ліжко й знепритомніла.

* * *

Вона прокинулася рано-вранці – не пізніше п’ятої – бо треба було вставати й виходити на пробіжку. Сіла на ліжку, нічого не розуміючи, покрутила головою і тільки тоді згадала, що обов’язкових пробіжок більше нема, що вона вчиться в Інституті спеціальних технологій, що вчора вона перетворилася на чудовисько…

І що Єгор ображений. Саша обіцяла прийти – і не прийшла. Він просив його впустити – а вона не відчинила двері. І ще була сцена з Женею, що стала, звісно, надбанням усього гуртожитку.

Сопіли у важкому сні сусідки. Саша встала, засвітила настільну лампу й аж тоді виявила, що її зап’ястя вкрилися лускою, і шия, як видно, теж.

Вона знайшла дзеркало. Так: рожева, перламутрова, м’яка, але щохвилини твердіюча луска.

Вийняла з сумки плеєр. Хоч би не сіли знову батарейки; поставила диск, отриманий учора від горбаня. Три хвилини сиділа, не рухаючись, пропускаючи крізь себе тишу, як губка – гарячу воду.

Луска перетворилася на шкіру – грубу, обвітрену. Усе, як обіцяв Лелеченко: «Врахуйте: вранці можливі рецидиви. Організм у сні, у несвідомому стані, стане виходити з-під контролю. Не лякайтеся; я даю вам оцей диск, він нічого не значить для вашого розвитку, у нього єдине призначення: стабілізувати вас у людському тілі. Встаєте вранці, ідете в туалет, чистите зуби – слухаєте. Навіть якщо почуваєте себе добре, усе нормально – все одно слухаєте. І не треба боятися, Сашуню, найскладніше позаду!»

Потерши шию, помасажувавши зап’ястя, Саша лягла на спину і втупилася в стелю.

Настала пора підводити підсумки. Вона вирвалася з «кільця», у яке замкнув її, з волі викладачів, Фарит Кострицький. Вона повернула собі людський вигляд. Вона почувається загалом нормально, навіть добре: сон розвіявся, голова свіжа, тіло легеньке, хоч зараз виходь на пробіжку. Що далі?

Єгор. Саша зобов’язана загладити свою мимовільну провину. Повинна пояснити, що сталося. Хоча…

Саша трохи прикусила язика.

Якщо Єгор довідається, що Саша слухала його «Давай одружимося» як заїжджену пластинку…

І нічого йому не сказала про повторюваний день…

Але ж він і не запитав! Костя помітив, що діється щось не те, а Єгор…

Єгорові було не до того. Йому треба було зібратися, зосередитися перед цими словами: «Давай одружимося»… Чи він їх так сказав, без підготовки? Як то кажуть, бовкнув?

Цілком ясно було одне: якщо Єгор довідається, що позавчорашній день був для Саші всього лиш дублем, одним з багатьох повторюваних днів – він відчує себе таким дурнем, що ніякі гарні стосунки під цим пресом не виживуть. Виходить, треба мовчати. Треба попросити Костю, щоб мовчав теж… Це в його інтересах…

Саша глибоко зітхнула. Опустила повіки. Прислухалася до свого тіла: начебто все нормально; трошки хочеться їсти. Ось руки, ось пальці на ногах… можна ними поворухнути… ось ліжко…

Саша широко розплющила очі.

Ліжко стало частиною її тіла. Свербів матрац, який давно треба було витіпати. Залізні ніжки відчували лінолеум, на дотик він здавався м’яким і навіть теплим. Саші перехопило горло; кілька метрів підлоги під ліжком теж стали частиною її тіла. Грубуватою, не дуже чистою. Але зате просторою й твердою. Дедалі просторішою…

Саша охнула, притисла кулаки до грудей. Ось воно, її тіло. Ліжко – окремо. Кімната – окремо. І окремо Саша.

Минула хвилина в тиші. По Сакко і Ванцетті проїхала машина.

Я цього не пробуватиму, сказала собі Саша. І одразу здивувалася: а чому – ні? Хіба це неприємно? Хіба це ганебно?

Вона трохи розслабилася й знову присвоїла ліжко. Частину підлоги. Усю підлогу в кімнаті. Стіни. Вона стала кімнатою. Ледь гойднула білим казенним абажуром… Поморщилася від пилу… Ляснула кватиркою, як ляскають долонею по коліну.

Полетіли осколки. Саша здригнулася від несподіваного болю, відчуття було схоже на те, що буває, коли зламаєш нігтя. Від дзенькоту скла прокинулася Віка й сіла на ліжку.

– Бляха… Що це… Вітром кватирку розбило? От бляха, я ж учора закривала!

Саша мовчала. Вона знову повернулася в себе, дві руки, дві ноги, піт, що виступив над верхньою губою, панічне калатання серця. Даша мовчки допомагала Віці заткнути кватирку подушкою без наволочки.

– От же свинство… Картоном тепер затуляти? У них скла не випросиш… А вітер який… Ну що – пів на шосту, поспимо ще, чи як?

Знову стало тихо. Саша лежала, затаївши дух, і ліжко під нею було ліжком, більше нічим іншим.

А що вона ще може робити?

А що вона зможе робити, коли вивчиться остаточно? Горбань повторює про блискучі перспективи… Чудесні відкриття… Про те, що вона, Саша, феноменальний талант…

Цокав будильник. На самому краю стола, захований під стосом загальних зошитів, лежав горбанів альбом. Той самий, що не приніс Саші успіху; Костя мав рацію. Річ не в диску і не в альбомі, річ у ній, у Саші. Вона впоралася з диском.

Цікаво, а чи впорається з альбомом?

Лелеченко нічого про це не казав. Йому було не до того.

Саша рішуче підтягла ковдру й перевернулася на другий бік. Завтра вона поверне альбом Лелеченку. Нізащо на світі не розкриє «фрагменти», не впреться очима у клятий «якір»…

Це цікаво. Це як вправи для Кравця – спершу нестерпно, а потім затягує. Тепер, переступивши невидиму межу, що побачить Саша в чорному альбомі?

Що саме вона побачить?

Напад цікавості був схожий на гострий голод. Саша покрутилася, мнучи простирадло, потім підвелася. ї ногам, на відміну від ніжок ліжка, лінолеум зовсім не здався теплим. Вона взула капці й підійшла до стола. Ось рукописний англійський словник, ось конспект з права, ще якісь папери…

А ось альбом.

Чорні квадрати фрагментів олійно поблискували. І в центрі кожного білим сузір’ям світився «якір» – три крапки.

Саша розгорнула найостаннішу сторінку. Зосередила погляд на білому трикутнику в центрі й затамувала подих.

Три крапки зникли. Кілька секунд Саша висіла в чорноті, абсолютній, як тиша в Лелеченкових навушниках. А потім з чорноти проступило – вистрибнуло, виступило – місто, оточене височенною стіною до неба.

Тепер Саша бачила його в дрібних, найдокладніших, найреальніших деталях. Місто було вугільне, аспідне. Чимось схоже на Торпу, але – досконале. вона відчула мармур під босими ногами, хоч стояла в капцях на лінолеумі, вона відчула струмені повітря, холодного й теплого, на лиці. Запах диму від палаючих соснових дров. Прохолодний камінь, і нагрітий камінь, гладенький і шорсткий, високі стіни, вузькі вікна, шпилі в небо…

Сашу охопила радість. Вона озирнулася, задерши голову; вона захотіла забрати це місто собі. Ввібрати в себе, зробити своєю частиною. Вона розкинула… ні, не руки. Вона розгорнула себе й раптом почала рости, рости, здуватися, і втягувати обриси, запахи, фактуру каменю. І там, де Саша дотягувалася до міста – воно переставало бути аспідно-чорним і робилося м’яко-сірим, як на стародавній фотографії.

На краю видимості металися хрестики-комахи. Тепер вони здавалися такими незначними, що Саша не звертала на них уваги. Вона присвоювала собі життя й радість; присвоювала дим, і цей вигин даху, блискучий, наче під дощем, цей клаптик туману, цей величний шпиль… Що більше вона забирала собі – то сильніше розпалювалося її нетерпіння. Вона знала, що не зупиниться, поки все місто не стане такою ж частиною її, як долоні, підборіддя, волосся…

Але коли вона втягла в себе ратушу – та раптом розкололася, розкрилася, наче квітка, і з її нутра на Сашу глянуло чудовисько, подібного до якого вона не бачила ніколи, ніде, ні в яких кошмарах.

Саша сахнулася.

Чудовисько повільно вилазило з розколотої вежі. Міняло форму, пульсувало, розтікалося, але Саша бачила тільки очі. Непорушні. Каламутні. Вони дивилися на Сашу й більше ні на кого.

І, зустрівшись з ними поглядом, Саша всією шкірою відчула те, що до неї багато разів розуміли інші. Істоті байдуже, що Сашу хтось любить. І що вона когось любить. І що в неї було дитинство, і вона хлюпалася в морі; і що в неї на старому плетеному светрі вишитий олень. Багато було таких, кимось люблених, таких, що носили в кишені черепашку чи ґудзик, чи чорно-білу фотографію; нікого не врятували нічиї спогади, нікого не захистили слова й клятви, і ті, кого дуже любили, умерли теж.

Саша заклякла.

Вона, розросла, вмістивши в себе півміста, дивилась, як насуваються на неї каламутні пильні очі. І, коли до чудовиська залишалося всього кілька кроків – чи секунд, – вона раптом згадала, що стоїть у своїй кімнаті в гуртожитку, згадала, що дивиться на «фрагмент» і може ще врятуватися.

Вона впала горілиць. Перекинулася. Сильно вдарилася потилицею, так що аж задзвеніло в голові. Упав з гуркотом стілець, за який вона, виявляється, трималася однією рукою; через мить, наче забарившись, зі стола зісковзнув альбом і ліг на підлозі, розкидавши чорні сторінки.

– Ой!

– Мамо!

– Та що ж це таке?!

– Що ти робиш! Скотина! Дай поспати!

Перечекавши біль, Саша звелася на лікті. Побачила власні домашні капці в різних кінцях кімнати. Шар пилюки на плінтусі. Скалок чашки під ліжком, чашки, яка розбилася місяць тому. Над головою репетували у два голоси Віка й Даша, у стіну вдарили чимось важким сусіди.

Цокав годинник. Якщо йому вірити, з моменту, коли Саша встала з ліжка, щоб глянути в чорний альбом, минула рівно одна хвилина.

* * *

– Ви на другому курсі! Не на першому! Ви робите такі речі, Олександро, що… у мене просто нема слів!

Ніколи в житті вона не бачила Лелеченка лютим. Він метався по чотирнадцятій аудиторії, і, як здалося Саші, насилу стримувався, щоб не розкидати стільці.

– Але ж ви дали мені цей альбом…

– Я його дав вам раніше! Коли ви були в іншому статусі! Розумієте?! Цей альбом взагалі не для вас… Моя помилка, треба було одразу ж забрати… Але хто знав, що ви полізете в сотий фрагмент?!

– Я не знала, що не можна. Пробачте мені, будь ласка. Лелеченко зупинився перед нею.

– Добре. Добре, вважаймо, що і ви, і я однаково винні в тому, що сталося. Більше, будь ласка, ніякої самодіяльності. Виконуйте тільки ті завдання, які даю я, і вчасно! Не раніше, не пізніше.

– Так. Я обіцяю. Тільки я хотіла запитати…

– Запитуйте, – здавалося, горбань трохи охолов. Чи принаймні опанував себе.

– Це… що там було… що це?

Горбань сів за викладацький стіл.

– А оце, Олександро… вам знати рано. Нема потреби. Довідаєтеся на іспиті.

* * *

Вона спізнилася на право. Постукала посеред лекції й попросила дозволу зайти.

– Олександро, ви пропустили чотири заняття підряд. Місяць. Дякую, звісно, що вшанували мене увагою, спізнившись усього на півгодини… Але як ви збираєтеся складати іспит?

Слово пролунало в Сашиній душі, мов камінь, кинутий у колодязь. «Іспит». Такий самий евфемізм для позначення бузувірської процедури, як, наприклад, «допит з тортурами» або «громадський суд».

– Сідайте, Олександро! Чи так і будете стояти у дверях? Саша сіла на своє місце. Між нею й Костею був прохід – і Женя Сокирко. Саша чекала дзвінка, водила ручкою по чистому аркуші паперу, і весь час, усупереч її волі, на аркуші виникали три білі кола на заштрихованому полі. Вони дивилися на Сашу, наче непорушні каламутні очі.

Продзвенів дзвінок. Біла сторінка перед Сашею була вкрита візерунками зі щільно заштрихованих трикутників; вона з відразою закрила зошит.

– Женю, мені треба поговорити з твоїм чоловіком. Дозволь, будь ласка. Ми будемо говорити тільки про навчання і більше ні про що, – вона виголошувала слова голосно й твердо, так, щоб чув весь курс.

Женя підтисла губи, закинула на плече сумку і з високо піднятою головою вийшла з аудиторії. Інші – Юля, Аня, Ігор, – не квапилися, вдаючи, що ніяк не можуть зібрати конспекти.

– Ходімо, – сказала Саша Кості.

Під багатьма поглядами вони вийшли в коридор, піднялися на четвертий поверх і вище, на сходи, що ведуть на горище. Біля круглого віконця зупинилися.

– Ти мене врятував. Тільки я тепер не знаю, може, краще було залишитися в тому закільцьованому дні…

– Знову щось сталося?

У коридорі четвертого поверху гуляли протяги, крутилась курява у стовпі світла, що падало з круглого віконця, а згори, зі сходів на горище, дивилися круглим замком службові двері.

– Знаєш… сьогодні вранці я вперше подумала, що, можливо, вони нам не брешуть. Ми вивчимося й зрозуміємо щось… позамежне. І тоді скажемо їм «спасибі».

– «Спасибі», – повторив Костя з дивною інтонацією. – А тепер що ти думаєш?

Саша зітхнула:

– Не знаю. Потім я подумала: може, з нас готують бойових бестій. А іспит… ніби як гладіаторська арена. Хтось, кого ми не знаємо, дивитиметься й робитиме ставки. А ми будемо битися і вмирати… Але це маячня, Костику. Для того, щоб виростити бойове чудовисько, не потрібні такі тонкощі.

Костя мовчав.

– Ти подивись на них… На Кравця. Чи подивись на Лелеченка. Коли я прийшла до них без очей, без рук… Він плакав з радості. Уявляєш?!

– Згадай, що ти мені казала, – сказав Костя. – Що?

– «Якщо ми пройдемо до кінця цей курс, то, напевно, станемо такими, як вони. І зможемо говорити з ними як рівні. Тоді ми помстимося».

Саша похитала головою:

– Якщо ми пройдемо цей курс, то нам не захочеться мститися. Бо ми станемо такими ж, як вони.

Костя стис губи:

– Тільки не я. Я нічого не забуду.

Продзвенів дзвінок.

* * *

Єгор сидів на лаві, очищеній од снігу. Курив, дивлячись у небо. Саша зупинилася поряд.

– Привіт.

– Привіт, – відгукнувся Єгор, не дивлячись на неї.

– Можна, я сяду?

– Сідай.

Саша провела долонею по багато разів фарбованих, мокрих дошках лави. Сіла з самого краєчку.

– Ти поставив кріплення на лижі?

– На які лижі? – здивувався Єгор.

Саша розгубилася.

– Знаєш, у «Спорттоварах» бігові лижі, ще застарілі, продаються за смішною ціною. На них тільки треба поставити кріплення…

Єгор мовчав.

Уранці, збираючись на пари, вона наткнулася серед своїх речей на його зелену сорочку. Запах одеколону ще не вивітрився. Вона хотіла вдягти сорочку – і подати тим самим знак до примирення, але не було часу на прасування, а сорочка зім’ялася безнадійно.

І тепер, корячись імпульсові, вона торкнулася його рукава.

Частина її шкіри – щільна тканина зимової куртки, шар синтетичного утеплювача, слизька підкладка зі штучного шовку. Гладенька й тепла.

Тепла.

Саша потяглася до нього. Обняла. Не руками.

Єгор став частиною її. Вона присвоїла його, може, навіть украла. На лаві посеред двору перед гуртожитком. У всіх на очах.

На коротеньку мить вона відчула, що значить бути Єгором. Які в нього колючі тверді щоки. Як змерзли ноги в черевиках. Як калатає серце – у цю мить, коли він намагається здаватися байдужим. Який він скривджений і як мучиться… але чому?

І одразу, ще залишаючись Єгором – зробивши Єгора своєю частиною, – вона зрозуміла, як глибоко він ображений. Йому розповіли про Лелеченкову умову. Його змусили повірити, що Саша зійшлася з ним з чисто фізіологічних причин – Лелеченко велів позбутися цноти, вона й позбулася…

Саша усвідомила цю образу, як свою:

– Та як ти міг повірити! Ідіот!

Вона присвоїла лаву (холодно, байдуже), і липу (сонно, нерухома кров), і землю, вкриту брудними кучугурами (підталий сніг лоскотав і свербів, як кірочка на загоєній вавці). На секунду вона зробилася маленькою країною, і Єгор був її столицею.

– Це брехня! Що ж ти за чоловік, якщо так легко купуєшся на підлу брехню?!

Він рвонувся й вислизнув. Точніше, вона випустила – відчувши його страх і злякавшись сама. Він упав з лави, наче його скинули, одразу схопився на ноги; коліна в нього тремтіли.

– Ти що?!

– Хто тобі сказав? Павленко? Ти повірив цій заразі?

Він задкував, дивлячись на Сашу з таким жахом, що їй стало неприємно.

– Ну чого ти на мене так дивишся?!

Він щось прошептав. Саші причулося слово «відьма».

А потім Єгор повернувся й майже бігцем кинувся в провулок, що веде на Сакко і Ванцетті.

* * *

Уранці Сашина шкіра вкрилася хітином, а на руках замість одного ліктя виявилося три. Вона дочекалася, поки сусідки підуть у душову, вийняла плеєр з сумки й поставила диск, який їй було сказано слухати щоранку після пробудження.

Три хвилини тиші. Саша пливла в ній, мов риба.

Учора Віка й Даша наполегливо шукали можливості перебратися з двадцять першої кімнати кудись в інше місце. Саша щиро бажала їм удачі, але підозрювала, що до зимової сесії в переповненому гуртожитку ні одній, ні другій нічого не світить. «Доведеться вам терпіти, дівки, – так вона сказала їм учора. – Заодно придивляйтеся – вас через рік чекає таке саме».

Трек закінчився. Тиша відринула, Саша отямилася. Зігнула й розігнула руку. Торкнулась обличчя: щока, холодна й груба на дотик, була вкрита людською шкірою.

Саша перевела дух.

Дивно, але вона почувалася добре. Набагато краще, ніж у минулі місяці. Хотілося встати, розім’ятися, пробігтися, пірнути під гарячий душ, а потім увімкнути холодну воду й заверещати, щоб вереск луною застрибав по душовій. А потім піти на заняття… Так-так, Саша з подивом зрозуміла, що хоче йти на заняття до Лелеченка.

* * *

– Усе відбивається одне в одному. Пам’ятаєте? Вітер змінює напрям, огинаючи камінь, камінь кришиться, відбиваючи вітер. Хамелеон змінює колір, відбиваючи листя… Звичайний заєць стає білим, відбиваючи зиму. Я відбиваюсь у вас, коли ви мене слухаєте. Ви самі відбиваєтеся в багатьох людях більш-менш глибоко. Та Саша Самовій, яку ви знаєте – це тільки відбиття справжньої Сашиної сутності. Тепер ця сутність змінюється – відбиття теж намагається змінитися, але воно матеріальне, устояне, йому нелегко… Я кажу умовно, врахуйте це. У рамках тієї комунікаційної системи, якою ми з вами тепер користуємося, можливі тільки приблизні пояснення. Тому ми нічого не пояснюємо студентам, щоб не спантеличувати й не марнувати часу. Зараз ми з вами просто розмовляємо, приємно проводимо час.

– Миколо Валерійовичу, мені здається… що я розпадаюся. Чи росту.

– Ростете, Сашо. Ростете. Ви переростаєте власні рамки, точніше, ті границі, які звикли вважати межею своєї особистості.

– Це… буває з усіма? Я маю на увазі, з усіма студентами?

– З усіма, але по-різному. У вас явна схильність до метаморфозу, Сашуню, а фантазія багата. Ви в дитинстві не малювали? Ні? А могли б… Уявіть хамелеона, якого помістили… гм… під скло? Ні… у фінансовий потік.

– Як це?

– А отак. Він звик міняти забарвлення залежно від обстановки, але що робити, якщо нове середовище не має такої характеристики, як колір? Узагалі не має? Або ось іще… Уявіть собі, що дитина раптом, за одну хвилину, стала дорослою людиною з відповідною комплекцією і фізіологією. Змінилася її суть. Колишня форма їй заважатиме, ви не вважаєте? Маленьке тільце, повзунки, памперси… Усе це розірветься, випускаючи назовні зрілу особу. Так і у вашому випадку, Сашо. Зміст ваш змінюється, і форма не встигає адекватно реагувати… Звідси дрібні неприємності у вигляді луски, пір’я та зайвих рук.

– Це надовго?

– Не думаю. Скоріше за все, на кілька днів… Хоч потім можливі рецидиви. Ви, Сашо, головне, не бійтеся. Дівчата лякаються першої менструації, але ми ж дорослі, ми розуміємо, наскільки їхні страхи смішні?

Саша зніяковіла.

– І ви зрозумієте. Ще трохи, і полегшає. Ви усвідомлюєте, що вас не карають, а винагороджують, і чекає вас захопливе, цікаве життя, і чекають вас великі можливості… Сашо, повірте мені, ви будете дуже щасливі, і дуже скоро.

– Я боюся провалити іспит…

– А оце якраз зрозумілий страх! Кожний сумлінний студент хвилюється, коли тягне білет, навіть якщо знає все-все… Ви повинні вчитися з усієї сили, і тоді нічого непереборного для вас в іспиті не буде.

– А що буде потім? Я маю на увазі… Зовсім потім? Після іспиту? Після диплома? Що зі мною буде?

Горбань усміхався:

– Буде чудово. Повірте. Але на цьому етапі я не зможу вам пояснити.

* * *

Минуло ще кілька днів.

У ті рідкісні години, коли Саші вдавалося заснути, їй снилося чудовисько з чорного міста. Уві сні вона знала, що повинна боротися, але не відчувала в собі сили – тільки жах і безпорадність, а тому репетувала й просиналася. Даша й Віка, які так і не зуміли знайти собі іншого пристановища, накривали голови подушками.

Єгор її уникав. Саша дуже шкодувала, що «в історію» її життя ввійшов найневдаліший для їхніх стосунків день – з її роздратуванням. Зі скандалом, який закотила Женя. З пліткою, яку недоброзичливці встигли донести до Єгорових вух.

Та попри втрати й страхи, попри страшенне навантаження цих днів, Саша почувалася дедалі щасливішою.

Заняття з Лелеченком, жах усього довгого семестру, не те щоб їй подобалися, – вони щодень більше захоплювали. Захоплювали крок за кроком, від одного маленького успіху до іншого. Вона вперше відчула зв’язок між своїми зусиллями – і наростаючою внутрішньою міццю. А що це була саме міць, сумніватися більше не доводилося. Саша, яка завжди пропускала повз вуха Лелеченкові слова про її «рідкісний талант», уперше зрозуміла, що він має рацію, що вона й справді має винятковий талант у поки що таємничій, але нескінченно цікавій царині, і перед нею, змалку схильною до навчання, розкриваються заворожливі, не цілком ясні, але вабливі перспективи.

Їй дуже хотілося поговорити з Костею. Все йому розповісти, спитати по секрету: а як у нього? Що він відчуває, виконуючи горбаневі завдання?

Але Женя, червонощока й грізна, вічно ходила за чоловіком, мов тінь. І Саша не зважувалася бути настирливою.

* * *

– За традицією нашого інституту новорічний вечір готують другокурсники. Враховуючи, що в нас з вами третього січня залік, я б волів, щоб за організацію капусника взялася Самовій. Я поставлю вам залік автоматом… І вам теж, Павленко, якщо ви сьогодні здасте мені борги. Маленьке послаблення – заради того, щоб Самовій не займалася капусником на самоті.

– Я не можу займатися капусником, – сказала Саша.

Кравець заклав руки за спину.

– Це ж чому?

– Я дуже зайнята.

– Ви зайняті? – Кравець зняв окуляри. – Що ж мені, зривати з занять ваших однокурсників, які або не здадуть залік, або підуть на перездачу? Ви знаєте, скільки ваших колег висять зараз на ниточці і в останні хвилини намагаються відпрацювати матеріал за цілий семестр?

В аудиторії стало тихо, як у Лелеченкових навушниках.

– Не шукайте собі проблем, Самовій. Микола Валерійович готовий поставити вам залік хоч зараз і вивільнити дещицю вашого дорогоцінного часу для художньої самодіяльності. Залучайте групу «Б», залучайте перший курс.

– Я не вмію! – Саша встала. – Я ніколи в житті не займалася ніякою… самодіяльністю! Я не буду цього робити, не хочу!

– Самовій, – сказав Кравець дуже холодно. – Ваш обов’язок як студентки – старанно вчитися й виконувати громадські доручення. І ви їх виконаєте, інакше буде неприємна розмова з куратором… Павленко, у вас теж проблеми? Вам теж не до душі самодіяльність?

– Ні, – Ліза опустила підняту було руку. – Я готуватиму вечір… будь ласка. Але залік у Миколи Валерійовича…

– Я з ним поговорю, – великодушно пообіцяв Кравець. – Як мені відомо, ваша робота в цьому семестрі його цілком задовольняє.

* * *

– Я нічого йому не казала, якщо тобі цікаво. Я нічого йому не казала.

Ліза звично сиділа на підвіконні, в її опущеній руці диміла сигарета.

Вона багато місяців не жила в гуртожитку. Навіть і не потикалася. Вигляд колишньої кімнати викликав у неї скоріше огиду, ніж ностальгію – вона довго озиралася, гмикала й навіть принюхувалася. Потім прилаштувалася на підвіконні й клацнула запальничкою:

– Тобі не заважатиме, Олександро, якщо я закурю?

– Кури, – сказала Саша, вдаючи, що не помічає глузування.

Сусідки Даша й Віка втекли на кухню. Саша сіла за письмовий стіл і розкрила текстовий модуль.

– Отож, я нічого Єгорові не казала. Але точно знаю, хто сказав.

– Мені не цікаво, – сказала Саша.

– Зовсім? – Ліза затяглася.

– Зовсім. Бо це брехня.

– Ну, ти й крута, – Ліза помахала рукою, розганяючи дим. – Добре. Є в тебе якісь плани щодо цього… капусника?

– Нехай Сокирко покаже стриптиз.

– Непогана пропозиція.

– Залишилося вмовити Сокирко.

– Залишилося вмовити наших хлопців, щоб вони на це убозтво дивилися… Ти вмієш показувати фокуси?

– Так, якщо ти погодишся сидіти в ящику. А пилку попросимо в завгоспа.

– Дворучну?

– Циркулярну!

– А в ящик посадимо Кострицького, – сказала Ліза.

Зробилося тихо.

– Фарита Кострицького, – уточнила Ліза, відводячи очі. – Взагалі, згодна… дурний жарт. То що ж нам робити?

* * *

У рубці кіномеханіка стояв здоровенний проекційний апарат, чудо техніки піввікової давнини. Ще тут був примітивний звукооператорський пульт, і Саша, дивлячись на сцену крізь каламутне віконце і прислухаючись до реплік, запускала через колонки то одну мелодію, то іншу.

Ліза виявилася незамінною людиною в справі підготовки вечорів. Саша тільки дивувалася – і подумки дякувала Кравцеві, що поставив Павленко залік. Казна-як (умовляннями? підкупом?) Лізі вдалося затягти на сцену майже десяток першокурсників, двох дамочок з деканату та Оксану з групи «Б» (Оксана «автомата» не одержала, але вчилася добре й була в собі впевнена). За кілька днів було придумано, вибудувано й зрежисовано півгодинну естрадну виставу. Сашина участь звелася до того, щоб сидіти в радіорубці і вмикати музику.

На репетиції все пройшло гладенько, але коли зал заповнився збудженими, гамірними студентами, коли з’явилися викладачі й сіли в третьому ряду, Саша раптом виявила, що дико хвилюється. До того ж, слова зі сцени долинали не так ясно, як у порожньому залі, – Саша боялася пропустити репліку й щосили прислухалася коло віконця.

Актори, очевидно, хвилювалися теж. Початок пройшов невдало, один першокурсник забув репліку, і сіль жарту пропала. Саша з переляку ввімкнула музику занадто голосно, Лізі, щоб її перекричати, довелося кричати на все горло, вона люто зиркала в бік рубки, а Саша, замість щоб зробити тихіше, ще й посилила звук. Ліза, слід віддати їй належне, самовладання не втратила; коли перші хвилини минули, й артисти трохи освоїлися, капусник пішов як по маслу, і зал, спочатку анемічний, сміявся з кожною репризою все голосніше.

Саша, напружено слухаючи репліки, відчула, як відчинилися й зачинилися двері рубки за її спиною. Вона ввімкнула «Танець маленьких лебедів» – і тільки тоді обернулася.

– Вибач, я тут посиджу, можна? – пошепки спитав Захар.

Саша здивувалася. Вони привітно віталися в коридорах, але, загалом, дружби не підтримували.

– Мене скрізь шукає Світлана. А я… не маю настрою з нею розмовляти.

– Світлана? З першого курсу, з п’ятої кімнати?

– Ну так.

– І ти від неї ховаєшся? – запитала Саша з ноткою презирства в голосі.

Захар обережно сів на триногий табурет.

– Це не те, що ти думаєш. Я… у мене іспит. Тринадцятого січня. Саша, похопившись, метнулася до віконця й ледь устигла в останню мить вимкнути музику.

У залі сміялися, не перестаючи. Здається, капусник удався.

– І що?

Захар знизав плечима:

– У мене чомусь… Ну, не знаю… Я хотів би коли-небудь побачити ще раз батьків, брата… хлопців з курсу. Тебе… У мене таке відчуття, Сашо, що це кінець світу. Що після іспиту вже не буде нічого.

– Дурниця, – сказала Саша, мигцем згадавши власний жах в адміністративному коридорі – коли їй уявився конвеєр, який тягнув третьокурсників на жертовний камінь. – Ти ж сам знаєш, що це нісенітниця. Нас навчають не для того, щоб заморити. Просто ми станемо іншими.

– Ми вже стали іншими, – сказав Захар. – От цей Новий рік… Усі сміються… Сашо, ти класна дівчина. Я хочу, щоб ти це знала.

– Що ти городиш?!

– Я? Нічого… Я просто… Ну, до побачення, Сашо. Зрештою… Пробач.

Саша дивилася на нього, роззявивши рота, і до неї не зразу дійшло, що в залі запанувала якась підозріла тиша, затяглася пауза…

«Турецький марш»! Тут мав увімкнутися «Турецький марш»!

Коли мокра, як миша, під гуркітливу музику вона розігнулася з-над пульта – Захара в рубці вже не було.

…Капусник мав успіх. Мабуть, тільки це врятувало Сашу; якби провал, що в якусь мить здавався неминучим, усе-таки стався – Ліза б убила її власними руками. Так вона потім і зізналася – у дуже міцних непарламентських висловах.

* * *

Другого числа був залік у першого курсу. Довгі півтори години з аудиторії не долинало ні звуку.

Потім наче прорвало греблю – перші вийшли дві дівчини, пітні й щасливі, потім хлопець, потім одразу троє хлопців. І так, одне за одним, вийшло вісімнадцять душ; Єгора серед них не було.

Саша, причаївшись за бронзовою ногою велетенського коня, закусила руку. Якщо тільки Єгор здасть… Якщо тільки здасть… Вона підійде до нього перша. Нехай він тільки вийде.

Хвилини минали. Голоси в коридорі стихали. Єгор не виходив.

Я приношу нещастя, з жахом думала Саша. Той, хто мене любить… Точніше, ні – той, хто мене любив і покинув… Якщо Єгора направлять на перездачу… що ж мені робити?!

Відчинилися двері.

Єгор постояв на порозі – і вийшов у напівтемний зал. Саша стрибнула на нього з-під черева скульптури. Єгор відсахнувся.

– Здав?!

– Здав, – Єгор ковтнув грудку в горлі. – Так… От.

Саша обняла його, обхопила щосили. Пригорнулася лицем до його светра, вдихаючи знайомий запах. Вона так довго нікого не обіймала… Їй так хотілося завмерти надовго, і щоб Єгорова рука лягла їй на плече, на потилицю… Погладила по голові…

Єгор стояв нерухомо.

Саша чула, як б’ється його серце. Відчувала подих.

Вона підняла голову. Єгор дивився на неї згори вниз. Без усмішки.

– Єгорчику, – сказала Саша, не розмикаючи рук. – Пробач, якщо я тебе скривдила. Я тебе люблю, і нікого не слухай. Це брехня. Мені було дуже погано… Але тепер уже краще. Послухай… ходімо до мене.

Єгор мовчав. Вона відчувала, як він дедалі більше напружується. Може, стримується?

– Ти мені не віриш?

Єгор мовчав. Його руки висіли вздовж тіла, наче мотузки.

Саша відсторонилася.

– Вибач, – сказав Єгор. – Мені треба англійську готувати. І пішов.

* * *

– Добрий день, група «А» другого курсу. Ось і настав чарівний день, ось і прийшов наш залік…

Кравець говорив, перебираючи залікові книжки, стосиком складені на краю стола. Витяг дві, неквапливо розписався, відсунув убік:

– Самовій, Павленко, поздоровляю. Самовій, лідер курсу, так тримати… І Павленко, що здолала славний шлях від «незаліку» у відмінниці. Обидві вільні. Беріть залікові й вимітайтеся.

– От же ж падлюка, – сказала Ліза, коли вони з Сашею опинилися в коридорі.

Саша ствердно кивнула.

– Хоч би всі наші здали, – Ліза нервово повела плечима. – Слухай… Може… пальці за них у чорнилі тримати? Як ти думаєш?

Чорнила вони не дістали.

Залік тривав чотири години, за весь цей час з аудиторії ніхто не вийшов. Ліза, не витримавши, пішла в місто. І Саша було пішла з нею, але повернулася з півдороги. І ходила, як маятник, туди-сюди, і слухала звук своїх кроків. Сідала – і знову вставала; усе повторювалося. Усе було майже так само, як учора. Над входом в актовий зал ще висіли ялинкові гірлянди; Саша не могла позбутися думки, що гірляндами й вінками прикрашають жертовних тварин.

На початку п’ятої, коли за вікнами вже смеркло, група «А» другого курсу вивалилася, похитуючись, у коридор. Хтось залишився стояти, притулившись до стіни. Хтось, витріщивши очі, помчав у напрямку туалету.

Саша кинулася до Кості:

– Як?!

– Нормально, – відповіла Женя Сокирко, що казна-звідки з’явилася поряд.

– Усім поставив, – відхекуючись, повідомив Денис М’ясковський. – Знущався, зараза… Ох.

Костя мовчки й міцно потис Саші руку. Повернувся й пішов по коридору, а Женя задріботіла за ним.

Саша в знемозі заплющила очі.

* * *

Дванадцятого січня – точно в строк! – у Саші благополучно народився брат, якого назвали Валентином.

Напередодні, одинадцятого, вона здавала залік Лелеченкові. Горбань закликав в аудиторію по одному; Саша зайшла остання. Нею трясло, але не зі страху.

– Сашуню, не треба так хвилюватися, усе гаразд. Беріть навушники, зараз я поставлю вам трек, якого ви раніше не чули, а ви повинні сприйняти його якомога повніше. Це буде не стільки залік, скільки сумарне, підсумкове заняття. Ви готові?

Саша отямилася вже в коридорі. Її однокурсники, ошалілі з радості, гралися в «кінний бій» – Женя верхи на Кості проти Лізи верхи на Денисові. «Вершниці» лупили одна одну зошитами, згорнутими в трубочку, кожна норовила скинути суперницю на підлогу; «коні» іржали, брикалися, по всьому коридору стояв тупіт і сміх. Саша подумала, що середньовічний карнавал – миттєве вивільнення з-під жахливого гніту – в істеричності своїй схожий на годину, коли залік зі спеціальності остаточно зданий…

«Про що цвірінькають горобчики в останній день зими? Ми дожили, ми вижили, живі й здорові ми!»

Лелеченко щойно своєю рукою написав у її заліковій книжці: «Відмінно». Заліки зі спеціальності завжди диференційовані.

А до іспиту залишився рівно рік.

* * *

Зранку тринадцятого січня перший поверх гуртожитку був завалений валізами й сумками. Кімнати стояли з розчиненими навстіж дверима. Перший курс роз’їхався ще вчора – крім декількох дівчат, що хтозна-чого затрималися ще на день; утім, Саша підозрювала, що їм потрібно де з ким попрощатися.

– Бувайте, дрібні! – прощався з першокурсницями Захар. – До нових зустрічей… по той бік!

Третьокурсники одне за одним зайшли в актовий зал, і двері за ними зачинилися.

* * *

Шістнадцятого січня другокурсники складали іспит з правознавства. Саші випало щось про розділ майна після розлучення. Вона не пам’ятала, як правильно ділити нажите, і щось невиразно мимрила, згоряючи з сорому. Викладачка була незадоволена, але чомусь поставила четвірку.

У коридорі на підвіконні сидів Костя. Мабуть, чекав, поки звільниться Женя.

– Я на столі залишила залікову, – сказала Саша. – Забереш потім, добре?

– Добре, – відгукнувся він. І, понизивши голос, раптом запитав: – Коли ти їдеш?

– Не знаю, – сказала Саша. – Я ще квитків не брала. У мене зараз мама в пологовому будинку, невідомо, коли її випишуть, і я…

Костя дивився кудись за Сашине плече. Вона обернулася. За десять кроків од них, коло сходів, стояв Лелеченко – попелясте волосся його, цього разу пригладжене, обрамляло сіре лице й торкалося коміра.

– Добрий день, Миколо Валерійовичу, – сказав Костя.

– Добрий день, Костику… Сашо, ви вже відповідали?

– Так, – сказала Саша.

– Тоді ходімо, є розмова, – горбань поманив її довгим пальцем, і вона пішла, мов прив’язана.

* * *

Вона чекала, що він поведе її в кабінет. Але замість цього Лелеченко взяв пальто й капелюха, велів одягтися Саші, і вони разом вийшли надвір. Був ясний день. Над Торпою високим шатром стояло блакитне небо.

– Ви ж іще не обідали?

– Н-ні…

– От і добре. Поздоровляю вас, Сашо, з успішним закінченням сесії… Нам зараз ліворуч. Туди, де вивіска. Там, на другому поверсі, чудовий ресторан.

– У мене народився брат, – сказала вона несподівано для себе.

– Тим більше є привід для свята.

Ресторани, столи під оксамитовими скатерками, швейцари та гардеробники завжди бентежили Сашу. Їх з горбанем провели в окремий закапелок, і Саша одразу ж забилася під вікно – звідти було видно вулицю, голубів на карнизі й клаптик неба.

– Ось меню, Сашо. Що ви будете їсти?

– Це, – Саша навмання тицьнула пальцем. – І оце. І гриби.

Принесли закуски.

– Як ви себе почуваєте?

– Більш-менш… нічого. Я хотіла запитати… як там третій курс? Вони… у них усе нормально, вони здали… всі?

Лелеченко похитав головою:

– Ще не було підсумкового засідання екзаменаційної комісії. Нічого не можу сказати.

– Хоч би приблизно?

– Після канікул, Сашо, ви приїдете й усе дізнаєтеся. Іспит пройшов нервово, нерівно, от що я вам скажу. Але вони молодці… майже всі. х тепер чекає нове життя, нові завдання… нові успіхи… Це на диво цікаво, Сашо. Це набагато цікавіше, ніж у вас тепер. Ви побачите – після перевідного іспиту навчання тільки починається… Ну та нехай. У вас уже канікули, вам треба розвіятися і відпочити. Ніяких книжок зі спеціальності, ніяких занять… Ніяких емоційних потрясінь… І от іще що, Сашо. На вашому місці я б нікуди не їздив.

Саша поперхнулася скибочкою помідора.

– Я не можу! У мене ж брат народився… Маму днями випишуть, їй потрібна допомога… І крім того – вона ж мене чекає!

– Розумію. Але – Сашо… Пригадуєте, що було на минулих канікулах, узимку?

– Я себе контролюю, – гаряче сказала Саша. – Набагато краще. І потім – то ж був нещасний випадок. Уперше в моєму житті когось били… грабували… у мене на очах. Ні раніше цього не було, ні потім, сподіваюся, не буде. Я за себе відповідаю!

– Ні, Сашуню, – Лелеченко похитав головою, – це я за вас відповідаю. Тепер ви подорослішали, і проблеми можуть бути інші… Що це у вас з нігтями?

Саша швидко сховала руки під стіл. Коли вона нервувалася, нігті темніли й починали рости з немислимою швидкістю. Дорісши на іспиті міліметрів три, тепер вони знов стали подовжуватися – тверді, блискучі, схожі на хітинові спини коричневих жуків.

Горбань потер гостре підборіддя:

– Сашо, я ж вам не наказую. Не можу наказувати, якщо чесно. Канікули – ваше право, сесію ви здали… Але подумайте, що скажуть ваші близькі, якщо ви на їхніх очах упадете в метаморфозу.

Саша мовчала.

– Самоконтроль… звичайно, ви чимало навчилися. Але уявіть: нерви, екстремальна ситуація, маленька дитина… Я боюся за вас. Ви занадто цінні, щоб… поводитися легковажно.

– Миколо Валерійовичу…

– Так?

– Я вже не людина?

– А чому це для вас так важливо?

Саша підняла очі. Лелеченко сидів за столом навпроти, спокійний, доброзичливий. Попелясте волосся двома паралельними лініями обрамляло бліде трикутне обличчя.

– Чому для вас так важливо бути саме людиною, Сашо? Чи не тому, що нічого іншого ви просто не знаєте?

– Я звикла, – Саша знітилася.

– От-от. Сила звички у вас – надзвичайна, через це нам так важко дався ваш прорив… Але тепер справа піде веселіше… Ого, ось і парна телятина.

Перед Сашею з’явилася на столі величезна, мов поле, тарілка. Здіймалася пара над озерцями білого соусу, над густими кроповими заростями.

– Я не можу не поїхати, – Саша судомно ковтнула слину. – Вони не зрозуміють… Особливо мама. Я ж її півроку не бачила. І то, на літніх канікулах – я ж була не зовсім… Сама не своя, коротко кажучи. Я скучила! Хоч би на кілька днів!

– На кілька днів… – Лелеченкові плечі опустилися. – Ех, Сашо, а я так надіявся вас умовити!

Тепер він видався розчавленим і пригніченим. Саша зніяковіла.

– Я… Я там потрібна, розумієте?

– Розумію… Діло ваше, Сашуню. Але я вам цього не радив.

* * *

Вона виїхала не одразу. Побарилася ще кілька днів, але не тому, що в касі, як завжди, не було квитків. І не тому, що мама й досі була в пологовому будинку, а Валентин узяв відпустку. Саші важливо було переконатися: вона, хоч би зовні, схожа на людину. Без пір’я й корости. Без зайвих суглобів. Вона прекрасно розуміла Лелеченкову правоту: мамі, яка щойно пережила пологи, не потрібна дочка, вкрита лускою.

Вона вийшла з гуртожитку, коли тільки почало смеркати. Побрела з валізою по Сакко і Ванцетті й на автобусній зупинці побачила Єгора.

Спіткнулася й сповільнила крок.

Єгор дивився вбік. Ніби її не бачив. А може, справді не бачив; поряд на втоптаному снігу стояла велика спортивна сумка.

Саша зупинилася трохи осторонь. Вона сама не знала, чого їй сильніше хочеться – щоб Єгор її помітив, чи щоб тут не було ніякого Єгора.

Підійшов автобус. Єгор з сумкою зайшов через передні двері, Саша з валізою – через задні. Пройшлася кондукторка, перевіряючи квитки, клацаючи компостером. Автобус рушив.

Саша дивилась у вікно. Спереду, серед чужих шапок, лисин, каптурів світліла коротко стрижена Єгорова потилиця.

Він так і не озирнувся за всю дорогу.

Автобус прийшов на станцію. Саші пощастило: вона майже зразу купила дуже гарний квиток, нижнє місце в середині вагона. Відкритий був станційний буфет, Саша взяла два пиріжки й теплий чай у пластиковому стаканчику. Сіла в залі чекання й крізь вікно побачила, що Єгор, як і раніше не озираючись, сідає в електричку.

Вона змусила себе доїсти пиріжки. Потім пішла в станційну вбиральню, мокру, смердючу, засукала рукав і віддерла з ліктя наклейку-пичку – добряче вже поморщену, зелену, як трава.

І втопила в унітазі.

* * *

Уночі в поїзді Саші стало погано. Морозило, нудило; хапаючись на ходу за поручні, вона пробралася в туалет, замкнулася, і тут, у крихітній смердючій кімнатці серед брязкоту й гуркоту, у неї прорізалися крила.

Було холодно. Зі стічної діри тягло морозом. Саша бачила себе одночасно в дзеркалі – і в темному вікні. Бачила, як китайська спортивна курточка, бірюзова з білими смужками, напружується на спині, здувається, пульсуючи, наче в Саші між лопаток метається під курткою жива істота. Їй майже не боліло, і нудота минулася, але що робити далі, вона явно не знала.

Вона зняла куртку. Стягла футболку. На вкритій гусячою шкірою спині судомно посмикувалося двоє рожевих, ледь укритих пухом крилець. Поїзд мчав, як мчать у чистому полі нічні поїзди. Під тонкою залізною підлогою гриміли колеса – зовсім поряд. Саша стояла, гола до пояса, повільно замерзаючи, дивлячись, як крила потроху заспокоюються, перестають трястися, притискаються до спини, ніби обираючи найзручніше положення.

У двері постукали. Потім постукали ще, рішучіше, і голос провідника запитав голосно:

– Агов, ви там не вмерли? Санітарна зона, я замикаю туалет!

– Замикайте, – сказала Саша.

– Що?!

– Стривайте, – вона захекалася. – Я зараз вийду.

Вона квапливо одяглася. Кілька маленьких пір’їнок, строкатих, ніжних, розлетілися по туалету. Одне опустилося на раковину. Саша, не думаючи, змила його водою.

Вийшла, згорбившись, у напівтемряву коридора. Провідник подивився співчутливо:

– Схопило? Живіт?

– Так, – сказала Саша й пішла до свого місця – дуже зручного, нижнього, не бічного, у середині вагона. Насамперед вийняла з косметички ножиці й позрізала нігті – нишком, щоб ніхто не побачив. Обрізки запхнула під килимок; поїзд підкотив до нічного перону й став, хтось пройшов по коридору, протяг валізи, хтось закрутився на верхній полиці. Уздовж вагонів брів робітник, постукуючи залізом об залізо, ніби граючи на величезному металофоні.

Саша знайшла в сумці плеєр. Поставила «реабілітаційний» диск. І пірнула в абсолютну, умиротворену тишу.

* * *

На вокзалі її зустрів Валентин – змарнілий і веселий. При ньому був мобільний телефон, Валентин продемонстрував його Саші з гордістю:

– Тепер на зв’язку щомиті! Усе-таки Оля одна вдома з дитиною, мало що може знадобитися… А ти чого так горбишся? Не сутулься, випрям спину!

– Я втомилася, – сказала Саша невлад. – Важка сесія… І в поїзді було душно.

– Душно – не смертельно… Я от їздив у листопаді у відрядження… Такий стояв холод…

Валентин говорив і говорив, тягнучи Сашину валізу до метро. Саша вже встигла відвикнути від такої кількості людей; на ескалаторі в неї закрутилася голова. На щастя, вона швидко встигла себе опанувати, і Валентин нічого не помітив.

Крила ніде не ділися.

Це нічого не означає, казала собі Саша. І раніше бувало, що Лелеченків «реабілітаційний» диск допомагав не зразу. Пригадувала, що якось уздовж хребта в неї були виросли шипи, не дуже гострі, не дуже довгі, кістяні. І стирчали до вечора, а потім самі втяглися. Напевно, і тепер буде те саме… Одне тільки погано: серед маси нормальних людей, що переповнювали ранкове метро, Саша з пітними крильми, прилиплими до спини, почувалася жахливо.

У передпокої їх зустрів відчайдушний плач немовляти. У дверях кімнати стояла мама в халаті, радісна й розгублена одночасно:

– Не спить… Другу годину вмовляю. Сашуню, нарешті! Дивися, це твій брат!

Саша витягла шию. На руках у мами звивався, надриваючись од крику, червонолиций немовлючок у білосніжному памперсі. Горлопанив, водячи по боках безглуздими блакитними оченятами.

«Побачення» тривало одну секунду: Валентин щось пробурмотів про протяги та мікроби, мама причинила двері кімнати, Валентин, стромивши ноги в капці, побіг мити руки, а Саша залишилася стояти в передпокої, притулившись спиною до вхідних дверей.

Крила свербіли й нили. Саша повела плечима, наче в неї затерпла спина, і, впершись носком правої ноги в п’яту лівої, почала знімати чоботи.

* * *

– Чого ти горбишся? Випрям спину!

Вони сиділи втрьох за кухонним столом. Дитина нарешті заснула; видно було, яка мама втомлена, а Валентин – забіганий. Саша не знімала товстої плетеної кофти, хоч на кухні було тепло, навіть жарко.

– Мене продуло в поїзді. Тягне… м’яз, мабуть.

– Треба розтерти маззю, – сказала мама. – Забула назву… ця, на бджолиній отруті… Валю, у нас є в аптечці?

– Не треба, – сказала Саша. – Само пройде.

– Щось ти мені не подобаєшся, – сказала мама. – У тебе немає температури?

І вона приклала долоню до Сашиного лоба давно знайомим, природним жестом:

– Наче немає… Ти вся змокла. Зніми кофту, навіщо ти кутаєшся?

Крила, прилиплі до спини, сіпнулися. Мама, відчувши негарне, простягла руку до її плеча – але в цю мить Сашин брат заверещав, як недорізаний, і мама, схопившись, швидко пішла в кімнату.

– Перший місяць найважчий, тепер буде легше, – промимрив Валентин. – До речі, вчись міняти памперси – скоро пригодиться!

Він усміхнувся, приязно, щиро, – але Саша не відповіла на його усмішку.

* * *

Візерунок на запітнілій кахельній стінці пам’ятався їй до дрібних деталей, вона знала його змалку – відколи ці кахлі поклав похмурий вусатий майстер. Зроблено було добротно, ось уже вісім років кахлі трималися, тішачи око, і Саша, опинившись у світі звичних речей, на секунду розгубилася.

Вона стояла у своїй рідній ванні, поливаючи себе з душу – вона, Саша Самовій, повернулася додому. Ця ванна пам’ятала всі її дні; тут вона сонно чистила зуби, збираючись до школи. Тут вона плакала через випадкову трійку. Тут вона, пам’ятається, мріяла, щоб Ваня Білокінь їй подзвонив…

Вона заплющила очі й спрямувала струмінь прямо собі на маківку. Згадався Білокінь, згадалася їхня єдина пробіжка – разом – по парку, о п’ятій ранку. Усе могло бути інакше… Якби тоді, рік тому, вона не кинулася на допомогу невідомому перехожому… І не покалічила ненароком трьох здоровенних дядьків…

І якби Білокінь не втік, як заєць, побачивши цю сутичку.

Та чи можна його осуджувати? Хто б з хлопців залишився? Хто продовжив би з нею дружбу чи хоч зажадав би пояснень?

Тепла вода струмками бігла по обличчю. Дрібні пір’їнки, чорні й сірі, неслися у водостік. Їх було небагато, але Саша все одно боялася, що заб’ється каналізація. Пробувала їх ловити, але вони вислизали й усе одно втягувалися вниз, у злив, і Саша відчужено думала, що треба купити «Крота» й про всякий випадок почистити труби…

Вона не знала, як мити крила. Пір’я на них було трошечки, ніжна рожева шкіра збиралася складочками. Вони були цілком ні до чого. Не годилися, щоб літати. Біла пара огорнула ванну, запотіло дзеркало; Сашу турбувала й мучила не так сама наявність крил, як оцей парадокс: її ванна, її дім. Вона – звичайна. І – все, що було, і що її чекає. Перевідний екзамен на ту зиму…

Мама стукнула у двері:

– Сашуню, ти там довго? Малий укакався, мені треба його помити!

– Зараз, – сказала Саша.

Крила було боляче й незручно витирати рушником. У принципі, їх годилося просушити феном чи просто розправити коло батареї; але в Саші більше не було окремої власної кімнати. Не було місця, де можна було б висушити без перешкод тремтячі мокрі крила. Вона намагалася собі уявити, що буде, якщо мама чи Валентин застануть її за цим заняттям… І не могла.

– Сашо, ну скоріше!

– Іду.

Вона надягла халат і накинула зверху рушник. Вийшла згорбившись. У кімнаті плакала дитина. Мама всміхалася:

– Ходімо, навчу тебе його мити. У тебе нігті… Що це за нігті?!

Саша стромила долоні під пахви.

– Це що, накладні? – з жахом запитала мама. – Слухай, це ж цілковитий несмак… чому чорні?

– Я змию, – сказала Саша. – Це… так.

* * *

На другий ранок крила залишилися на місці й, здається, трохи підросли. Саша зусиллям волі придушила паніку.

Мама почувалася не дуже добре. Саша викликалася погуляти з візочком. Був теплий, майже весняний день, світило сонце, а маляті вже було десять днів віку. Півгодини, сказав Валентин. Більше не можна.

Гілки мокрих тополь блищали на сонці і з них падали краплі. Саша йшла, штовхаючи перед собою візок, дивуючись незвичному відчуттю. Брат потопав серед ковдр і матрациків, тільки маленький ніс визирав назовні – рожевий ніс дитини, що спокійно спить. І весь цей день був дивно спокійний. Тихий двір. Застиглі без вітру дерева. Сонце.

Трохи не доїхавши до місця, де торік сталося побоїще, Саша розвернула візочок. Зрозуміло, ніяких слідів не лишилося – і сніг лежав інший, чистий, хоч і підталий. Саша вийняла плеєр, наділа навушники й поринула в тишу.

Напружене мовчання, ніби в очікуванні вироку. Воно може тривати годинами, але Саша вже знала: в її силах змінити запис на диску. Мовчання стане інше. Спостерігач впливає на спостережуваний процес – так колись казав Кравець.

Щоб керувати цією силою, потрібно впустити її в себе. Зробити частиною себе, присвоїти. І тільки тоді – від її імені – плести візерунок Мовчання.

Тиша перед бурею. Тиша на цвинтарі. Тиша, коли немає слів. Беззвучність космосу. Нескінченне оповідання, і той, хто слухає – водночас і оповідач, і дійова особа, і вухо, і повітря, і слуховий нерв…

Тисячі людей одночасно затамували подих. Щось станеться; Саша повільно йшла вздовж шеренги вологих кущів, повз тополі й берези, повз стару вербу, повз горобину із залишками ягід на гілках. А праворуч од Саші йшла по снігу її тінь, тримаючись за тінь коляски, її проекція на світ злежалих водяних кристалів, довга, синювата, бо включала в себе колір неба.

Предмет і його проекція поєднані обопільним зв’язком. Так колись сказав Кравець. Він говорив – «накидав», за його власним висловом, – слова та фрази, часом позбавлені сенсу, часом банальні до незмоги чи просто незрозумілі, Саша слухала – і забувала…

А тепер, на частку секунди, вона відчула одночасно – включила в себе, зробила своєю частиною, – усі свої проекції.

Її сусідка по парті досі пам’ятала слова, сказані зопалу колись у травні, наприкінці сьомого класу.

Дерево, яке вона посадила чотири роки тому, підросло.

У застиглому бетоні коло новобудови залишився відбиток її підошви.

Вона відбивалася в мамі, у Валентині, ще в сотні людей; вона відбивалася – несподівано яскраво – у Кості. Вона була нічним кошмаром Івана Білоконя. Вона відбивалася в долі далекої чужої людини – свого батька, який жив на іншому краю міста.

І вона сама була відбиттям. Це усвідомлення змусило Сашу розпастися на дрібні частки, а потім зібратися заново; коли вона розплющила очі, прямо перед нею стояв Валентин у розстебнутому пальті, здивований і злий.

Саша зняла навушники.

– Сорок хвилин минуло! Я що, повинен за тобою бігати? Його ж годувати пора!

Дитина, як і раніше, спала, виставивши з купи ковдр рожевого носика. Валентин забрав у Саші візок і повіз до під’їзду – квапливо, аж бризки летіли з-під коліс.

– Тільки про себе думають, аби плеєр послухати, – сказала бабуся на лаві.

Саша постояла, гріючи подихом замерзлі руки. Потім зітхнула, розправила плечі – і раптом зрозуміла, що крил на спині більше нема.

* * *

Щодня вона ходила в магазин зі списком продуктів. Прасувала пелюшки. Допомагала мамі готувати молочну суміш; брат був на штучному харчуванні, мама дуже журилася з цього приводу, Саша не розуміла, чого тут переживати. Ну нема молока, то й не треба. Стільки мороки з цими пляшечками-сосками, зате годувати дитину може хто завгодно. Валентин, наприклад. Чи навіть вона, Саша.

Брат не викликав у неї ніяких почуттів. Ні розчулення, ні роздратування. Вона навчилася не прокидатися вночі від плачу: мама й Валентин чергували по черзі, а вставати до дитини доводилося кожні три-чотири години. Це був світ, що обертався навколо одного світила, цілком підлеглий дитині. Мама, ще не здорова, ослабла, могла думати тільки про сина. Валентин з головою поринув у домашнє господарство, позбавляв себе сну й відпочинку заради купань, прибирань та прання; сусідки вважали, що про такого чоловіка будь-яка жінка може тільки мріяти.

Саша була, мов астероїд на тимчасовій орбіті. Вона, як і раніше, гуляла з візочком, ловлячи на собі зацікавлені погляди перехожих жінок, бабусь, рідко – чоловіків. Вона кип’ятила пляшечки, готувала й прибирала, іноді міняла памперси. Раз чи два брат їй усміхнувся; це була безглузда, хоч і дуже мила, майже людська усмішка.

Якось, ясного сонячного дня, Саша ризикнула прикотити візочок у знайомий парк. І там, походжаючи по колу, по вичищених і посипаних сіллю алеях, подумала – вперше з часу іспитів – про Фарита Кострицького. І про те, що могло б статися, якби вона, Саша, не здала залік зі спеціальності.

Брат спав під пуховою ковдрою, укритий, закутаний, наче крихітне зернятко в товстій шкаралупі. Його могло б не бути. Усе живе дуже тендітне й крихке. «З вами зовсім-зовсім не можна домовитися?» – запитала Саша на березі річки, по якій пливло осіннє листя. І він відповів: «Сашо, у світі повнісінько сутностей, з якими не можна домовитися. Але люди якось живуть, правильно?»

Але як же крихко вони живуть!

Під сонцем підтавав сніг. Наближалася весна. По парку ходили бабусі з онуками, матусі з візочками. На місці ковзанки залишився зношений, подряпаний крижаний п’ятачок, і троє хлопчаків грали на ньому в хокей – на ковзанах з них був тільки один, і він весь час програвав.

Брат завовтузився. Саша злякано гойднула візок: пора було розвертатися додому. Якось маленький Валько був заплакав під час прогулянки, і репетував не перестаючи всю дорогу назад – тоді Саша бігла з дикими очима, розполохуючи перехожих, проклинаючи себе за те, що пішла від дому так далеко…

Валько цмокнув губами й затих. Саша перевела дух, розвернула коляску й майже одразу зіштовхнулася з Іваном Білоконем.

Вдавати, що вони одне одного не впізнали чи не помітили, було пізно. Першою отямилася Саша:

– Привіт, – і недбало погойдала візок.

– Привіт, – промимрив Білокінь. – Твій?

– Ага, – відповіла Саша перш, ніж устигла подумати.

– Поздоровляю… Хлопчик?

– Ну, так, – Саша безтурботно всміхнулася. – А в тебе як справи?

– Добре, – Іван облизав губи, чого на морозі робити не слід. – Чудово.

– Ну, бувай, – байдуже сказала Саша. – А то його годувати пора.

– Бувай.

Саша покрокувала до виходу з парку. Не озираючись.

* * *

Уночі напередодні від’їзду до Торпи вона не спала зовсім. Лежала в темряві й слухала годинник, що цокав на всю квартиру. Прокинулася дитина, заплакала, затихла. Заплакала знову. Саша слухала, як у сусідній кімнаті мама бурмоче колискову. Вона раптом упізнала пісню, точніше, наспівний речитатив: це був шматочок її власного дитинства. Короткий уривок інформації. Слово, віднесене протягом.

Дитина заснула. Мама, судячи з усього, вимкнулася миттю; покрутився Валентин, і знову стало тихо. Цокав годинник.

Саша встала. Спіткнулася об наполовину зібрану валізу. Штори були запнуті не до кінця, крізь щілини пробивалося світло вуличних ліхтарів. Проїхала машина, мазнула фарами по стелі.

Босоніж, по крижаній підлозі, Саша пройшла в сусідню кімнату.

Тут було тісно. Дитяче ліжечко стояло впритул до великого ліжка, так, щоб мама могла, простягши руку, торкнутися малюка. Зараз вона спала, підклавши долоню під щоку, майже уткнувшись лицем у прути ліжечка.

Намагаючись не дивитися на сплячого поруч Валентина, Саша підійшла ближче й зупинилася над ліжечком. Промінь світла з вулиці перекреслював ковдрочку косою рисою. Дитина лежала на спині, закинувши на подушку стислі кулачки, зліпивши вії, напів-роззявивши крихітного ротика.

Малий теж був словом. Відзвуком. Матеріальним втіленням чийогось короткого прохання. Саша не усвідомлювала, звідки в ній узялося таке знання; вона зробила ще крок і взяла дитину на руки.

Мотнулася голівка; Саша встигла її притримати. Хлопчик був не до кінця оформленою волею, рухливим згустком інформації; він був частиною Саші. Частиною її світу. Він був її.

Два слова злилися в один звук.

Малий розплющив сонні блакитні очі. Здавалося, він зараз закричить. Цокав годинник. Неспокійно дихала мама, змучена постійним недосиплянням.

Саша дивилася на себе. І знову дивилася на себе; це було схоже на два дзеркала, встановлені одне проти одного. Малюк, що став частиною її особистості, мовчав. Його очі повільно темніли. Погляд був майже осмислений.

Саша насилу стримала крик.

Так само мовчки, притискаючи малюка до грудей, вона вийшла на кухню. Ще не розуміючи, що сталося, але вже мокра з голови до ніг од холодного поту. Поклала Валечку на стіл; зігнулася, притискаючи руку до рота. Її вирвало золотими монетами – вперше за багато місяців. Монети дзенькали, розкочуючись по підлозі, і кожний звук, кожний незначний шерех міг розбудити чуйно сплячу маму.

Хлопчик на столі лежав нерухомо. Кулачки стискалися й розтискалися. Очі, що зробилися тепер карими, дивилися напружено. Невідривно. Сенс – сума сенсів, – що складали цю людську істоту, розчинялися в Саші стрімко, як мило у воді. Колискова зв’язувала їх, наче спільна шкіра.

Саша заметалася, намагаючись розірвати цей зв’язок. Намагаючись знову виділити дитину в особливий «пакет інформації». У якусь мить їй здалося, що ось, вона розуміє й контролює все: двоє їхніх тіл, як відбиття двох схожих сенсів, двоє промовлених слів, одне з яких – наказ, веління, згусток волі…

І цей згусток остаточно вирвався з-під контролю. І втяг у себе безвольність дитини, як велика краплина ртуті поглинає дрібну.

Валечка на столі втомлено розслабився. Заплющив очі. У ту ж секунду в кімнаті скрипнули пружини ліжка – крутилася мама. Зараз вона звично простягне руку крізь поперечини ліжка, намацає замість сплячого сина холодне простирадло…

Не зводячи очей з малюка, Саша відійшла до дверей. Зачинила; замкнула. На щастя, двері кухні були зсередини обладнані засувкою – на випадок протягів.

Тремтячими руками зняла слухавку. Набрала номер мобільного телефону; цей номер був у її пам’яті таким екстреним, таким аварійним, що згадувався тільки в крайніх випадках – ніби написаний червоними цифрами на бетонній стіні.

На годиннику було пів на четверту ранку.

«Абонент перебуває поза зоною досяжності».

Не може бути! Саша, закусивши губу, набрала номер ще раз. Відповідай! Будь ласка!

Гудки.

– Алло, – сказав тихий голос. Не сонний. Не схоже, щоб цю людину розбудили серед глупої ночі.

– Фарите, – промимрила Саша, вперше називаючи його на ім’я. – Я щось зробила… я щось таке… будь ласка, допоможіть мені зв’язатися з Миколою Валерійовичем!

– Що ти зробила?

– Я не розумію. З дитиною… Будь ласка, допоможіть мені!

– Стривай, – сказав Кострицький. Пішла довга пауза; Саша почула кроки в коридорі й невпевнений мамин голос:

– Сашо? Це ти взяла малого?

– Так, – сказала Саша, дивлячись на дитину, що мляво лежала впоперек стола. – Спи. Не хвилюйся. Я його заколисую.

Смикнулися двері.

– Сашо, ти замкнулася? Відчини!

– Спи, – повторила Саша, притискаючи слухавку до вуха. – Не хвилюйся. Я за ним стежу.

– Що за дурниці! Відчини двері! Навіщо ти замкнулася?!

– Я зараз. Ти спи.

– Олександро!

Мама остаточно прокинулася. Тепер у її голосі був гнів – і страх. Щось діялося, щось відбувалося, скоїлося лихо, вона це відчувала – але не могла розпізнати природу небезпеки.

– Сашо, – дуже сухо сказав Кострицький у слухавці. – Перевір, чи жива дитина.

– Що? – пролепетала Саша.

– Перевір пульс.

– Відчини негайно! – мама вдарила у двері кулаком. – Валентине! Валентине!!

Саша схопила дитину за ручку. Вона була така крихітна, на ній неможливо було намацати пульс; уже впевнена, що дитина мертва, Саша згадала раптом уроки ДеДе («Міряємо пульс за шість секунд, множимо на десять») і притулила пальці до тонкої дитячої шийки.

Шийка була тепла. Пульс знайшовся.

– Живий, – прошелестіла Саша в трубку.

– Відчини двері! – ревів тепер уже Валентин, погрожуючи знести двері з петель.

– Зараз! – крикнула Саша, у голосі її були сльози. – Чого ви репетуєте? Чого ви кричите? Я зараз відкрию!

– Поклади слухавку, – сказав Кострицький. – Зараз передзвонить Лелеченко.

Саша натисла «відбій».

У двері на секунду перестали ломитися. Мама плакала, Валентин її утішав:

– Ну що за істерика… що сталося, я не можу зрозуміти… Зараз усе буде… зараз… Олександро, відчини негайно. Я лічу до трьох. Раз…

Задзвонив телефон.

– Алло!

– Слухайте, – без довгих передмов сказав Лелеченко. – І працюйте, добре працюйте, уважно, у вас три хвилини на зворотний перехід! Почали!

І все затопила тиша.

* * *

Перша не витримала засувка – розхиталися маленькі шурупи, скоба відлетіла, і мама з Валентином увірвалися на кухню.

На той час сусіди, розбуджені шумом, уже стукали в батареї і в стіни. Якийсь розумник викликав міліцію. Жовта машина з синьою смужкою зупинилась коло будинку через годину після початку інциденту.

Саша сиділа перед столом, на якому спав малюк. Спокійно спав, посопуючи, майже торкаючись личка стиснутими кулачками. Саша була вся вкрита потом, бліда, скуйовджена, з затиснутою в руці слухавкою.

У слухавці пищали короткі гудки – відбій.

Решта ночі пройшла в розбірках. Мама пила валер’янку, корвалол, валідол. Валентин зопалу відважив Саші ляпаса – а потім йому стало неприємно про це згадувати. Малюка віднесли в ліжечко, і там він проспав до сьомої ранку; у Саші здригнулося серце, коли вона почула його невпевнене пхикання. Мама погодувала Валю, він попоїв, у доброму настрої всміхнувся й знову замружив блакитні очка; мама трохи заспокоїлася. Трохи.

– Ти. Можеш. Нам. Пояснити. Навіщо. Ти. Це. Зробила?

– Я нічого не робила, – збрехала Саша й відвела очі. – Я подумала… остання ніч… невідомо, коли наступного разу його побачу…

– Як це – невідомо?!

– Я просто взяла його на руки, – вперто повторила Саша. – Просто хотіла… З ним посидіти… Навіщо ви ломилися, я що, убивця?!

Мама перезирнулася з Валентином.

– Ти поводилася дивно, – уривчасто сказав чоловік. – Навіщо ти замкнула двері? З ким ти говорила по телефону? О пів на четверту ранку?!

– Помилилися номером, – Саша втомилася. Їй було вже все одно, хотілося тільки вирватися, втекти від розпитувань, лягти на полицю в поїзді й проспати до самої Торпи.

Попрощалися дуже холодно. Саша взяла валізу за ручку, сама викотила її на вулицю й покрокувала – одна – до метро.

* * *

Мабуть, це було схоже на пологи; тієї ночі вона вперше усвідомила себе, як суму інформації. Вона знайшла в собі чуже, і вона вивергла його з себе – з кров’ю, мало не вивернувшись навиворіт.

Вона до останнього не знала, чи відновиться дитина як колишня особистість у колишньому тілі. Мама нічого нового в зовнішності й поведінці Валентинчика не помітила – принаймні в перші хвилини. А що буде потім, Саша не знала.

Вона прибула на вокзал за три години до відходу поїзда. Його ще не подавали. Саша знайшла вільне місце в залі чекання й сіла, поставивши перед собою валізу.

Їй було до сліз жаль маму. Вона здригалася від думки про те, що могло статися з маленьким Валічком. І вона знала, що мама їй не пробачить.

По величезному залу повільно переміщалися людські маси. Пливли, замкнені під кришки валіз, шкарпетки й сорочки, тюбики із зубною пастою, кімнатні капці, штани, светри, книжки, цукерки, іграшки. Усе це було матеріальне до останньої ниточки. І все це було тільки тінню чогось більшого, навислого над головою. Саші здавалося: якщо вона підніме очі до стелі, то побачить між собою і світлом перешкоду – щось величезне, що відкидає складну систему тіней.

Сьогодні вночі, слухаючи тишу в телефоні, вона зробила внутрішнє зусилля, порівняно з яким усі навчальні навантаження здалися дурницею. Вона знову переступила межу. Ще один крок у світ, про який вона нічого не знала. Куди її вели й штовхали силоміць. І звідки, схоже, уже не було дороги назад.

Нарешті подали потяг. Саша підійшла до провідниці найперша.

– Чекайте, дівчино, – провідниця, огрядна блондинка років тридцяти, заступила їй дорогу. – Мені треба, щоб перший пасажир був чоловік! На удачу!

Саша нічого не відповіла. Стояла біля вагона, дивлячись угору, на темне небо.

Казенним білим світлом горіли ліхтарі. Ні на шляхах, ні на перонах не залишилося снігу – забрали, затоптали. Здригалася земля: по сусідній колії йшов маневровий тепловоз. Кругловидий хлопець визирнув у вікно, всміхнувся й махнув Саші рукою.

Підійшов не поспішаючи дядечко з валізою. Пред’явив квитка, піднявся по ажурних чорних сходах у вагон.

– Тепер давайте, – сказала провідниця Саші.

У вагоні було душно. Саша знайшла своє місце, заштовхала валізу під полицю й, повісивши куртку на гачок, лягла.

Навіщо вона підійшла вночі до сплячої дитини?

Чому їй здалося, що вона й дитина – одне й те саме? Навіщо їй захотілося присвоїти його, злити з собою? Чому це так легко в неї вийшло?

І чому вона не послухалася Лелеченка, коли той сказав: «Не раджу»?!

Вагон потроху наповнювався людьми; деякі з них здавалися щільними, мов вирізані з дерева фігурки. Інші були хиткі, вицвілі, позбавлені значення. Саша заплющила очі, щоб про всякий випадок нікого не бачити.

Завтра чотирнадцяте лютого. Початок другого семестру. Кравець збере їх в аудиторії номер один, видасть нові підручники та збірники вправ. Лелеченко…

Саша сіла на полиці від думки про те, що їй скаже Лелеченко. Сьогодні вночі вони не привіталися й не попрощалися: за мить до того, як на кухню ввірвалися мама й Валентин, Саша встигла прошепотіти, що дитина отямилася, і Лелеченко просто вимкнув зв’язок. Вона прекрасно розуміла: горбань відреагував на її злочин миттєво й професійно, і якби не він – і не Фарит Кострицький, що блискуче спрацював диспетчером, – усе могло б обернутися по-іншому.

Як – Саша намагалася не думати.

Поїзд рушив.

Вона повернеться до Торпи. Прийме покарання від Лелеченка… Якщо той вважатиме за потрібне її карати… І знову зариється в книжки. У вправи. Згодом остаточно перестане бути людиною, і тоді їй, мабуть, стане все одно…

А чому вона повинна вертатися до Торпи?!

Їй аж дух перехопило. За ці роки вона так звикла до думки, що з Торпи вирватися неможливо, що їй доведеться вчитися до диплома, доведеться складати перевідний іспит на третьому курсі, і все її життя залежить од Кравця, од Лелеченка… залежить од Кострицького. Котрий ось уже два з половиною роки робить з нею, що хоче, і при цьому «не просить неможливого».

Але ж Саша змінилася!

Її сусіди по купе, подружня пара середніх років, лаштувалися на нічліг. Саша намацала в кишені куртки пригорщу монет; уночі, на кухні, вона встигла їх зібрати… можливо, не всі. Валентин ще питав, що це, Саша звично брехала про ігрові жетони… про мідний сплав… Мамі було не до того. Мама носилася по квартирі з Валечкою на руках, а Саша плазувала під столом, збираючи золоті монети з цифрою «нуль», з округлим знаком, який здається об’ємним, якщо придивитися. Нічого доброго в житті не принесли їй ці монети.

Поїзд їхав через засніжений ліс. Світло вікон падало на підталий ніздрюватий покрив, подекуди вже розірваний прогалинами. У вагоні пили і їли, курили в тамбурах, сміялися, спали. Смакували зустріч. Переживали розлуку. Грали в карти.

Провідниця принесла постіль. Саша абияк розгорнула матрац і лягла знову, тепер уже вкрившись простирадлом. Станція Торпа – о пів на п’яту ранку. Спішити нікуди.

* * *

О другій годині у вагоні всі спали.

Жевріло вугілля під казаном з водою.

На столику в купе провідниці лежали ключі. Провідниця необачно задрімала, залишивши двері купе напіввідчиненими.

Саша пройшла в тамбур. Прикрила за собою двері у вагон. За склом, смугастим од залізних поперечин, наввипередки мчали стовпи та сосни.

Вона відчинила двері й захлинулася од вітру. Тут, далеко від міста, не було відлиги – сипало рідким колючим снігом, у проривах хмар стояли зірки, непорушні й білі, наче заморожені.

Повернувшись навшпиньки, поклала ключі назад на столик. Зрештою, провідниця ж ні в чому не винна?

Постояла коло дверей вагона, відчуваючи, як б’є по обличчі вітер. Як горить шкіра й сльозяться очі. Нормальні, дуже людські відчуття.

Простягла вперед долоню. Золоті монети розсипалися й зникли.

Саша постояла ще, дихаючи щосили, роздуваючи легені. А потім розтисла вчеплені в поручень пальці й ступнула вперед. Чи їй здалося, що ступнула…

І вибухнула зсередини.

Поривом вітру куртку знесло, закинуло Саші на голову. Плетений светр розлетівся на ниточки, під ним тріснула майка. Праворуч і ліворуч від хребта, сантиметрів на два вище, ніж застібка бюстгальтера, відкрилися дві гарячі дюзи.

Саші здалося, що вона бачить поїзд збоку. Бачить його довгу спину з маленькими димариками, з яких де густіше, де рідше здіймався дим. Вона все це бачила, розуміючи, що навколо темрява; вона відчувала повітряні потоки. Стелилася, перетікала в просторі, а може, ковзала, як сковзає по землі тінь літака в польоті.

Тінь не знає перешкод. По воді, по землі, по снігу; тінь легко падає в провали й так само легко вибирається на поверхню. Хмари лежали двома ажурними шарами – один над одним. А ще вище білим перловим шаром лежали зірки. А під ними темнів ліс, повний життя. Поїзд, повільна змія, вирвався на відкритий простір, у поле, де темніли відталі прогалини. У глибокому рову стояла вода під ніжною кіркою льоду. Це була ще зимова земля, ще глибоко сонна, але вже вагітна весною.

Саші захотілося співати.

І ще – захотілося забрати це все собі. Це перлове небо. Цю холодну, беззахисну землю. Ці насінини глибоко під підталим снігом. Ці пагорби…

Вона розкинула руки. Кожне невидиме зернятко в мерзлій землі здалося їй тінню великого, нестерпно величезного слова «життя». Кожний корінь в очікуванні тепла. Кожна краплинка вологи. Життя, навколо якого обертається геть усе.

Яке єдине має сенс.

– Моє! – крикнула Саша.

Її крутонуло, мов тріску у вирі. Навалилася сіра імла, Саша перестала бачити поїзд, небо й ліс. Вона рвонулася вгору, проте марево згущалося. Тоді, обхопивши коліна руками, вона впала вниз, вирвалася на світло, побачила половину сонця, що піднімалося над гладеньким обрієм, і не впізнала цієї місцевості.

Тоді вона розсипалася на букви. На коротенькі прості думки. Минуло сто років, і ще сто років, і Саша склалася знову – у себе.

Вона лежала ниць на даху стрімкого поїзда.

На ній був светр, розідраний на лахміття, і бувалі в бувальцях чорні джинси.

* * *

– Вибачте, який це вагон?!

Маленький червоноокий чоловічок, що курив у тамбурі, сахнувся й трохи не впав. Знадвору, з відкритого вікна на нього дивилася, звісившись униз головою, дівчина.

– Який це…

– Згинь! – закричав чоловічок, і Саша зрозуміла, що він багато пив учора. А може, і позавчора теж.

Двері вагонів були закриті. Поручні вкрилися памороззю. Сашині долоні розпластувалися, прилипаючи до заліза, і тримали надійно – але потім їх було боляче віддирати. Її вагон був сьомий; двері, піддавшись, раптом відчинилися всередину, Саша секунду теліпалася над входом, наче портьєра, а потім провалилася в тепло – прямо на вологу затоптану підлогу.

У коридорі було душно. Світлий смугастий килим уздовж вагона здавався довгим, як злітна смуга. Пасажири спали.

Саша прокралася в туалет, подивилася на себе в дзеркало – і заплакала.

* * *

– Дівчино! Дівчино, Торпа через п’ятнадцять хвилин…

Саша тільки прикидалася, що спить.

Уночі вона розпотрошила свою валізу й нап’яла на себе все, що було. Усі светри й кофти. Осінню куртку. Шапку. Рукавички. Обмотала обличчя шарфом. Наділа темні окуляри.

Було темно, коли провідниця випустила її на перон у Торпі – стоянка одна хвилина.

Поїзд рушив. Саша сіла на валізу; вона не відчувала холоду. Усе її тіло було вкрите твердою кіркою, червонувато-коричневою, як поліроване дерево. Хітинові пластинки терлися одна об одну, хрускотіли, поскрипували при кожному русі.

На годиннику була за десять хвилин п’ята ранку, уздовж перону мела лютнева поземка, і до першого автобуса, що йде зі станції до міста Торпа, залишалося дві з чимось години.

Саша вийняла з сумки плеєр. Наділа навушники. Натисла на кнопку – і заплющила очі.

* * *

– Самовій, заняття почалося десять хвилин тому.

– Я знаю.

– Дуже погано, що ви знаєте – і дозволяєте собі спізнюватися. Я щойно повідомив групу, що перше контрольне заняття – завтра о сімнадцятій тридцять, за окремим розкладом. Сідайте, до завтрашнього дня ви підготуєте номери з першого по восьмий на сторінці п’ять. Кострицький, видайте їй підручники.

Волочачи ноги, Саша пройшла до свого місця.

Вона майже вирішила не ходити на спеціальність. Майже. В автобусі на неї дивилися, мов на прокажену, поруч ніхто не наважувався сісти. Цілу дорогу вона не знімала навушників, і до моменту, коли ключ крутнувся в замку двадцять першої кімнати, до неї повернувся людський вигляд.

Колготки довелося викинути – вони були порізані хітиновими пластинками. Джинси скрипіли в руках від противного пилу, схожого на коричневий крохмаль. Напівгола, в одному рушнику, Саша пройшла в душ, шокуючи по дорозі першокурсників. У душовій під дзеркалом знайшла чиєсь забуте мило й змилила об себе до тоненької пластинки. Так само в рушнику повернулася в кімнату й натягла останній цілий одяг – спортивний костюм.

Потім лягла в ліжко, подивилася на годинник і поклялася собі не йти сьогодні на спеціальність. Хай роблять, що хочуть.

За хвилину до початку пари не витримала. Згадала маму. Згадала Валентинчика – у ті хвилини, коли він їй усміхався. Встала, абияк розчесалась і, як була, в трикотажному спортивному костюмі, побрела в інститут.

– Отже, другий курс, група «А», слухайте мене уважно.

Пряме волосся Кравця за минулі місяці стало ще довше. Світлий «хвіст» дотягся до середини спини.

– Те, що ми називаємо вбудованою свідомістю, неабияк попрацювало на вас під час попередніх семестрів. Тепер од вас буде потрібне не просте виконання, але й глибоке розуміння доволі складних речей… Кострицький, мені довго вас чекати?

Костя стояв перед Сашиним столом з тонким стосом книжок у руках. Здавалося, він ніяк не міг вирішити, які з підручників віддати Саші, а які – лишити собі.

– Усе, що ви хочете сказати Самовій, ви скажете після заняття! Передайте їй текстовий модуль, збірник вправ і понятійний активатор, оцей, жовтий…

Саша, трохи повернувши голову, відзначила, що Женя Сокирко поправилась. Не дуже, але вже помітно. Їй не варто було вдягати сьогодні цю блузку – в обтяжку… А от Ліза, навпаки, схудла, на ній був строгий чорний светр і широкі штани, на грудях поблискував срібний кулон – стильно; Саша усвідомила раптом, що вона сидить на занятті в м’ятому спортивному костюмі, з ледь розчесаним волоссям, без косметики. І що таку її побачили всі, коли вона, спізнившись, переступила поріг.

– Сенси множинні. Вони можуть відчужуватися від волі, що їх породила, спаковуватися, розпаковуватися й перетворюватися, – Кравець пройшовся по аудиторії, високо задерши підборіддя. Постояв коло вікна за спинами сидячих. Попростував назад, обперся кулаками об викладацький стіл; світло зимового дня на секунду вибілило скельця його окулярів.

– Враховуючи, що на нинішньому етапі вашого розвитку ви здатні сприймати тільки звичним чином оформлену інформацію, ми почнемо з найпростішого. Перед кожним з вас лежить понятійний активатор. Розгорніть його на сторінці три.

По всій аудиторії шурхнув папір. Саша бездумно розгорнула книжку, тоненьку, в м’якій обкладинці. Ні імені автора чи укладача, ні вихідних даних; на білому просторі з внутрішньої сторони обкладинки був мистецьки намальований великий збуджений фалос.

– Що таке?

Саша не збиралася хихикати, мов дурненька. Губи самі розповзлися в усмішці. Малюнок був викликом – грубим і розпачливим, витівкою людини, «що запакувала» свій «сенс» у єдино доступну оболонку.

Кравець узяв книжку з її рук. Скептично гмикнув:

– Ну так, ну так… Аякже… Залишіться після заняття, Самовій.

– А я тут до чого?!

Не відповідаючи, Кравець відійшов до стола, кинув Сашин підручник у шухляду стола, вийняв таку саму жовту книжку, але вже новішу.

– Нате, Самовій… Отже, сторінка три. Перед вами схема, розгорнута в чотирьох вимірах, що становитиме для вас певні труднощі. Загалом активатор – це одна велика інтерактивна система, яка дає змогу виявити зв’язки між фрагментами інформації. До кінця семестру, якщо ви, звичайно, будете вчитися, а не корчити дурня, ця книжка здасться вам живою істотою, вічним двигуном, генератором і поглиначем великих сенсів… Тоді, можливо, вам не захочеться малювати на полях дебільні картинки. Увага: в горизонтальному ряду, рядок п’ятнадцять, глибина один, ви бачите умовні позначки. В діагональному стовпчику під номером «один» – поняття, для вашої зручності виражені словами. Розкрийте зошити. За п’ятнадцять хвилин ви повинні розпізнати закономірність і виписати якнайбільше словесних визначень для кожного значка… Час пішов.

* * *

Продзвенів дзвінок.

Саша сиділа, згорбившись над зошитом. У куточку на полях стояла дата – чотирнадцяте лютого. Нижче, акуратно вписуючись у клітинки, вився візерунок з квітів та листочків. І чомусь босих людських стоп. Ні значка, ні слова.

– На завтра параграфи один і два з текстового модуля. Понятійний активатор, схема на сторінці три. Усі вільні, крім Самовій.

Зачинилися двері за останнім студентом – Костею. Йдучи, він озирнувся через плече.

– Бачу, ви добре попрацювали, – ласкаво сказав Кравець, дивлячись через Сашине плече на її малюнки.

Саша навіть голови не підняла. Кравець неквапливо взяв стільця, поставив навпроти, сів верхи, опершись на спинку.

– Ви, мабуть, розумієте, що Микола Валерійович не був зобов’язаний визволяти вас з тієї ями, в яку ви через власну дурість влетіли?

– Я знала, що ви так скажете.

– Яка проникливість! Не зовсім розумію, звідки у вас саме тепер узявся бунтарський дух, коли, як на мою думку, ви повинні сидіти тихіше води, нижче трави… Про всяк випадок, знайте: за кожну змарновану навчальну хвилину ви відповісте тяжче, ніж на першому курсі. Ці квіточки, – він тицьнув пальцем у напрямку розкритого Сашиного зошита, – уже внесено на ваш рахунок. Завтра чекаю вас на індивідуальні зі звітом про відпрацьовані вправи – з першої по восьму, якщо ви забули.

– Я не забула, – Саша встала.

Кравець примружився:

– Якось ви забагато стали говорити.

– А ви мені рота не затикайте!

– З першої по десяту, – рівним голосом повідомив Кравець.

* * *

У вестибюлі, перед скляною будкою вахтерки, її чекав Костя. Закінчувалася перерва, по сходах і в холі снували першокурсники, юрбою стояла група «Б» перед входом у першу аудиторію. Третьокурсників не було, і, як завжди після зимової сесії, інститут здавався спорожнілим.

– Привіт, – сказав Костя.

– Привіт, – відгукнулася Саша.

– Захар зрізався.

– Що?!

– Перед початком пари Кравець сказав…

– Він відчував, – пробурмотіла Саша. – Він приходив до мене… попрощатися.

Костя смикнув борлаком:

– Чого це… чого саме він, ти не знаєш?

Саша стояла, опустивши руки. Треба було йти нагору, на третій поверх, переодягатися на фізкультуру, через п’ять хвилин дзвінок…

– Костя… Скажи Дімовичу, що я не прийду.

– Кравець штрафуватиме за пропуски фізкультури, він так сказав.

– Мені плювати.

– Сашо…

– Вибач, я піду.

* * *

– Алло.

– Привіт, – сказала Саша й кашлянула, щоб очистити голос. – Здрастуй, мамо.

– Привіт, – відгукнулася мама після крихітної паузи. У слухавці було чути, як плаче дитина.

– Як ви там? – квапливо запитала Саша. – Як… малий?

– Нормально, – сказала мама сухо. – Неспокійний. Кажуть, це газики.

– Ну, – сказала Саша й запнулася. – У мене теж усе добре.

– Вибач, – сказала мама. – Він плаче, не можу говорити.

І поклала слухавку.

* * *

Вона зайшла в чотирнадцяту аудиторію о п’ятнадцятій двадцять, згідно з розкладом. Лелеченко сидів за викладацьким столом, перед ним стосами громадилися книжки, товсті зошити, окремі аркуші формату А4. Він не підняв голови при Сашиній появі і не відповів на її привітання.

Вона причинила за собою двері та так і лишилися стояти на порозі.

Над вікном китицями нависали бурульки. Сонце просвічувало їх наскрізь, на вістрях набрякали краплі й зривалися, блискаючи, вниз, зникали з очей. Минула хвилина. Потім друга. Саша сперлася спиною на одвірок. У неї ослабли коліна.

Гостре Лелеченкове підборіддя майже торкалося широкого вузла на сіро-блакитній, з металевим блиском, краватці. Схиливши голову, він робив позначки в журналі – наче Саші тут узагалі не було. Можливо, він хотів, щоб вона попросила пробачення. Або карав її цим довгим мовчанням. Або й насправді так зневажав, що навіть не хотів помічати.

Саша дивилася на свої руки. Нігті подовжувалися з кожною секундою. Шкіра на щоках стягалася, з нею теж щось відбувалося. Судини пульсували, і кожен поштовх серця озивався сухим клацанням у вухах.

– Вам пощастило, що брат ваш ще дуже малий. Якби він був старший хоч на тиждень, повне відновлення виявилося б неможливим. Дитина залишилася б інвалідом без надії на корекцію.

Лелеченко говорив, не дивлячись на неї, так само вдивляючись у сторінку журналу.

– Візьміть наступний диск… Послідовно проробіть перший трек. Тільки перший.

Саша зробила кілька кроків – до стола. Простягла руку; її нігті, потворні, чорні, загиналися гачками. Вона затисла конвертик з диском між долонями й так, стисши долоні, відступила назад.

– Ви вільні.

Саша вийшла, не сказавши ні слова.

* * *

Усе-таки вона дуже любила вчитися. Ця майже протиприродна пристрасть урятувала її вночі, коли десять вправ Кравця обступили її, наче вбивці, і жодна не бажала здаватися без бою.

Спочатку вона вмовляла себе: ще один маленький крок, і відпочину. Ще одне уявне перетворення. Ще. Вектор, вектор, перетворення, от і простяглися ниточки, от і сполучилися два уявні потоки, от і майже готова вправа номер один…

Колись вона намагалася зрозуміти, що саме в організмі працює, виконуючи ці завдання. Мозок? Так, авжеж. Уява? На повну котушку. Інтуїція? Мабуть, так… Але це були частини великого механізму, причому не головні; коли механізм, розігрівшись, починав працювати на повну силу, Саші здавалося, що вся вона, Олександра Самовій, тільки його фрагмент. Заднє колесо.

Був тихий лютневий вечір. Довга кручена бурулька, звісившись з бляшаного козирка, зазирала у кватирку кімнати номер двадцять один. Десь грав магнітофон – гуркотіли барабани, і низький чуттєвий голос воркотав по-англійському; потім і магнітофон утомився, погасли на вулиці ліхтарі, погасли сусідні вікна, і засніжений газон перед гуртожитком потемнів. Саша здолала вправу номер п’ять і приступила до шостої.

Розуміти зв’язки. Складати з уламків – картину. Розбирати механізм на деталі, збирати з деталей новий механізм, раптом – випадково – виявляти нові можливості й, перестрибнувши на іншу орбіту, бачити навколо нескінченне поле діяльності. Саша захопилася; часом повертаючись, повторюючи по пам’яті вправи з першого семестру, потрапляючи в глухий кут, обходячи геть усе на світі манівцями і зненацька натикаючись на простий розв’язок – вона сиділа над книжкою до шостої години ранку.

Вправа десять. Усе.

Саша завмерла, відчуваючи себе – своє тіло – старою вежею на березі океану, важкою кам’яною будівлею, над якою промчали століття. Усередині гуляв вітер і струменів пісок. Налякана справжністю цього відчуття, Саша поворухнулась – і отямилася. Руки затерпли до непритомності. Дуже хотілося пити, і хотілося в туалет.

Вона випила півпляшки мінеральної води. Пройшлася по коридору в санвузол і назад. Вляглася в ліжко й намацала на тумбочці плеєр з навушниками.

Проявилися цифри на крихітному дисплеї. Перший трек…

«Дитина залишилась би інвалідом без надії на корекцію».

Ще раз перший трек. І ще. А потім другий. І третій.

«Дитина залишилась би інвалідом без надії на корекцію».

П’ятий, восьмий. Саша танула в тиші, ніби грудочка цукру. Розпадалася. Розтягувалася довгими тягучими ниточками від себе до мами. Щось шепотіла їй на вухо, і мама крутилась у важкому сні; спала дитина, поклавши кулачки на подушку. А Саша тяглася й тяглася, як телеграфні проводи, і відчувала, що зараз не витримає, порветься. Занадто далеко…

І занадто пізно.

Зробивши над собою зусилля, вона зірвала навушники. Плеєр беззвучно впав на підлогу. Ні стукоту, ні шереху. Відлетіла, розкриваючись, кругла кришка, диск, крутячись, уловив віддзеркалення вуличного ліхтаря й зупинився. Ні вітру, ні скрипу, ні звичної метушні сплячого гуртожитку; чуже мовчання тривало.

Вона закричала – і не почула себе.

Плутаючись у ковдрі, вона звалилася з ліжка, та навіть біль у забитих колінах не зміг перервати Мовчання. Вона схопилася на ноги, розуміючи, що от-от захлинеться в тиші, але в цю мить гримнув будильник.

Простий електронний пристрій грав невигадливу мелодію. І щойно цей звук прорвався в Сашину свідомість – тиша пропала. Чутно стало і вітер, і далеке радіо, і ляпання капців у коридорі, і чийсь незадоволений голос:

– Мишко, не знаєш, хто це так горлопанив?

* * *

На першій парі була фізкультура.

Здається, цієї ночі не спав ніхто; група «А» другого курсу сиділа й лежала на підвіконнях, на матах і просто на підлозі, ніхто не хотів дивитися іншому в збуджені змучені очі. Тільки Денис М’ясковський був неприродно веселий, бігав по залу, раз у раз підстрибував і повисав на баскетбольному кільці.

Ліза похмуро сиділа на лаві, дивлячись то на свою ногу в кросівці, то на обривок шнурка у себе в руці. ДеДе насилу змусив усіх вишикуватися й довго повчав, що фізкультура в другому семестрі другого курсу потрібна студентам, як повітря, бо навчальні перевантаження погано позначаться на здоров’ї, якщо його не зміцнювати.

– Дмитре Дмитровичу, я не можу стрибати, – сказала Саша. – У мене нога болить.

– У вас увесь час щось болить, Сашо. А курс, між іншим, не здав усі норми!

– Я здам.

– Ви всі мені обіцяєте. Коротка дистанція, стрибок у довжину, потрійний стрибок…

Він замовк, стурбовано дивлячись Саші в лице.

– Ну, Сашо… Що з вами?

– А що? – вона поторкала щоки. – Луска?

Здається, ДеДе образився.

* * *

Вона зачинила за собою двері аудиторії. Ледь чутно привіталася – не сподіваючись на відповідь. Завмерла, дивлячись у коричневу щілинисту підлогу.

– Ви працювали з першим треком?

Лелеченко сидів за викладацьким столом, фіранка навпроти була відслонена, і в потоці світла з вулиці Саша могла роздивитися тільки темний силует.

– Підійдіть ближче.

Саша підійшла. Лелеченко встав, обійшов стіл, зупинився перед нею – височенний, горбатий, з ледь чутним запахом хорошого одеколону. Спалах – різонув по очах сонячний зайчик, відбившись на металевій пластині браслета. У ту ж секунду Лелеченко видав короткий звук – чи то шипіння, чи то астматичний подих.

– Я сказав – який трек?

– Я вмикала перший. Я не винна, що…

– Я велів працювати з яким треком?!

– Воно само так вийшло! Я тут ні при чому!

Ляпас пролунав, як постріл стартового пістолета. Саша відлетіла і вдарилася спиною об стіл.

– Коли ви без дозволу відкрили сотий фрагмент – «воно само»? Коли ви вирішили поекспериментувати з дитиною – теж «воно само»? Ви надумали вчитися за власною програмою? Теж «воно само»?!

– Я не просила мене вчити! – Саша теж кричала. – Я не напрошувалася до вас в інститут! Це ви мене всього навчили! Ви винні! Ви…

Вивільнення енергії. Перехід з одного стану в інший. Прозріння було, як спалах – Саша відчула в собі силу втягти, зробити частиною себе і Лелеченка, і самого Кострицького, і весь інститут. Ба більше – вона відчула нагальну потребу зробити це прямо зараз.

І вона підірвала себе, як гранату, розтеклася рідиною, витяглася струмком і тонким туманом розпливлася по всій аудиторії. Частка секунди – і туман, згустившись, ринув на Лелеченка, вриваючись йому в ніздрі, заливаючи гортань, перехоплюючи чужий подих.

Мигнув аромат одеколону. Стало темно.

Ще мить. Сашу скрутило, як мокру ганчірку. Важкими краплями вона пролилася на дощану підлогу, розтеклася в широких щілинах, зібралася в калюжу. Нова секунда; Саша лежала, обм’якши, в наскрізь мокрому одязі, драглиста, наче медуза – без єдиного м’яза, без єдиної думки. Лютневе сонце, яскраве, як навесні, било у вікна світлої чотирнадцятої аудиторії.

– Добивайте.

Лелеченко пройшовся туди-сюди. Не стримавшись, усе-таки штурхнув дерев’яний стілець, і той гахнув, ударившись об стіну. Лелеченко щось пробурчав, пройшовся ще раз, зупинився.

– Самій не соромно таке говорити?

Вона підтягла коліна до живота й заплакала, мов побита дворняга.

– Сашо?

У голосі не було льоду. Тільки занепокоєння.

– Уставаймо. Таке правило: упав – піднімайся… Тихо. Все.

Чіпляючись за його білу холодну руку, вона сяк-так звелася й одразу присіла навпочіпки, обхопивши голову долонями.

Лелеченко опустився поруч і обняв її. Обережно погладив по голові.

– Ти ростеш. З небезпечною швидкістю. Ростеш як поняття. Твоя потенційна сила розриває тебе на шматки… А оскільки ти сама людина недоросла, то твої власні, ще людські конфлікти, додають проблемі гостроти… Це минеться. Треба потерпіти, Сашо, опанувати себе й не робити дурниць.

– Чому я це… навіщо?! – проридала Саша.

– Ти собою не володієш. Тобі хочеться кинутися в бійку – ти кидаєшся. Наче тобі три роки.

– Ні! Навіщо я це… з дитиною?! Я ж не можу жити… Я не можу!

– Он воно що…

Лелеченко м’яко обхопив її за мокрі плечі. Притягнув до себе. Саша не пручалася.

– Уставай… Не треба сидіти на підлозі. Ви на тому етапі, Сашуню, коли вам хочеться багато, багато зовнішньої інформації, причому не грубої, потокової, а організованої, тонко структурованої. Вам хочеться всього, що бачать очі. На щастя, бачать вони поки що не дуже багато… Дитинча, та ще й споріднене, носій схожих інформаційних ланцюжків – ласа здобич. Сашо, мені не можна було вас відпускати, але я не припускав, що ви вже така сильна. Ніколи, жодного разу я не бачив нічого подібного… Ви феноменальна студентка. І феноменальна дурепка. Не треба на мене ображатися.

– Мама мені не пробачить.

– Пробачить. Ви теж її дитина. Не треба перебільшувати. Малюк буде веселий і здоровий…

– А якщо він виросте ідіотом?!

– Ні. Не виросте. Дякуйте знаєте кому? Фаритові, він зреагував миттєво, і так вдало вишикувалися ймовірності… Дитину відновлено як автономну інформаційну систему. Як особистість. І годі себе мучити, Сашо. Учора, наприклад, ти могла нарватися на значно гірші неприємності… Устань, я хочу ще раз подивитися.

В очі вдарив сонячний зайчик – відблиск металевого браслета. Саша замружилася.

– Сашо, очі розплющуємо, дивимось на мене… Так. Я прошу пробачення, що вас ударив. Але вас треба бити більше. Я б вас відшмагав, якби міг. Учора ви практично завершили перехід з базового біологічного стану – у перехідний, нестабільний. У вас колосальна внутрішня рухливість. Нині ви випереджаєте програму на семестр, не менше. Стабілізація в нас – за планом – на четвертому курсі, перед літньою сесією. Якщо мені доведеться ще два з половиною роки терпіти ваші кунштюки, Олександро, то я не витримаю. Я піду на пенсію.

Він усміхнувся, наче хотів, щоб Саша оцінила жарт.

– Вам уже виповнилося дев’ятнадцять?

– Ні. У травні.

– У травні… Дитина. Ваш професійний розвиток страшенними темпами випереджає фізіологічні можливості. А штучно сповільнювати процес не можна… Так, Сашуню, ви лихо й подарунок в одному, як то кажуть, флаконі.

– Я складу іспит?

– Не смішіть мене. Складете блискуче. Якщо не занедбаєте навчання, звісно.

– А Захар Іванов, – Сашин голос затремтів, – не склав.

– Не склав, – Лелеченко перестав усміхатися. – Он що вас іще мучить… Не склав. Мені дуже жаль, Сашо, Захара. Це нещастя… Ви думаєте, навіщо ми з Олегом Борисовичем повторюємо вам, як прокляті: вчіться! Вчіться, готуйтеся до іспиту! Ви думаєте, ми жартуємо? Е-е-е…

Він погладив її по голові, як маленьку дівчинку.

– Учіться, Сашо. Наполегливість у вас є, не вистачає стриманості й дисципліни. Усе буде добре… А Фаритові ви все-таки подякуйте. Ви його всі ненавидите, а без нього ви, між іншим, і першого семестру не подужали б… Ну то що, мир?

Саша підняла очі. Лелеченко дивився на неї згори вниз, ледь усміхаючись.

– Д… дякую, – проговорила вона заїкаючись. – Ви допомогли… з дитиною… я б там і вмерла.

– Не треба вмирати… Зізнайтеся, Сашо, вам же цікаво вчитися?

– Так, – вона перевела дух. – Дуже.

* * *

У неї зовсім не лишилося пристойного одягу. У мокрому спортивному костюмі вона вибігла на мороз – і здивувалася, не відчуваючи холоду.

Бігцем повернулася в гуртожиток. Прийняла душ. Сіла перед розкритою валізою, не знаючи, що робити. До індивідуальних з Кравцем лишалося сорок хвилин.

Загорнувшись у рушник, як римський патрицій, Саша вийшла на кухню; коло вікна сиділи дві першокурсниці – колишня сусідка Даша і ще одна, руденька, веснянкувата, дуже бліда.

– Привіт, – сказала Саша й оглянула обох оцінювальним поглядом.

Даша була значно товща за неї і ширша в плечах. Зате руда дівчинка…

– Як тебе звати?

– Іра.

– Устань, будь ласка.

Дівчинка злякано встала. Саша оглянула її поглядом – і зріст, і розмір її цілком влаштовували.

– Будь ласка, дай мені свої джинси і светр. Прямо зараз. Дівчинка ще дужче зблідла.

– Ці? Які на мені?

– Можна ці. Можна інші. Тільки швидко.

– Ага, – пролепетала Іра й швидко вийшла з кухні. Даша лишилася заморожено сидіти над чашкою чаю.

– Це не надовго, – недбало сказала Саша. – Дружня позика. І не треба так дивитися.

* * *

Вона з’явилася до Кравця хвилина у хвилину, у чорних шерстяних штанях і яскраво-жовтому візерунчастому светрі ручного плетіння. Перелякана дівчинка Іра не пошкодувала для грізної Самовій найкращого, що знайшлося у неї в шафі.

– Красиво, – сказав Кравець замість вітання. – Десь я вже бачив ці квіточки… Готова до заняття?

– Готова.

– Починай. З першої по десяту, але не підряд, а в тій послідовності, як я скажу. Спочатку третю.

Саша на секунду розгубилася. Вона звикла робити вправи за принципом «снігової кулі» – друга наростала на першій, третя на другій і так далі.

Кравець сидів, розвалившись, за своїм столом. Дивився крізь скельця окулярів, очі були безжалісні, риб’ячі:

– Мені довго чекати? Чи вам треба розспіватися?

Він знущався.

Упершись руками в спинку скрипливого стільця, Саша набрала повні груди повітря – і уявила собі довгий ряд взаємозалежних понять, що ніколи не існували на світі, але відтворені зараз її уявою… Або чимсь іншим.

Поняття… нематеріальні сутності, які бачилися Саші схожими на краплі сіруватого желе, вимірювалися числами й виражалися знаками. Проте ці числа не можна було записати, а знаки – уявити; Сашина свідомість оперувала ними, змушуючи складатися в ланцюжки, ланцюжки перепліталися таким чином, щоб окремі фрагменти, зливаючись, утворювали нові й нові сутності. А потім вона розплітала ланцюжки, «що віддрукувалися» один в одному, подумки, не ворушачи губами, відчуваючи, як посмикується від напруги права повіка.

– Сьома! Зараз, з цієї точки… Стоп! Півтакту назад! З цієї точки – сьома вправа, вперед!

Сашу занудило від зусилля. Світ, відтворений за кілька хвилин, нахилився. Наче перекинули вулика з бджолами, почався незадоволений гул; Саша ткала з нічого нові ланцюжки зв’язків і сенсів, закільцьовувала і розривала кільця, і повіко посмикувалося дедалі дужче.

– Десята.

Новий стрибок. Саша ніколи ще не робила вправ нарізно, проте внутрішній механізм, частиною якого була її особистість, уже розігрівся й запрацював на повну силу, живлячись упертістю й ненавистю до Кравця. Він хоче з неї знущатися? Це ще хто з кого!

– Друга!

Саша похитнулася. Вирівнялася. Провела по лиці кінчиками пальців, відчула фактуру грубої тканини, наче на голову наділи мішок. Друга вправа… Усе майже спочатку, де ж вихідна точка?… З якої розвилки почати?!

– Будеш іще грубіянити?

Голос долинав здалеку. Саша бачила обличчя Кравця ніби крізь безліч переплетених волокон, блискучих, мов шовк.

– Стоп, Самовій… Стоп. Я тебе питаю: будеш грубіянити? Будеш на пари спізнюватися?

– Не буду, – сказала Саша крізь зуби.

– Востаннє тобі вірю, – Кравець усміхнувся. – На завтра готуй завдання з активатора – схема на сторінці три. Буде краще, якщо ти постараєшся.

* * *

Вона вийшла з інституту, але не у двір, а на вулицю Сакко і Ванцетті. Бруківка блищала, наче натерта олією. Саша зупинилася під великим ліхтарем, стилізованим під старовину… а може, й справді старовинним. За матовими скельцями повільно гойдався вогонь і жовтою цяткою відбивався в кожному камені бруку.

Відчинилися двері кафе на протилежній стороні вулиці. Вийшла жінка, одягнена не по сезону – в короткому світлому пальті, у легковажній картатій кепці з козирком. Коли вона ступила на бруківку, Саша здивувалася: як можна ходити по кругляках на таких височенних голчастих каблуках?

Далі з кафе вибрався Денис М’ясковський. Шкутильгаючи, побрів поруч з жінкою, точніше, за нею – мов собачка. Саша спостерігала, заінтригована: між цими двома, геть несхожими, невідповідними, стрімко розверталися напружені, навіть вибухонебезпечні стосунки.

Вона відступила. За кілька кроків од ліхтаря вже починався півморок. Саша зупинилася там, де темним прорізом виділявся вхід у провулок.

– Могло бути й гірше, сам розумієш, – сказала жінка хрипкуватим, майже хлоп’ячим голосом.

– Не могло, – сказав Денис.

Він стояв у розстебнутому пальті, білий шарф мотузкою звисав до землі.

– Це ж початок семестру, – Денисів голос тремтів. – До заліку ще далеко… Це ж самий початок семестру!

– Далі буде важче, – сказала жінка.

Денис ступнув уперед. Саша похолола: він схопив жінку за комір і підняв над землею, так що метнулися в повітрі тонкі каблуки; він був вищий за неї на голову й важчий удвоє, жінка в його руках здавалася цілком беззахисною – але вона й не намагалася пручатися.

Минула секунда. Саша не встигла навіть скрикнути. Денис, видавши дивний звук, поставив жінку на бруківку. Шукаючи рівновагу, вона все-таки втрапила каблуком у щілину між каменюками.

– Вибачте, – глухо сказав Денис. – Я…

І він раптом осів перед нею, впав на коліна, і Саші стало вдесятеро страшніше, ніж за мить перед цим.

– Денисе, тебе багато щадили, – сказала жінка, намагаючись висмикнути каблук з глибокої щілини.

– Не треба!

– Ти можеш їм допомогти. Ти знаєш, як.

– Я не можу! Я не…

– Можеш, можеш. Твої однокурсники можуть. І ти. Подивись, як працює Павленко. Подивись, як рве жили Самовій.

Саша здригнулася.

– Ти пам’ятаєш залік на першому курсі? – жінка говорила легко й навіть весело. – Пам’ятаєш, що мені тоді обіцяв?

– Я не можу це вивчити!

– Дитячий садок, – з легким жалем сказала жінка. – Денисе, все в твоїх руках. Іди працювати.

І, легковажно цокаючи каблуками, вона пройшла повз завмерлого на бруківці Дениса, повз інститутський ґанок, повз вхід у підворіття. Проходячи повз Сашу, повернула голову; у неї було маленьке біле лице, перегороджене, ніби щитом, темними окулярами.

Саша ніколи раніше її не бачила. Але в цю мить вона її впізнала.

* * *

Вона заварила чай, запарила окропом бульйонний кубик. Віднесла все це в кімнату номер двадцять один і, сівши за брудний стіл, задумливо розкрила жовту брошурку – понятійний активатор. Сторінка три, схема номер один. Просидівши над нею п’ять хвилин, Саша вже не в змозі була відірвати очі.

Жовта книжечка, надрукована на поганому папері, була ключем, що поєднував воєдино уламки багатьох головоломок. Вона зшивала – грубо, на живу нитку – нелегкий досвід, здобутий Сашею під час навчання, і її власні уявлення про світ – хоч вони неабияк похитнулися за ці роки.

Є речі, які неможливо уявити, але можна назвати. Набувши ім’я, вони зміняться, переллються в іншу сутність і перестануть відповідати імені, і тоді їх можна буде назвати знову, уже по-іншому, і цей процес – заворожливий процес творіння – не має кінця; ось слово, яке називає, і слово, яке означає. Поняття як організм і текст, як всесвіт.

Четвертий вимір, «зашитий» у схему, геть-чисто відбивав чуття часу. Слово було результатом, і воно ж – першопричиною будь-якого процесу; перед очима в Саші попливли «ракетки» – повільні яскраві іскри, які звичайно з’являються, якщо різко нахилитися або стати на голову. Сашин чай охолов, бульйон укрився жирною плівочкою, але це не мало значення.

Схема на сторінці три лежала перед нею, мов кришталева модель термітника. Корячись кожний своєму завданню, пересувалися сенси, обмінювалися імпульсами, шикували ієрархію і руйнували її, щоб вибудувати нову. Саша взяла себе за волосся; слово «гармонія» розклалося на відтінки, як сонячний промінь, і склалося знову – у досконалості.

– Ну нічого собі!

Вона провела великим пальцем по зрізу сторінок. Активатор не був дуже товстий, він був, як журнал «Юність», що його колись давно приносила Саші мама. На кожній сторінці була нова схема – нова, пов’язана з попередніми й наступними, ще одне гніздо в нескінченному стільнику Сашиного розуміння. У того колосального поля, яке на секунду відкрилося її очам, не було межі й не було кінця.

– Яка краса, – прошепотіла Саша.

Слова різонули своєю неточністю, затертістю, вульгарністю. Вона кліпнула – з вій полетіли випадкові сльози – і спробувала сказати те ж саме, не вдаючись до звичних слів.

Вітром захряснуло кватирку. Розлетілися пописані аркуші паперу. Саша труснула головою, ніби випадаючи з нірвани. Хотіла закрити книжку, але рука здригнулася. Схема номер три, досконала до сліз, притягувала погляд, приковувала увагу; «воно само». Воно приходить, накочує, і зупинитися неможливо…

Колосальним зусиллям волі вона змусила себе закрити активатор. Полетів бібліотечний пил; розслаблятися було рано. Ще чекало завдання з текстового модуля.

Вона допила остиглий чай. Підтягла до себе підручник, розкрила перший параграф. Мигцем глянула на сторінку, заповнену безглуздими знаками. Замружилася – від страху й передчуття.

Лоскітного передчуття нового. Зараз почнеться. Зараз.

І Саша вгризлася в текст.

Звичка зосереджувати увагу, звичка до щоденної напруженої праці робила свою справу. Саша пливла, розсікаючи абракадабру, ясно відчуваючи, що осяяння на підході. Ще трохи…

«Вони мовчки минули триповерховий особняк, складений з рожевої цегли, і піднялися на ґанок між двома кам’яними левами – морди їхні стерлися від частих дотиків, але правий здавався смутним, а лівий глузливим, навіть веселим. Леви нерухомо дивились на Оріон».

– Привіт, – сказав Костя.

Саша підняла очі. Костя Кострицький стояв на порозі, у руці в нього був шматок піци.

– Вибач, – сказала Саша. – Мені треба довчити параграф.

Костя кивнув. Коли Саша наступного разу відірвала очі від книжки, він сидів за столом навпроти, піца його була з’їдена. Костя пальцем пересував на стільниці засохлі крихти – викладав візерунки.

– Вибач, – сказала Саша. – Запрацювалася.

– Ага… Наші всі працюють. Сидять, як миші, носи в книжки повтикали… Кравець М’ясковського сьогодні дрючив за вправи… Що з тобою сталося?

– Я росту як поняття.

– Як що?

– Я – поняття. Не людина. Ти теж, мабуть, поняття. Ми всі – структуровані фрагменти інформації. І мені, як виявилося, це подобається дедалі більше. Мені цікаво бути поняттям. Я росту.

Костя змахнув крихти на підлогу.

– Про тебе Єгор питав.

– Хто це?

– Це хлопець з першого курсу, з яким ти спала.

– І що ж він питав про мене – у тебе?

– Не в мене. У Лізи.

– Іншим разом питатиме – хай Ліза йому передасть, що я вже не людина. А тому ні з ким не можу спати. Хто бачив, щоб математична статистика трахалася з першим законом Ньютона?

– Сашо, – сказав Костя. – Послухай… Ти тримайся. Тобі більше за всіх перепадає. Мабуть.

– Аж ніяк, – Саша всміхнулася й одразу ж посуворішала. – А от М’ясковському… йому треба якось допомогти.

– У нього все-таки Попова куратор. Це трохи легше.

– Це не легше, Костю.

Він здивовано втупився в неї через стіл:

– Ти так упевнено говориш…

– Бо знаю. Вибач, мені справді треба вчитися. Мені дуже-дуже багато задали.

Костя встав:

– Чого я приходив: у деканаті сказали, що тобі дають підвищену стипендію. Як найкращій студентці.

– Павленко буде в захваті.

– Так, – Костя всміхнувся. – Сашо…

– Що?

Він дивився на неї майже хвилину. Хотів щось сказати, але так і не зміг. Похитав головою, ніби просячи вибачення:

– Ні, нічого… Я пішов, бувай.

Він одчинив двері – і зіштовхнувся, буквально ніс у ніс зіштовхнувся з Фаритом Кострицьким.

Костя відступив – точніше, відлетів, наче його штовхнули в груди.

– Привіт, – сказав Кострицький-старший, уважно розглядаючи Костю на порозі – і Сашу в глибині кімнати. – Ви посварилися чи що?

Костя, не кажучи ні слова, не дивлячись на батька, прослизнув повз нього в коридор. Фарит провів його поглядом. Зачинив за собою двері.

– Вибач, якщо перешкодив.

Темні окуляри, тепер опалово-димчасті, робили Сашиного куратора схожим на лижника-екстремала. Він підійшов, перевірив на міцність кривоногий стілець і сів, підібравши поли темного плаща.

– У мене немає цих грошей, – сказала Саша. – Я їх викинула. У ліс.

Поверхом вище бухав магнітофон. За стінкою бурмотів телевізор. Хтось, сильно тупаючи, пробіг по коридору.

– Я зістрибнула з поїзда, – сказала Саша. – Хотіла втекти. Але в мене нічого не вийшло, і… Коротше кажучи, грошей у мене немає.

– Я не по гроші, – сказав Кострицький. – Я на них не багатію, як ти можеш здогадатися. Це тільки слова, яких ніхто не сказав і вже ніколи не скаже.

У його окулярах віддзеркалював вогник настільної лампи.

Саша витерла сльози тильною стороною долоні. Сльози злості й полегшення.

– Вибачте, – процідила крізь зуби.

– Це ти мені вибач. Я прийшов і позбавив тебе душевної рівноваги.

– У мене нема душевної рівноваги вже давним-давно… Сьогодні я бачила Лілію Попову. Отож – нема ніякої Лілії Попової. Це – теж ви.

Кострицький хитнувся на стільці – назад і вперед. Скрипнуло розсохле дерево.

– Я правду кажу?

– Правду аякже, – Кострицький усміхався. – Правду. Тільки, будь ласка, ні з ким більше своїми спостереженнями не ділися. Хто я такий… що я таке, поговоримо про це потім. Коли ти подорослішаєш.

– Якщо хочете знати, – сказала Саша дуже тихо, – я про вас узагалі ні з ким не бажаю говорити. Я не бажаю навіть знати, хто ви… що ви таке.

– Добре, – Кострицький кивнув. – Згоден… Тепер збирайся, підемо.

– Куди?!

– Інститут надає тобі квартиру. На час навчання, найману. Тут поряд, на Сакко і Ванцетті, навпроти навчального корпусу. Мансарда. Гарне місце.

– Я не хочу, – сказала Саша непевно.

– Та ну? Тобі ще не набрид цей сирітський затишок?

Він обвів кімнату рукою: троє ліжок, з них двоє порожні, під жовтими смугастими матрацами, і одне, Сашине, навскіс укрите линялим покривалом. Облуплений стілець і ще один, триногий. Розкрита валіза. Захаращені столи. Зім’яті папірці в затягнутих павутинням кутках. Саші стало соромно.

– Ну…

– Не гаймо часу. Хазяйка чекає нас о пів на восьму, зараз сьома. Є в тебе час завтра після занять тягатися з валізами? Немає? От і я так думаю. Поквапся.

* * *

– Ви не мали рації щодо Кості.

Над містом Торпою височіло зоряне небо. Поверх дахів сходив Оріон. Тротуар і бруківка взялися льодом, навіть гілля голих лип поблискувало під ліхтарями. Саша йшла пліч-о-пліч з Фаритом Кострицьким, несла у руках два поліетиленові пакети. Кострицький котив валізу, маленькі коліщатка раз у раз попадали в щілини бруківки. Тоді він підняв валізу за ручку й поніс.

– Костя єдиний зумів мені допомогти. І ви дарма… думаєте, що він слабак. Він дуже хороша, сильна, чесна людина.

– Дякую, що ти так кажеш, – Кострицький швидко на неї глянув.

– Я сама винна в тому, що сталося, – сказала Саша. – Винне слово. Одне-єдине.

– Так буває. Хто-хто, а ми з тобою знаємо ціну словам.

Саша посковзнулася. Кострицький підхопив її під руку.

– Не падай. Тут недалеко. Тільки вулицю перейти.

Саші здалося, що будинки на вулиці Сакко і Ванцетті зсунулися, схилилися до неї, майже стикаючись черепицею, залишивши тільки вузеньку доріжку під ногами та смужку неба над головою.

– А можна, я відпрацюю за Дениса?

– Що?

– Якщо Денис не може… я відпрацюю за нього. А ви… не займайте його, будь ласка.

Вони минули будинок інституту. Майже всі вікна давно погасли – пізно. Світився ліхтар перед входом у темний провулок, дві пляшки з-під пива вмерзли в глибоку калюжу.

– Сашо, ти думаєш, я садист?

– Я про вас узагалі не думаю.

– Думаєш, я знаю. Не переживай за Дениса. Він чесно викладається – до межі. Але рано чи пізно йому доведеться зрозуміти: якщо не стрибнеш вище голови – усе пропало. Що раніше він це зрозуміє, то краще.

– Я…

– А ти не зможеш йому допомогти. Ти допомогла Кості, бо його любила. І тепер любиш.

– Нічого подібного!

– Так. Тільки ви, двоє дурних щенят, назавжди упустили своє щастя. І дарма ти кажеш, ніби в чомусь винна. Його провина – перша й головна.

– Я його не люблю. Я… з ним дружу.

– Ти за нього боїшся. Люблять не того, хто збуджує, а того, за кого страшно… А цього хлопця, Єгора, ти ніколи не зможеш пробачити.

Саша зупинилася. Пройшовши кілька кроків, Кострицький озирнувся:

– Майже прийшли. Нам туди, де леви… Ти чого?

Саша мовчала. Кострицький повернувся.

– Ну, що таке?

– Він зрозуміє. Коли буде на другому курсі – він усе зрозуміє, – сказала Саша переривчастим голосом.

– Авжеж, зрозуміє. Ну, йдемо?

Вони мовчки минули триповерховий особняк, складений з рожевої цегли, і зійшли на ґанок між двома кам’яними левами – морди їхні стерлися від частих дотиків, але правий здавався смутним, а лівий глузливим, навіть веселим. Леви нерухомо дивилися на Оріон.

Кострицький подзвонив. Відкрила жінка років шістдесяти, сухорлява, швидка. Узяла в Саші один пакет.

– Марія Федорівна. А це Олександра Самовій, Саша. Це ключі. Візьми.

Два величезні ключі – з важкими голівками, зі складними борозенками, – лягли Саші в руку. «Як я їх носитиму?«– здивовано подумала вона. – «Хіба що на шиї, як прикрасу?»

– Світлим ключем відмикаються вхідні двері. Темний – од твоєї кімнати. Ходімо.

Зсередини запахло сирою штукатуркою і давно вивітреними парфумами. Автоматично ввімкнулася маленька жовта лампочка. Хазяйка десь пропала; Саша зі своїми торбами піднімалася крученими сходами за Кострицьким з валізою. Сходи були такі вузькі, що валіза раз у раз застрягала.

Саша крутила головою в напівтемряві. Товсті перила звивались, наче дека старовинного музичного інструмента. Звук кроків розлягався луною. Вони минули кругле віконечко другого поверху, і тут Саша зупинилася, наче в неї ноги приросли до сходів.

Кострицький обернувся на майданчику третього поверху:

– Сашо?

– У мене проблема.

– Пакет порвався?

– Ні. Я…

– Піднімайся, ось уже двері!

Саша спотикаючись піднялася на третій поверх. У коридорі було темно, Саша спіткнулася об свою валізу.

– Десь тут вимикач, – пробурмотів Кострицький. – Ага, ось.

Засвітилася лампочка. Саша лупнула очима. Перед нею були вузькі двері, обшиті потемнілим деревом.

– Відмикай.

Ключ знайшов своє місце легко й без примх. Тихе клацання. Двері відчинилися. Саша сама, перша, ступила вперед і намацала вимикач.

Вона стояла на порозі малесенької, майже іграшкової квартири. Стеля, коло дверей дуже висока, хилилася, ставала дедалі нижча, й коло вікна сягала Сашиного зросту. За вікном був крихітний балкончик, повитий голою виноградною лозою, а ще далі лежала вулиця Сакко і Ванцетті, таємничо підсвічена ліхтарями.

Праворуч вели прості білі двері, за ними виднілася ванна кімната, обкладена чистими рожевими кахлями.

– Дивись. Тут посуд, електрочайник… Сміливіше, усе можна брати руками, освоюйся.

Антикварний письмовий стіл, чи, скоріше, бюро – безліч полиць і шухляд. Горіхова стільниця, колись покрапана чорнилом, а потім очищена майже повністю. Книжкова шафа. Прасувальна дошка з маленькою праскою. Гардероб з безліччю вішалок. Годинник з боєм; ось він скрипнув механізмом і неголосно, делікатно пробемкав восьму.

Саша не роздягаючись опустилася на край новенького, в міру твердого ліжка з ортопедичним матрацом. Кострицький затяг у кімнату валізу.

– То яка в тебе проблема?

– Мені здалося…

– Не хочеш – не кажи.

– Мені здалося, – повторила Саша, – що я прочитала шматок з… – Вона запнулася. Крав… Олег Борисович казав, що в текстовому модулі можна зчитати фрагмент імовірного майбутнього…

– Дежа вю, – Кострицький усміхнувся. – І що ти прочитала?

– Про левів. Коло входу. Абсолютно точно.

– Ну то й що?

– Та нічого особливого, – Саша облизала губи. – Мабуть… – І заговорила несподівано для себе, швидко, аж захлинаючись: – Ви можете керувати часом. Ви замикаєте його в кільця. Для вас нічого не може бути дивного в тому, що людина читає… і це з нею стається через годину.

– Увесь світ – текст. – Кострицький поклацав вимикачем у ванній. – У нім жінки, чоловіки – усі слова…

– Це Шекспір, – сказала Саша. – Увесь світ – театр.

– Кожен судить зі своєї дзвіниці. Шекспір сформулював так. Ти, можливо, скажеш по-іншому.

– Я справді можу читати своє майбутнє?

– Запросто. Коли ти купуєш квиток на поїзд – ти не тільки читаєш своє майбутнє, ти його формуєш. На квитку зазначено час відходу… Вагон… Місце… Це означає, що в найімовірнішому майбутньому ти з’явишся на вокзал, підійдеш до вагона, номер якого надруковано у квитку…

– Вам подобається з мене сміятися?

Саша сама здивувалась, як безпомічно пролунав її голос. Кострицький перестав усміхатися:

– Вибач. Я не хотів тебе скривдити. Це занадто серйозна тема, щоб говорити про неї без сміху.

Він поклав долоню на ручку дверей – масивну, бронзову.

– На добраніч, Сашо. Я піду.

Двері відчинилися в темряву коридора.

– Фарите…

– Так?

– Дякую вам, – буркнула Саша над силу. – Ви допомогли мені… коли я… помилилася з братом.

– Нема за що, – відгукнувся він сухувато. – Щось іще?

Саша зіщулилася з ніяковості.

– Ця квартира… мені дуже подобається.

– За це не треба дякувати – вона належить тобі по праву. До побачення.

І він пішов.

Уранці, перед початком занять, Саша підійшла до Дениса М’ясковського. Мовчки взяла його за рукав, відвела вбік, до вікна.

– Що ти хочеш? – похмуро спитав Денис.

– У мене таке було, – сказала Саша. – Я загрузла… але потім упоралася. Сама.

– Та ти ж не знаєш, що в мене! – Денис нервувався. – Навіщо ти говориш! Ти не знаєш!

– Знаю, – Саша дивилася йому в очі. – Знаю, Денисе. У Кості теж таке було. В усіх. Роби, як я скажу: не вставай з-за стола, поки не вивчиш.

– Тобі легко давати поради!

– Мені не легко, Денисе, – Саша всміхнулася. – Я знаю, що кажу.

Продзвенів дзвінок на пару до Кравця.

* * *

– «Та що ім’я? Троянда або ружа, – На гарний запах назва не впливає», – іншими словами, суть предмета не змінюється від назви. Це звична омана, типу тієї, що Земля плоска. Називаючи предмет, даючи йому ім’я, ми його змінюємо. І водночас заважаємо змінюватися. Ім’я – немов рогатина, яка фіксує змію на дорозі, – Кравець зробив рух, ніби притискав рогатиною уявну гадюку. – Між іншим, зверніть увагу: суперечливість якого-небудь твердження майже напевно означає, що воно правильне… Зайдіть.

Притискаючи долоні до живота, зайшов Андрій Коротков, блідий, скорчений, геть хворий.

– Вибачте, – пробурмотів він, дивлячись повз Кравця. – Я отруївся… Ось довідка від лікаря, – відірвавши на мить від живота праву руку, він простяг Кравцеві складений учетверо сірий аркушик.

Кравець розгорнув його, пробіг поглядом – по діагоналі.

– Ідіть, ви вільні, – сказав уривчасто.

По аудиторії пробіг гул невдоволення. Коротков сіпнувся:

– Але…

– Ідіть. Поговоримо, коли вам стане краще, – голос Кравця не віщував нічого доброго.

– Можна, я посиджу? – нервово облизавши губи, попросив Коротков.

Кравець простяг йому довідку:

– Тоді заберіть оце, будьте ласкаві.

Андрій узяв з його руки папірець і, так само скорчившись, побрів до свого місця. Кравець зачекав кілька секунд, поки в аудиторії не запанувала мертва тиша.

– Мені можна продовжувати? Дякую. Отже, є й інша омана – ім’я механічно визначає властивості предмета. Ось ручка, – він підкинув і вловив темно-синю кулькову ручку з білим ковпачком. – Якщо я назву її… земляним черв’яком, вона зміниться?

Група «А» другого курсу насторожено мовчала. Ніхто не хотів підставлятися.

– Не зміниться, – Кравець зневажливо кинув ручку на стіл. – Тому, що цей шматок пластмаси не має нічого спільного з процесами та явищами, про які ми з вами говоримо, вивченню яких присвячуємо наш час… у перервах між танцями й розв’язанням шлунково-кишкових проблем. Крім того, коли я кажу – «дати ім’я», я не маю на увазі жодної з мов, якими користуються в побуті нинішні люди.

Я маю на увазі Мову, яку ви почнете вивчати на третьому курсі… Дехто – раніше. Самовій, о котрій годині у вас заняття з Миколою Валерійовичем?

– О шостій.

– Чудово. О шістнадцятій тридцять я чекаю вас у себе в кабінеті, в адміністративному крилі. Група, розкрили підручник на сторінках чотири й п’ять… Павленко, я буду вам удячний, якщо ви перестанете розмовляти з М’ясковським під час занять. На завтра будьте ласкаві відпрацювати додатково вправи вісім «а» та вісім «б» з додатка до збірника завдань.

* * *

О шістнадцятій тридцять дві вона сиділа за столом, дивлячись на аркуш паперу перед собою. Кравець щойно провів на ньому пряму горизонтальну лінію.

– Що це?

– Обрій. Небо й земля. Верх і низ.

– Ще?

– Простір і площина. Поле застосування. Екран.

– Екран, – повторив Кравець з ноткою задоволення в голосі. – Припустімо… Ось метелик, – Кравець швидко, кількома лініями, намалював у верхній частині аркуша великого метелика. – Ось його проекція, – під горизонтальною лінією він приблизно, штрихами, зобразив тінь з двома крильми. – Як можна виразити зворотний зв’язок?

– Ніяк. Зворотного зв’язку немає. Я відбиваюся в дзеркалі. Але дзеркало не може відбиватися в мені.

– Справді?

Саша зчепила пальці. Їй здавалося, що вона на порозі розуміння чогось дуже значного, простого й величезного, але, як буває, забувається знайоме ім’я – так і Саша не може збагнути… зосередитися… згадати…

– Ви добре пам’ятаєте схему на сторінці три? – тихо запитав Кравець.

Саша кивнула.

– Відтворіть по пам’яті… «творіння».

Саша перевернула аркуш. Провела олівцем, не відриваючи його від паперу. Вийшла повністю замкнена фігура – вона залишалася об’ємною, хоч і була зображена на площині.

Саша видихнула. Її малюнок існував у часі – сам по собі. Починався й закінчувався. Кільцем.

– Я не розумію…

– Зрозумієте. Зараз досить того, що ви правильно відтворюєте. Впишіть у цей знак – «зв’язок».

Саша заплющила очі. Провела олівцем; стало дуже жарко. Прокотилася краплинка поту по спині під светром.

– Що вийшло?

Саша подивилася на аркуш: там був зображений округлий знак з аверсу золотої монети.

– Слово, – сказала Саша несподівано для себе.

– Так, – сказав Кравець. – «Слово». Це перший ваш крок у світ Мови, він же буде й останній… бо Слово зав’язане й закільцьоване на себе. Воно на початку й наприкінці. Ви навчилися його розпізнавати на другому курсі, це непогано, але коли – якщо – ви навчитеся його проявляти, я скажу, що ви чесно заробили свій червоний диплом.

Кравець випрямився з виглядом людини, що добре зробила свою роботу. Його кабінет був менший за кабінет Лелеченка, у ньому вміщалися тільки стіл, книжкова шафа та сейф у кутку. Кравець присів навпочіпки перед сейфом, відімкнув сталеві дверцята і з помітним зусиллям вийняв дуже велику книжку, схожу на сіру цеглину. Поклав на стіл перед Сашею.

Саша взялася за палітурку.

– Руки!

Вона злякано сахнулася.

– Скільки разів повторювати: не розкривати книжок, поки я не скажу?! Ви не знаєте, що там, ви не готові до того, що побачите! Скільки разів ви горіли на власній цікавості, уже й жаба б навчилася!

Саша демонстративно прийняла руки за спину.

– Це словник, – сказав Кравець тоном нижче. – Організований пошарово. У ньому п’ять вимірів, п’ять. Це означає, що вас із вашим мізерним досвідом періодично перекидатиме в ірраціональні кишені, з можливістю тимчасових петель. Чи треба цього боятися? Ні. Чи це для вас небезпечно? Так! Щоб не згоріти, як сірник, вам потрібно буде найсуворішим чином виконувати правила, яких я вас навчу. По-перше… ви мене слухаєте чи граєте образу?

– Я слухаю, – сказала Саша.

Кравець сів верхи на стілець перед Сашею. Протер окуляри краєм светра.

– По-перше, за один сеанс ви можете зчитувати тільки один інформаційний шар. Один. По-друге…

Він вийняв з кишені тоненьку яскраво-синю паличку, у якій Саша з подивом упізнала довгу іменинну свічку.

– Перед тим, як братися за роботу, ви відрізаєте три сантиметри свічки… Згоряє сантиметр за хвилину, іноді швидше, але трьох сантиметрів вистачить. Ставите між пальцями отак, – Кравець устромив свічку між вказівним і середнім пальцем правої руки. – Кріпите скотчем. І підпалюєте.

Саша нервово кашлянула:

– Може, простіше припекти сигаретою?

Кравець глянув на неї поверх окулярів так, що Саша прикусила язика.

– Коли ви працюєте зі словником, Самовій… якщо ви зможете, звісно, з ним працювати, вашої уваги не відверне й не виведе з трансу ні будильник, ні окрик, ніщо! Тільки різке больове відчуття. Миттєве! Ви струсите вогонь, і вам нічого не станеться. Хочете спробувати зараз?

– Хочу, – жадібно сказала Саша.

* * *

Біль був, як од комариного укусу. Саша смикнулася, бажаючи ляснути комара й повернутися до навчання, але світ, складений з міріад відтінків, уже зісковзував з неї, наче підхоплений вітром капелюх. Цей світ, котрий постійно перебуває в русі, котрий пронизаний зв’язками, головоломними й неочевидними, і водночас природними й гармонійними. Цей світ, котрий вона щойно почала досліджувати – і вже вразилася його мудрості й красі. Цей світ, ідеально пристосований для того, щоб розуміти його дедалі глибше – від зв’язку до зв’язку, від листочка до корінця, і далі, й ширше, аналізуючи, синтезуючи, задихаючись од радості…

Світ згас. Саша сиділа в кабінеті Кравця. Між двома обпеченими, склеєними скотчем пальцями димів свічковий недогарок. Саша піднесла руку до лиця – два пухирі, один на вказівному пальці, другий на середньому.

– Я не встигла. Я не зчитала весь шар. Давайте ще раз.

Кравець підвівся, надів перстень. Саша спробувала було піднятися, але Кравець жестом звелів їй лишатися на місці. Підійшов упритул до стола, взяв її за підборіддя, закинув голову й різонув по очах відбитим променем.

Саша замружилася.

Кравець мовчки забрав словника. Сховав у сейф. Саша встала.

– Ви ж хотіли мені його дати!

– Він важить десять кілограмів.

– Ну то й що? Ви все одно збиралися віддати…

Кравець глянув на неї скоса. Вийняв пачку сигарет. Задумався.

– Ти, як і раніше, не куриш?

– Ні.

– Жаль.

– Куріть, – царствено дозволила Саша.

Кравець затягся.

Саша дивилась, як він димить. Ніколи – дуже рідко – Кравець не бував розгублений у її присутності. Тепер він ходив по кабінету, випускаючи цівки диму під стелю, і коли-не-коли нахиляв голову, наче прислухався до нечутної репліки.

Іноді він скоса поглядав на Сашу Від цих поглядів вона нервувалася дедалі більше.

– Ну що я знов зробила не так?

– Що таке сенс, Самовій?

– Проекція волі на простір її застосування.

– А що таке ви? Замислювалися коли-небудь?

– Людина.

– Друга спроба.

– Студентка. Об’єкт ваших садистських експериментів.

Кравець раптом засміявся. Він сміявся ще рідше, ніж упадав у розгубленість, і Саша впевнилася: справа нечиста.

– Вам пропонуватимуть аспірантуру. Десять разів подумайте. Якщо ви насправді те, чим тепер здаєтеся, то вам слід дуже критично ставитися до пропозицій. Навіть до привабливих.

– Але я ще другого курсу не закінчила, – сказала Саша непевно.

– Отож бо… Отож бо, Самовій, – Кравець тріумфально всміхнувся. – Добре, підказую: ви – те, що сидить зараз переді мною, біологічне створіння з невміло підведеними очима… це проекція. Проекція чого?

– Яке вам діло до моїх очей?!

– Я запитую – проекція чого?

– Ідеї? – припустила Саша. – Цього… ейдоса?

Кравець знову тріумфально всміхнувся:

– Ідіть. Гуляйте до шостої. На завтра відпрацюйте схему на сторінці вісім.

* * *

Смеркло. Одночасно з темрявою прийшла відлига. Вітер ганяв запахи землі й води. Саша стояла посеред вулиці Сакко і Ванцетті, піднявши лице до неба, й слухала, як жебонять струмки під осілими шарами снігу.

У минулі кілька днів умістилося занадто багато. Вона встигла навчитись літати. Відібрати одяг у першокурсниці. Посваритися й помиритися з Лелеченком. Побачити уривок свого майбутнього. Поговорити з Кострицьким про Костю. Обпекти руку… До речі, опік, якого вона спочатку не помічала, болів усе сильніше.

Саша зачерпнула снігу зі спинки чавунної лави. Приклала до руки. Сьогодні на вечір була запланована робота, багато роботи, але думка про бутерброд з ковбасою, один раз з’явившись, тепер не бажала йти геть.

Мимо пройшли дівчата з групи «Б», Оксанині однокурсниці. Скрипнули двері на всю вулицю – у кафе-підвалі напроти інституту горіло світло, хтось сміявся, працювало радіо…

Саша перетнула вулицю. Спустилася на п’ять сходинок. Відчинила двері й зайшла.

– Добрий вечір. Мені бутерброд з лікарською ковбасою… і каву. І томатний сік, будь ласка.

За дерев’яними столами сиділи, курили, розмовляли о цій порі переважно першокурсники. Саша побачила Іру, ту саму, чиї штани й светр носила вчора й сьогодні. Дівчина щось гаряче розповідала, схиливши голову, а поруч, так само схилившись до неї, сидів Єгор.

Саша підійшла, несучи перед собою маленьку тацю. Іра помітила Сашу перша й замовкла, наче проковтнувши гумову грушу.

Єгор обернувся.

– Привіт, – сказала Саша. – Можна, я тут сяду?

– Сідай, – хрипко сказав Єгор. – Тільки ми вже йдемо.

– Не спішіть, – Саша виразно подивилася на ледь початі тістечка на столі, на повні чашки ще гарячого чаю. – Не спішіть, мені треба дещо вам сказати.

Іра мовчала. Саша з подивом побачила, що дівчина боїться – насправді боїться, не на жарт.

– Подивись на мене, – м’яко сказала Саша, звертаючись до Єгора. – Чого ти відвертаєшся?

Він з неохотою підняв погляд. «Тут темнувато, – подумала Саша. – Якби я могла, як Кравець і Лелеченко, пускати в очі людям сонячні зайчики – і в їхньому світлі бачити внутрішнє облаштування співрозмовника…»

Єгор відсахнувся:

– Чого ти так дивишся? Прямо… як…

– Як хто?

Єгор мовчав.

– Слухайте мене обоє, – сказала Саша, легко всміхаючись. – Тепер у вас другий семестр. Через кілька тижнів почнеться деструкція… так вони це називають. Ви розпадетеся на частини… зсередини, і будете здатні думати тільки про те, що перед очима. Не залишиться ні любові, ні страху, ні інших дріб’язків, що відвертають од справи. Це не те щоб неприємно… це дивно. А потім, якщо ви будете добре вчитися… а будете, куди ви подінетеся… ви складетеся заново. І станете вже трошки іншими. І отоді, на другому курсі, коли у вас почнеться вступ у практику… Тоді ти згадаєш мої слова, Єгоре. І зрозумієш… щось зрозумієш, тільки я про це, скоріше за все, вже не дізнаюся.

Єгор та Іра дивилися на неї, пороззявлявши роти. Саша зі смаком відкусила бутерброд.

– Та ви їжте… Чай холоне. Я вам усіляко бажаю щастя. Не ображайся, Іро, штани й светра я тобі поверну… потім.

Вони мовчки дивилися, як вона їсть. Саша випила свій сік, допила каву, промокнула губи серветкою і встала:

– Бувайте, друзі. Не згадуйте лихим словом.

– Ти не зрозуміла… – почав було Єгор.

– Ти лижі так і не купив?

Єгор мовчав.

– Жаль, – сказала Саша. – Уже зима закінчується… Ну, я пішла. Здається, вони продовжували дивитись їй услід, навіть коли двері за нею зачинилися.

* * *

Настала весна.

По Торпі бігли струмки, звивалися поміж кругляків бруківки, і в глибоких калюжах спочивали розмоклі кораблики. Сашине життя змінилось цілковито; можливість самотньо жити у своїй квартирі, сидіти вечорами за столом-конторкою й читати, перечитувати, просто думати в тиші, дивлячись, як горять ліхтарі на вулиці Сакко і Ванцетті – одна ця можливість коштувала недешево, і Саша високо цінувала свій новий статус.

Вона не ходила на лекції – для неї було складено індивідуальний розклад, вона спала до десятої години, потім пила каву, зваривши її тут же, у своїй мансарді, на маленькій електроплитці. Потім розкривала зошита, де Кравець розписав для неї завдання, і бралася за роботу.

Спершу – текстовий модуль. Хоч як Саша старалася – жоден з «сенсів», що випадково з’явилися їй під час роботи, не міг претендувати на роль «фрагмента ймовірного майбутнього». Потім – понятійний активатор; Кравець вимагав, щоб Саша проробляла його письмово, тобто витягала в один ланцюжок усі доступні їй послідовності та зв’язки. До дванадцятої години дня рядки в Саші перед очима починали зливатися; дрібно пописані аркуші зошита переставали гнутися, і, нахилившись до них, можна було відчути терпкий запах пасти, якою заправляють кулькові стрижні. Саша вдихала цей запах і, всміхаючись, думала про найбільшу гармонію світобудови, про красу логічних конструкцій та про золоті іскорки випадковостей, які з’являються раптово, нізвідки, щоб освітити – відтінити, підкреслити – нескінченну точність і правильність інформаційної картини світу.

Потім вона йшла гуляти по місту Торпі. Перехожі дивилися на неї – хто з подивом, хто з острахом, хто з жадібною цікавістю; Саша скоро звикла до цих поглядів і перестала їх помічати.

Річка вийшла з берегів і знесла дерев’яний місток. Вилупилося листя з бруньок. Сакко і Ванцетті стояла, вкутана зеленим липовим димом.

Першокурсники натикалися на одвірки, намагаючись пройти у двері. Збоку це було смішно й моторошно.

Саша записувала завдання в особливий зошит – щоб не помилитися. Щоб помилково не зробити зайвого. Кравець, як і раніше, не дозволяв їй самостійно працювати зі словником – Саша допадалася до книжки тільки на заняттях, під особистим Кравцівським наглядом.

Вона давно повернула светр і штани дівчинці Ірі. Підвищена стипендія дала їй змогу дещо прикупити в місцевому універмазі – не висока мода, звісно, але й в обносках ходити більше не було потреби. У перукарні напроти універмагу їй зробили зачіску «каре»; домовляючись з молоденькою перукаркою, Саша згадала Валеру, який учився на третьому курсі, коли вона, Саша, тільки прийшла в інститут. «Тобі зачіску «каре» і помаду яскравішу»… Де тепер Валера, хто й чого його навчає?

Вона підфарбувала губи карамельно-рожевою помадою й залишилася загалом задоволена своєю зовнішністю. Фізкультурник ДеДе, котрий завжди ставився до Саші зі стриманою симпатією, тепер ніби вперше її побачив; то вимогливий і навіть крикливий, то розгублений і незадоволений собою, фізкультурник приділяв тепер Саші більше уваги, ніж усім дівчатам групи, разом узятим.

Саша відповідала на його ентузіазм привітною байдужістю.

У квартирної хазяйки на першому поверсі був телефон. За невелику плату Саша могла дзвонити додому, коли заманеться, не ходити для цього на пошту і не сидіти в черзі.

– Мамо, привіт! Це я!

Саша відразу клала слухавку, якщо на дзвінок відповідав Валентин. Після кількох разів мама розкусила нехитрий фокус.

– Ти з Валентином що, не хочеш говорити?

– Чому?

– Та перестань. Не хочеш – не говори. Твоє діло.

– Я… тут зв’язок поганий.

– Зрозуміло.

– Як у вас там справи? Як малий себе почуває?

– Добре.

– Усе нормально?

– Нормально, так. А в тебе?

– І в мене нормально… Ну, бувай.

– На все добре.

Перший час після таких розмов Саша впадала в депресію і навіть плакала. Звістки про те, що дитина здорова, щоразу трошечки полегшували камінь на її душі. Але тон, яким з нею говорила мама, був просто вбивчий. Відчужений, нерідний.

Настав квітень; мама пом’якшала. Навіть кілька разів сама подзвонила хазяйці й попросила покликати Сашу Дзвонила вона вечорами, якраз тоді, як Саша сиділа над активатором. Виринати з роботи було так неприємно й важко, що Саша попросила хазяйку ніколи не кликати її до телефону.

– Мамо, я сама дзвонитиму. Тут просто незручно… розумієш…

– Добре. Чекаю дзвінка.

З кожним днем ставало тепліше. З ранку до вечора в синьому небі над Торпою світило сонце. Саша блукала одна, в доброму гуморі, і якось, повертаючись додому, зустріла Дениса М’ясковського.

Той чекав її коло ґанку з левами. Явно чекав. Неуважно гладив по морді того з кам’яних стражів, який здавався веселим.

– Привіт. Ти до мене?

– Ні. У мене вікно між двома індивідуальними… Вирішив пройтися.

– Ну, гуляй, – Саша вийняла з сумки світлого ключа з важкою борозенкою.

– Стривай. Два слова.

Саша обернулася до нього.

Денис за ці місяці обріс бородою, не дуже густою, але кучерявенькою. Борода прикривала його м’яке підборіддя, тому Денис здавався мужнішим і старшим.

– Костя пішов од Женьки.

– Що?

– Пішов, тепер у мене живе. Оце вже три дні. А ти нічого не помітила.

– А чого я повинна помічати?

– Тебе взагалі в інституті не видно, – наче її не чуючи, вів далі Денис.

– Справді? Ніхто не скаржиться. Ніхто з викладачів, я маю на увазі.

Денис похитав головою:

– Ти розумієш, про що я. Женька злиться, всіх наших дівчат настроїла проти Костика. Ліза… для неї прізвище «Кострицький» – уже вирок. А ти зникла, сховалася… наче й не на нашому курсі.

– А до чого тут я?

– Усі знають, що ти саме «до чого».

– От що, – сказала Саша, миттю спалахуючи, – я змалку не привчена лізти в чужі сімейні свари. Кохані не сваряться – бавляться, так і передай своєму другові.

Вона піднялася на ґанок і згадала – отут же, на цьому ж ґанку, він стояв! – Фарита Кострицького. «Чи ж не нам знати ціну словам?»

– Денисе, стривай… Я сказала зайве.

Денис, що вже відійшов на кілька кроків, обернувся:

– Ти чесно думаєш, що це він мене до тебе послав?

– Ні.

– Просто, це… йому погано. Женьці добре – вона своєю образою живиться, як павук. А Костя попав… Розумієш.

– Розумію, – Саша зважила на долоні ключа. – Але допомогти зараз нічим не можу. Зрозумій і ти.

Денис переступив з ноги на ногу.

– Ясно, – сказав з гіркотою. – Ти завтра будеш на англійській?

– Скоріше за все, ні.

– Ясно. Ну, бувай, я пішов.

– Привіт.

* * *

Саша піднялася до себе і, не заваривши, як звичайно, чаю, не знявши навіть плаща, наділа навушники. Сіла коло вікна, поставила останній Лелеченків диск. Плеєр працював од мережі – коли Саші набридло морочитися з батарейками, вона купила зарядний пристрій.

У зошиті, куди вона записувала завдання, проти сьогоднішнього числа стояли номери сімнадцять і вісімнадцять. Саша сплела пальці, відкинулася на спинку крісла й заплющила очі. І вперше за багато днів зрозуміла, що тиша – і те, що входить у її свідомість разом з тишею, – б’ється об скляну стіну.

Клятий Денис зі своїми новинами! Навіть замружившись, Саша все одно бачила й квітковий ящик, у якому зеленіла розсада, і вулицю Сакко і Ванцетті, і вогні ліхтарів, що народжувалися в сутінках.

Якби вони не були однокурсниками – давно б уже забули одне про одного. Принаймні Саша постаралась би забути про Костине існування так твердо, як тільки можна забути людину, якій урятував життя. Не танцювати ж вічно «Подоляночку» навколо однієї й тієї ж вульгарності: хлопчик дівчинку кохав, а вона йому не дала…

Вони помиряться, думала Саша майже зі співчуттям. Вони й далі нестимуть разом своє випадкове сімейне ярмо. Хіба мало таких подружніх пар?

Сімнадцятий трек закінчувався й починався спочатку. І знову. Ліхтарі на вулиці світили яскравіше, стихли кроки й приглушені розмови, згасли вікна в будинку навпроти. Саша сиділа, наче колода, в навушниках, і все ясніше розуміла, що завтра вона, вперше за тривалий час, з’явиться на заняття до Лелеченка з невиконаним завданням.

Хлопчик дівчинку кохав…

Саша відчула вже забуту нудоту. Пішла у ванну, схилилася над раковиною, але нудота відступила так само зненацька, як і підійшла. Чи означає це, що ще не всі несказані слова перетворилися на золото? Чи означає це, що Саша має шанс?

Стоп.

Вимкнувши плеєр і знявши навушники, вона знову сіла за стіл. Поклала перед собою аркуш паперу. По пам’яті, не зазираючи в активатор, намалювала знак «прихильність». Зверху, не відриваючи руки, нанесла «творення». Кравець учив її розпізнавати й складати знаки; Лелеченко натякав, що в майбутньому, курсі десь так на четвертому, Саша навчиться проявляти знаки, і тоді впритул наблизиться до своєї професійної досконалості…

Перед нею на папері лежав знак, що існував у трьох вимірах – на площині! – і він розвивався в часі. Удруге в житті Саші вдалася така картинка. Але теперішній символ не був укладений у кільце, як «слово», яке вона колись була склала за завданням Кравця. Цей символ жив і розвивався лінійно, наскільки Саша могла зрозуміти.

Вона придивилася. Символ складнішав. Ось він подвоївся. І подвоївся знову. І ще; у Саші потемніло в очах, коли вона зрозуміла, що це їй нагадує. Поділ заплідненої клітини? Народження світу?!

У неї не було запальнички, але на камінній поличці лежала коробка сірників. Тремтячими руками Саша зім’яла аркуш з нанесеним на нього знаком, кинула на порожню сковороду й підпалила.

Загорівся папір. Жовтими відблисками освітилися стіни. Розвернулася помаранчево-чорна квітка, скорчилася й згасла. Малюнок перетворився на попіл.

Саша закусила губу. Тільки б вони про це не довідалися. Тільки б не довідався Лелеченко; формально Саша нічого не порушила, але якщо допустити – на секунду допустити! – що вона справді таке скоїла…

Вона уявила собі, як горить, звиваючись чорними пелюстками, цілий світ. І заплакала – вперше за багато днів.

* * *

Вона прокинулася серед ночі. Чи вже був ранок? Годинник делікатно пробив третю. Виходить, Саша майже чотири години проспала за столом, поклавши голову на руки.

Вона протерла очі. Озирнулась; на сковороді лежала обгоріла купка паперу.

Дурниці, сказала собі Саша. Це мені все привиділося від утоми… і від думок про Костю. Як сказав би Фарит, вважаймо, що це був сон… Це був сон.

Вона викинула попіл у відро для сміття. Позіхнувши, потяглася. Сіла за стіл. Два треки треба відпрацювати до десятої, отже, вона мала п’ять годин на вдумливу роботу.

Я вмію це робити, сказала собі Саша, виставляючи на дисплеї число «сімнадцять». Я це робила багато разів. І мене хвалили. Я талановита. Отож я й тепер послухаю трек, уважно його обміркую… прочую… чи як це сказати?

Вона натисла «Play».

* * *

Годинник пробив п’яту. Сам по собі цей звичний звук не міг привернути Сашиної уваги, однак, щойно стих останній удар, годинник захрипів і став. Саша подумала, що треба підтягти гирю…

І в наступну секунду різко випрямилася в кріслі.

Щось сталося. Щось відбулося. На дисплеї плеєра мигтіли цифри «п’ятдесят шість», але Саша не могла зрозуміти, що це означає.

Вона озирнулася. Кімната здалась їй набагато меншою, ніж була насправді. Ящик, а не кімната. Нічим дихати.

Вона підійшла до вікна. Рвонула на себе стулки. Задеренчало скло. Полетіли на підлогу жовті смужки поролону. У кімнату ввірвалося весняне холодне повітря, до світанку залишалося всього дві-три години. Ні про що не думаючи, а тільки бажаючи дихати, рухатися, жити, Саша вилізла на підвіконня. Протиснулась у вузьку раму. Прим’яла розсаду у квітковому ящику. Відштовхнулась – і злетіла.

Відкрилися зірки, затягнуті тонким шаром мереживних хмар. Унизу відкрилися вогні Торпи. Витягшись, мов струна, Саша промчала над черепичними дахами. Зачепила крилом старий флюгер. Виписала мертву петлю і, знизившись, полетіла майже над самісінькою бруківкою, легко ухиляючись од дерев та ліхтарних стовпів.

Піднялася вище й зависла, розвісивши крила, наче геральдичний орел. Тут було повнісінько повітря. Саша бачила й відчувала його як мерехтливу мильну бульбашку, що охоплює півколо обрію. Вона засміялася; праворуч і ліворуч, на краю поля зору, з’являлися й зникали крила кольору воронованої сталі. Не ті курчачі, які так незручно витирати рушником. Двоє величезних крил, кожне завбільшки, як сама Саша.

Вона склала їх бездумно, як парасольку, і пірнула вниз. Промчала над головою у двох двірничок; ті перервали свою розмову й з тривогою подивилися в небо, коли за Сашею тільки смуга лягла.

Описала коло над центральною площею. Побачила автобусну зупинку й сумних людей в очікуванні першого рейсу. Здійнялася вище й возвеличилася на дах семиповерхівки, міського хмарочоса.

Холодне повітря її протверезило. Поводячи крильми, Саша спробувала подумати, що тепер робити йчим може закінчитися авантюра. Швидкість, яку вона могла розвинути в повітрі, вражала; згадалася давня мрія – виїхати з Торпи. Може, відлетіти?

Вітер посилювався. Хмари мчали по небу, плоскі рвані хмари. Сенс – проекція волі на простір її застосування. Високо за хмарами в небі тягся слід реактивного літака, але Саша бачила, що насправді цей отвір – вузька щілина, схожа на усмішку. Щілина то відкривалася ширше, то сходилася майже в ниточку. І за нею, по той бік неба, святково мерехтіли теплі вогні.

Саша підстрибнула, відштовхнувшись од черепиці босими ногами, і, щосили махаючи крильми, рвонула вгору. Щілина-усмішка стала ближче, Саші здалося, що вона бачить там, за нею, величезний простір, освітлений мільйонами ліхтарів. Ще ривок; рвані хмари лишилися далеко внизу, Саша розчепірила крила, приміряючись, як зручніше протиснутися в щілину, і в цю мить з того боку неба шугонув сліпучий спалах. Саша замружилася. Їй на секунду здалося, що вона стоїть у чотирнадцятій аудиторії перед Лелеченком, а той пускає їй в очі біле світло, відбите від металевої пластини…

І в цьому хірургічно-яскравому світлі назустріч Саші з отвору ринула темна крилата фігура.

Саша перекинулась і заточилася. Падаючи, пролетіла крізь хмари, гепнула на скат даху, перекотилася, боляче вдаривши крило, на самому краю втрималася, впершись пальцями ніг у ринву, розпластавшись по черепиці. Прямо перед нею – між нею й флюгером – звалилася з неба чорна тінь з попелястим розвіяним волоссям.

Він стояв за кілька метрів. Замість горба за його спиною простягалися два колосальні чорні крила. Закривали небо.

Саша судомно сіпнулася, намагаючись підвестися з черепиці. Зісковзнула, перевернулася в повітрі, розкинула руки, ноги, крила – піймала рівновагу аж над бруком вулиці. Майже склавши крила, змахуючи самими кінчиками, як стриж, кинулася геть – уздовж по чорній ущелині вулиці, вгору, вниз, під арку, збиваючи бурульки; чорний силует не відставав, навпаки, з кожним різким поворотом Саша бачила його дедалі ближче.

Рокотав грім. Раз у раз осявалося небо, тріщало роздерте раптовою грозою. Здригаючись од спалахів, Саша летіла, летіла, промчала вздовж вузького, як труба, підворіття, різко завернула, огинаючи афішну тумбу… і всім тілом врізалася в старий каштан.

Перекинулась і впала.

Востаннє пролунав грім – і завмер оддалеки. Небо потемніло, не світилися вікна. Погойдувався, видаючи скреготливий звук, старий ліхтар на ланцюзі. На Сакко і Ванцетті повернулася тиша, і тільки десь далеко за рогом непевно дряпнула лопата двірника.

Саша лежала на бруці й не ворушилася. Прикинувшись мертвою, наче дрібна комашка.

* * *

– Який був цей знак?

– Я не зможу повторити. «Творення», поєднане з «прихильністю». Я не зможу.

– Може, оце? – Лелеченко змахнув рукою. Прямо перед Сашиним лицем виткався в повітрі – й одразу розсипався іскрами той самий знак, що існує в часі, живе за власними законами.

– Схоже.

– Схоже, чи він?

– Він.

– Скільки разів він устиг розділитися, перш ніж ти його спалила?

– Три… Або чотири.

– То три чи все-таки чотири?

Саша схлипнула:

– Чотири.

Світало. У Торпі гасли ліхтарі. Саша сиділа на чавунній лаві, скорчившись і обхопивши руками плечі. Лелеченко стояв навпроти, не вважаючи за потрібне прикидатися горбанем. Його розслаблені крила торкалися вологого асфальту.

– Що було потім?

– Я почала слухати трек… Сімнадцятий. І вісімнадцятий.

– Скільки треків ти прослухала?

– Миколо Валерійовичу, – сказала Саша. – Це нещасний випадок… Мене перемкнуло.

– «Воно само»?

Саша затулила обличчя руками.

– Я слухаю: скільки всього треків ви встигли відпрацювати?

– До п-п’ятдесят шостого. Всього сорок.

Довге чорне перо, підхоплене вітром, описало коло над землею й заплуталося в густому чагарнику. Лелеченко повів плечима; його крила розгорнулися на всю ширину, відсвічуючи синім, ледь здригаючись на вітрі. І повільно склалися, пригорнулися до спини, набувши форми невеликого горба.

– Сьогодні о дванадцятій у мене в кабінеті.

* * *

Вона з’явилася на англійську. У брючному костюмі, з ретельно вкладеним волоссям, підфарбована, підтягнута, мовчазна – ніби знову втратила змогу говорити. На вимогу англійки склала на дошці кілька фраз з неправильними дієсловами й ані разу не помилилася.

Пара закінчилась об одинадцятій. Костя й Женя вийшли з аудиторії, не дивлячись одне на одного, й розійшлися в різні боки. Саша спустилася в буфет, узяла склянку яблучного соку й сіла за вільний столик. Розгорнула на колінах текстовий модуль і почала читати спочатку, з першого параграфа. Повторення – мати навчання. І повторювати їй ніхто не забороняв.

Повільно, ретельно, слово за словом – скрегіт, гуркіт, безглуздий шум. Неначе мільйони прекрасних пісень зазвучали одночасно – і творили б, склавшись, какофонію. Неначе мільйони визнань у коханні вимовлялися, накладаючись одне на одне, і вийшов би гамір, балаканина, жодна воля не впала б проекцією на площину застосування й не породила б сенсу…

«Удвох вони змогли відтягти Сіві по провулку від гавані. Скрізь валялися тіла. На лимонному дереві висіла дівчина. Вони зайшли в якийсь порожній дім через чорний хід і поклали Сіві на кушетку. По підлозі до шафи тягся кривавий слід. Доктор зазирнув у шафу й одразу її закрив…»

Склянка з яблучним соком упала зі стола й розбилася, розлетівшись бризками й друзками.

«…Вони можуть плести різанину на вулицях, але яке це, зрештою, має значення? Бо інша тканина, тканина життя, теж сплітається нескінченно, і коли вони спалюють одне місто, з руїн піднімається інше. Гора стає тільки більша, і ще вели…»

– Сашо? Сашо?!

Вона відірвала очі від книги. Усі, хто був у буфеті, дивились на неї. У юної буфетниці за стойкою були круглі, панічні очі.

– Сашо, отямся!

Костя стояв поруч, під підошвами його черевиків скрипіло бите скло. Здається, він щойно відпустив лацкан ошатного Сашиного піджака.

– Що сталося?

– Нічого, тільки ти репетуєш і стогнеш уголос. А більше – нічого особливого.

– Побічна дія… навчального процесу, – Саша криво всміхнулася. – Тобі ніколи не спадало на думку, що ми живемо всередині тексту?

– Ні, – сказав він не роздумуючи. – А… Стривай, що ти сказала?!

* * *

Вона спустилася в адміністративне крило, притискаючи до грудей текстовий модуль.

Секретарки не було на місці, тільки лежали, розкинувшись на чистому столі, клубки та шпиці початого плетіння. Оббиті шкірою двері стояли прочинені.

– Заходьте, Самовій.

Вона зайшла.

Лелеченко походжав по кабінету. Кравець курив, сидячи в кутку на низькій кушетці.

А перед столом, закинувши ногу на ногу, сидів Фарит Кострицький. Саша спіткнулася на порозі й трохи не впустила книжку.

Лелеченко подивився на неї через плече:

– Проходьте. Сідайте.

Повільно, не схиляючи голови, Саша пройшла через увесь кабінет. Сіла в шкіряне крісло навпроти Кострицького. Побачила своє відображення в його темних дзеркальних окулярах; у підземному кабінеті було дуже, дуже холодно.

– Як ви себе почуваєте? – лагідно запитав Лелеченко.

Саша вище підняла підборіддя:

– Що?

– Як ви себе почуваєте після всього, що було вчора?

– Нормально.

Кравець кашлянув, наче захлинувся сигаретою. З його ніздрів вирвалися дві цівки диму.

– Дуже добре, – Лелеченко кивнув. – Тоді ви дещо повинні довідатися про себе, Олександро Самовій. Олеже Борисовичу, прошу вас.

Кравець загасив сигарету об дно попільниці. Зняв окуляри. Поклав у нагрудну кишеню картатої сорочки. Дужка окулярів зачепилася за ґудзик, і всі присутні в кабінеті секунд тридцять чекали, поки Кравець з ним упорається.

Здолавши окуляри, Кравець вийняв з пачки нову сигарету. Почав розминати кінчиками пальців. Здається, руки в нього тремтіли.

– Без сумніву, з усього потоку ви, Самовій, найсильніша й найобдарованіша студентка. І на цій, очевидно, підставі ви вирішили, що вам усе дозволено, закон не писаний, що ви самі собі можете ставити завдання й самі їх виконувати, а все, що говорять вам викладачі, заслуговує в найкращому разі поблажливої посмішки…

– Ні, я нічого такого… – почала було Саша.

– Помовчте! – Кравець люто розминав сигарету, на підлогу сипалися крихти тютюну. – Ви розвиваєтеся з небувалою швидкістю, але ривками, безконтрольно й некеровано. На цей момент ваші можливості й рівень вашої відповідальності прийшли в таке кричуще протиріччя, що ми, ваші викладачі, повинні прийняти рішення… щодо вас. І ми його приймемо. От і все, що я хотів сказати.

Під пронизливим поглядом Кравця Саша втягла голову в плечі.

– Тепер послухайте мене, Олександро, – заговорив Лелеченко. – Учора ви знічев’я проявили найскладніший інформаційний комплекс… це була – у зародку – Любов, як ви її розумієте. Ви її реалізували, перевели в стан діючої проекції, а потім спалили.

– Ні, – пролепетала Саша. – Я… Я не знала!

– Але й цього вам здалося мало. Ви взялися пробувати мої треки один за одним і за годину пройшли шлях розвитку, розрахований на півроку! Ви перша студентка на моїй пам’яті, якій вдалося щось подібне. Але якби ви освоїли не п’ятдесят шість треків, а п’ятдесят вісім, вас би вивернуло навиворіт. У буквальному значенні – матерія б збунтувалася. Кишки назовні! Одяг, шкіра, волосся – в грудочку. Ви коли-небудь вивертали брудну шкарпетку?!

– Я не знала! Ви мені не пояснили!

– Вам було сказано досить! – гаркнув Кравець. – У вас досить інформації, щоб робити висновки!

– Не кричіть на мене, – тихо сказала Саша.

Кравець звузив злі очі. Лелеченко на хвилину зупинився, узяв зі стола склянку води, збовтав, розглядаючи неживу муху на поверхні.

– Олександро, ви вчора зробили черговий стрибок у розвитку. Неможливий з погляду всього мого досвіду… нашого з Олегом Борисовичем досвіду. Те, що ви не загинули – неймовірно щаслива випадковість. Але тепер, коли ви вціліли, виникає інше питання… Лелеченко зупинився. Його завжди бліді щоки порожевіли. Очі з крихітними зіницями вперлися в Сашине лице:

– Якого чорта ви це зробили?! Що тепер з вами робити? Що з вами робити, ви ж некеровані! Ви мавпа з гранатою! Неможливо, щоб біологічна людина одержала доступ до проявлення – ще до переродження, до іспиту! А ви людина, і поводитесь, як людина! Як дівчисько! Як дурне, інфантильне, безвідповідальне…

Він з видимим зусиллям обірвав сам себе. Заклав руки за спину й знову заходив туди-сюди по кабінету. В тиші чулися тільки його кроки, та ще десь далеко, в будинку інституту, продзвенів дзвінок.

– Чому це я некерована? – заговорила Саша, щосили намагаючись стримати тремтіння в голосі. – Поясніть, я зрозумію… От ви мене ображаєте, але навіть не намагаєтеся пояснити! Ви з нами поводитеся, як з тваринами, як з недієздатними ідіотами…

– Бо ви такі і є, – вставив Кравець.

Кострицький мовчав і дивився на Сашу, здається, з цікавістю.

– Добре, – почав Лелеченко тихим голосом, що не віщував нічого доброго. – Тепер – з приводу пояснень. Я казав вам, Олександро, що безконтрольні досліди – заборонені й небезпечні?

– Але…

– Казав чи ні?

– Казали!

– Ви, здавалося, зрозуміли й дали мені слово не виконувати завдань понад програму. Було таке чи ні?

– Миколо Валерійовичу…

– Ви мені дали таке слово? Чи ні?!

– Так! Але я ж не розуміла…

– Тепер зрозумієте, – зловісно пообіцяв Лелеченко. – Олеже Борисовичу, ситуація надзвичайна. Ваші пропозиції?

Кравець клацнув запальничкою. Затягся, випустив цівку диму – і відразу роздавив сигарету в попільничці. Знову вивудив окуляри з нагрудної кишені, начепив на ніс, уп’явся на Сашу поверх скелець:

– Я знаю одне: ця дівчина не вийде з кабінету, поки ми не знайдемо спосіб її стримувати.

– І спосіб, на жаль, радикальний, – пробурмотів Лелеченко. – Олександро, ми змушені були запросити сюди вашого куратора.

Кострицький сидів непорушно, крізь окуляри неможливо було визначити напрямок його погляду. Саша зіщулилась.

– Фарите Георгійовичу – Лелеченко говорив підкреслено коректно. – Керівництво курсу звертається до вас із проханням: забезпечити дотримання навчальної дисципліни студенткою Самовій Олександрою.

Зависла тиша, довга, дзвінка. Саша прекрасно розуміла, що благати нема сенсу. Єдине, що вона зараз може зробити – зберегти гідність, наскільки це можливо.

Вона зібрала останні сили й розігнула спину. На ній був її найкращий костюм, жодна сльозинка не зіпсувала макіяжу. На секунду вона побачила себе їхніми очима й раптом згадала, як корчився у вогні цей новозароджений світ…

Який був, виявляється, Любов.

Очі Кострицького ховалися за чорними скельцями. Він дивився на Сашу невидимим, але добре відчутним поглядом, – як колись у липні в приморському селищі, на Вулиці, Що Вела До Моря, а привела в Інститут спеціальних технологій.

Саша знітилася.

– Завдання, виконані без дозволу, – тихим безбарвним голосом заговорив Лелеченко. – Свідомі метаморфози. Експерименти з проявленням сутностей. Усе це я назвав би грубим порушенням навчальної дисципліни.

У кабінеті знову стало дуже тихо. І в цій тиші вперше заговорив Кострицький:

– Миколо, є нюанс.

– Так?

– Я обіцяв не вимагати від дівчинки нездійсненного. Лелеченко підняв брови:

– Що саме нездійсненне з того, що я перелічив?

– Вона розвивається, реалізуючи свою природу. – В окулярах Кострицького відбивалися лампи денного світла. – Вона не зможе зупинитися, якщо на диску записано кілька треків підряд. Видавайте їй по трекові на диск, хіба це складно?

Зависла пауза. Лелеченко змінився на лиці; його крила сіпнулися під піджаком, наче бажаючи негайно розгорнутися.

Саша скорчилася в кріслі, готова провалитися крізь землю.

– Це не складно, – глухо сказав Лелеченко. – Це… безпрецедентно. У мене ніколи не було студентів, здатних зняти десяток треків послідовно. Тому я використовував стандартні навчальні матеріали.

– Очевидно, тут нестандартний випадок? – м’яко поцікавився Кострицький.

– Ваша правда, – після коротенького мовчання сказав Лелеченко. – Так.

– Домовилися, – Кострицький кивнув. – Щодо проявлення сутностей… Сашо, ви усвідомлюєте, що зробили?

– Я не спеціально. Я не хотіла. Кравець поперхнувся димом.

– Тобто ви не усвідомлюєте?

– Чому ж. Усвідомлюю, – сказала Саша тихо. Лелеченко здійняв очі до навісної стелі.

– Навіщо ви це зробили? – продовжував допитуватися Кострицький.

– Випадково.

– Що вас підштовхнуло? Про що ви думали, перш ніж узятися за олівець?

Саша зітхнула.

– Важливо, – Кострицький кивнув. – Про що? Чи про кого?

– Про Костю, – сказала Саша. – Про Костянтина Кострицького.

І твердо подивилася на власне віддзеркалення в темних окулярах Фарита.

– І від душевних переживань вирішили погратися з сенсами? – вклинився Кравець.

Саша обернулася:

– Не погратися, Олеже Борисовичу. Хіба не ви вчили мене складати знаки? Хіба не ви хвалили мене, коли все вдавалося? Ви хіба попереджали мене, що це заборонено?

– Я заборонив би тобі бігати по стелі, якби знав наперед, що ти на це здатна!

– Я ж теж не знала. Просто жила… існувала, розташовувалася в просторі, функціонувала, діяла, тривала, продовжувалась…

Вона піймала себе на монотонному переліченні слів – у кожному з них була часточка необхідного їй сенсу, але жодне не підходило повністю.

– Власне, це я й мав на увазі, – тихо сказав Кострицький.

– І що ж, – різко, майже агресивно заговорив Кравець, – ми не можемо вимагати від дівчини, щоб вона перестала знущатися над інформаційним простором? Бо це означає, що ми вимагаємо неможливого?!

– Ні, – Кострицький ледь усміхнувся. – Тепер, коли ми дещо уточнили, завдання прояснилося і його буде вирішено. Не турбуйтеся.

І обернувся до Саші:

– Сашо, я хотів би з вами сьогодні поговорити… Коли у вас закінчуються пари?

* * *

Вона отямилася за довгим столом у великій аудиторії, де звичайно проходили загальноосвітні лекції. Перед нею лежав аркуш, вирваний із зошита, і Саша писала на цьому аркуші: «У наш час естетичне переживання розглядається як переживання цінності й розглядається в рамках філософії цінностей». Народу в аудиторії було не дуже багато, і викладачка дивилася на Сашу якось дивно.

Саша відкинулася на спинку лави. Вона любила навчатися; лекції, хоч би які нудні, і формулювання, хоч би які заплутані, повертали її до дійсності…

До дійсності, якою Саша її розуміла.

Продзвенів дзвінок.

Ні на кого не дивлячись, ні з ким не розмовляючи, вона повернулася до себе в мансарду. Попіл від спаленого аркуша так само лежав у сміттєвому кошику. Вона прибрала в кімнаті, зібрала з підлоги жовті поролонові смужки й винесла сміття. Сіла коло вікна; довго дивилася крізь шибку на зеленіючі липи Сакко і Ванцетті.

Чия була та любов, яку вона випадково, здуру, проявила? Ставши конкретною, любов знайшла носія й предмет застосування… Об’єкт і суб’єкт… Коли Саша її спалила – що сталося з цими людьми?

Її руки шукали, чим зайнятися. Вона вийняла олівця, знайшла стругачку в шухляді конторки. Підтягла до себе чистий аркуш паперу – щоб не насмітити. Наділа стругачку на затуплений кінчик олівця, провернула раз і вдруге. Стружки падали на папір, складаючись у візерунок.

Саша зібрала їх у жменю. Витрусила у відро для сміття. Вона нічого не малюватиме; їй заборонено проявляти сутності. Вона не буде, ні-ні, тільки на хвилиночку розкриє понятійний активатор.

Жовтий папір, схеми, схеми, стовпчики, цифри; Саша заплющила очі. Чудовий мурашник сенсів з усіма його рівнями й зв’язками, векторами, похідними багатьох порядків, кільцями, вісімками, на ціленими в нескінченність прямими… Ні-ні. Тільки дивитися. Тільки дивуватися. Гармонія…

Олівець сам зринув зі стругачки, гострий, мов голка. Воля. Творіння. Слово. Що я роблю, в паніці подумала Саша, тоді як уся її істота, могутня й гнучка, зміцніла й розвинена на завданнях та вправах, жила – існувала, розташовувалася в просторі, функціонувала, діяла, тривала, продовжувалася…

А потім і думки обірвалися. Стрибком перейшли на наступний рівень, невимовний звичними словами. Олівець ковзав, не відриваючись, виводячи символи з укладеним четвертим виміром. Відблиски сонця на воді, маленьке весло – жовте, яскраво-жовте, пластмасове. Це ще не любов, це передчуття, переддень, це…

Дверний дзвінок ударив, як пожежний дзвін.

Ніколи раніше до Саші в мансарду не приходили гості, вона й не чула ніколи цього оглушливого дзвоніння; сіпнулася рука. Зламався олівець. Саша з жахом втупилася в аркуш паперу з мерехтливим, майже закінченим символом.

Дзвінок не припинявся. Саша визирнула у вікно й побачила внизу, на порозі з двома левами, Кострицького – але не Фарита, ні. Костю.

* * *

– Ох… Ти мене налякав.

– Чого тобі боятися? – Костя підозріло оглянув кімнату, потяг повітря носом. – Щось згоріло?

– Та так… Паперове сміття. Ти сідай.

Костя опустився на край табуретки. Озирнувся, тепер уважніше.

– Добре тут у тебе. Не те що в нашому щурятнику.

– Що, полаявся з дружиною? – вирвалося в Саші.

– Уже донесли? – Костя дивився вбік.

– Усе на поверхні, – Саша зітхнула. – Чаєм я тебе не пригощатиму, не ображайся, закінчився чай. Що ти хотів сказати?

Костя гойднувся туди-сюди, раптом так ясно нагадавши Фарита Кострицького, що Саші стало моторошно.

– Що вони від тебе хотіли? Навіщо викликали? Я бачив: він теж там був.

Саша зітхнула. Власне, Костя був єдиною людиною, якій вона могла розповісти все; ну, майже все. Без деяких подробиць.

І вона розповіла. Костя слухав, напружено подавшись уперед, механічно крутячи в пальцях зламаний олівець.

– Ти хочеш сказати, що він за тебе заступився?!

– Не знаю. Було схоже, що саме так.

– «Не вимагаю неможливого»… Коли він посилав Лізку на панель – теж, виходить, неможливого не вимагав…

– А ти знаєш?!

– Усі знають. Коли він убив мою бабусю… він теж не вимагав неможливого?

– Не вимагав. Ти міг здати залік з першого разу. Здав з другого. Костикові очі стали, мов дві склянки.

– Але ж усе-таки здав, – пробурмотіла Саша примирливо.

– Ти дуже змінилася, – сказав Костя. – Іноді мені здається, що ти стала схожа на нього.

– Але ж ти міг здати з першого разу, – Саша відчувала його наростаючу ворожість і говорила квапливо й вагомо, ніби навалюючись грудьми на потік ураганного вітру. – Це правда, Костику, це неприємно й сумно, але це так. Ти міг. Але не здав… Ось ти його син, і ти його ненавидиш. Хоч, можливо, він не найгірший батько. Раціональний. Суворий. Ефективний.

– Що?!

– Можливо, він тебе навіть любить. По-своєму… Можливо, усі батьки на землі – проекції одної-єдиної сутності. Тільки спосіб перетворення різний. Тінь балерини – виродок з крихітною головою і товстими ногами… Уявляєш, до якої міри може спотворити сутність який-небудь витончений спосіб проекції? Якщо оця купа перегною – проекція квітучого саду на нескінченний час, на дощі й холоди… Якщо мій батько, який покинув маму з дитиною на руках – проекція великодушного й люблячого чоловіка, просто сонце сідало, і тінь лягла крива…

Саша говорила, з подивом розуміючи, що мислить не словами. Слова – потім, а спочатку – гнучкі пружні… образи? Картини? Живі істоти?! Необхідність переводити ці думки-відчуття у звичну словесну форму починала її обтяжувати.

Костя узяв її за руку жестом турботливої медсестри:

– Сашо… Ти в порядку?

– Я? Так. Бідна Джульєтта помилялася. Пам’ятаєш? «Лише твоє ім’я – от хто мій ворог; бо ти – це ти, ніякий не Монтеккі. Що є Монтеккі? Чи це рука, нога, плече, лице, чи інше щось, належне до людського тіла? Прийми нове ім’я!»… Поширена омана на зразок тієї, що Земля плоска. «Як ви яхту назвете, так вона і попливе» – от, оце воно. Це правильно.

– Сашо… – здається, Костя нервувався.

– Послухай, – вона заплющила очі, щоб не бачити ні Кості, ні кімнати, щоб повніше відчувати переливи-дотики своїх нових думок, думок-образів, думок-істот. – Я можу… створити… втілити… актуалізувати… зреалити… намалювати вам з Женькою таку Любов, таке Кохання, як у Ромео і Джульєтти. Ви будете почувати… жити, проживати, чадіти… від єдиного на світі кохання… Я його проявлю…

Саша затнулася. Костя дивився з кожною секундою дедалі напруженіше. Танець пружних тіней, що заполонили Сашину свідомість, сповільнився, на перший план вискочили, мов рухомий рядок, звичайні думки-слова.

– Вибач, я невдало пожартувала про любов. Я говорю зайве. Я… розумієш, я триваю, пливу, розтікаюся. Не можу зупинитися. Мене розпирає зсередини, я, як тісто на дріжджах, я рано чи пізно зірвуся, і тоді Кострицький… вибач. Тоді він подивиться отак, крізь окуляри, і скаже: «Це навчить тебе дисципліни»… І тоді я вже не терпітиму, Костю. Я зроблю щось жахливе. Уб’ю. Проявлю для нього кулю в серце.

Костеві зіниці розширилися, Саша зрозуміла, що зараз щось відбудеться, і справді – заскреготівши зубами, Костя несильно вдарив її по щоці. Саша відчула, як усередині в нього все загуркотіло й задзвеніло від цього удару.

– Нічого, нічого, не лякайся, – вона спробувала всміхнутися, – усе правильно… мені не боляче. Я от що думаю: якщо поняття можна проявляти, то, напевно, їх можна проявляти заново. Створювати те, чого ніколи не було раніше, а не просто проектувати ідеї. Я проектор, я кіноапарат, кидаю тіні на екран… А хтось робить сутності – з нічого? Як ти думаєш, з нічого – можна створити щось вартісне?

– Випий води, – Костя блід на очах. – Вони тебе довели. Сашо, на третьому курсі одна дівчина збожеволіла… Так само.

– Усі дівчата божевільні. Кожна по-своєму. Слухай, мені здається, що я можу все. Я вирвалася з нашого тексту й можу подивитися на нього ззовні. І я бачу – це просто букви. Кожна людина – слово, просте слово. А інші – розділові знаки.

– Послухай, я можу покликати кого-небудь… Або…

Сашу накрило тишею. Костя ворушив губами, він непокоївся, він був близький до розпачу. Саша кліпнула; Костя був тільки наполовину людиною, а наполовину – тінню, проекцією чогось дуже важливого, куди більш фундаментального, ніж усе людство разом. Але Костя був ще людиною, тоді як Саша рвалася, вислизала з оболонки, втрачаючи форму і втрачаючи можливість думати, і в згасанні – чи розгорянні? – її свідомості, десь аж на краю, теліпалася роздратована Лелеченкова фраза: «Ви коли-небудь вивертали брудну шкарпетку?!»

А потім розчинилися двері, і те, що було назовні, ступнуло в кімнату.

* * *

– Що з нею?!

Костя стояв, притулившись спиною до стіни. Двері у ванну були відчинені. Лилася вода з крана. Голос Фарита Кострицького щось відповів, але Саша не розібрала слів.

Вона сиділа за конторкою. Не лежала, не валялася непритомна, як можна було очікувати. Сиділа, водячи олівцем по аркушу паперу, і аркуш був увесь покреслений гачками, штрихами, спіралями.

– Що з нею буде? – знову спитав Костя.

Відповіді вона знов не розчула. Шум води припинився; Фарит Кострицький зайшов у кімнату, і Саша на секунду замружилася. Тільки на секунду; Фарит був у легких ясно-сірих окулярах, майже прозорих – і все-таки непроникних.

– Мені піти? – глухо запитав Костя.

Кострицький поставив на полицю дві помиті чашки. Саша мигцем згадала, що вчора вранці пила кефір і не встигла сполоснути посуд перед заняттями.

– Якщо тобі нема чого робити, синку, то можеш сходити в гастроном на розі й купити чаю, печива й розчинної кави. Оце буде справжня турбота про Сашу Самовій. Збігаєш?

– Так, – сказав Костя після коротенької паузи.

– Тоді на тобі гроші, – Фарит сягнув рукою в кишеню шкіряної куртки.

– Не треба. У мене є.

І Костя вийшов, не озираючись на Сашу.

Вона подивилася на листок під своєю рукою. У самому центрі, майже схований карлючками, ледь посмикувався недомальований знак. На очах втрачав об’єм, сплющувався, поки нарешті не завмер. Фарит акуратно витяг аркуш з-під Сашиних стиснутих пальців, підніс запальничку. Папір спалахнув. Кострицький відкрив заслінку крихітного каміна й поклав клаптик вогню на закопчені цеглини.

Відчинив ширше кватирку.

– Всемогутня, так?

Саша потерла очі: їх пекло, наче від довгого погляду на сонце. Текли густі сльози, нарешті змивали так ретельно накладену туш для вій.

– Вони за тебе бояться, – пробурмотів Кострицький. – Але вони не знають тебе до кінця. Якби знали – убили б, щоб уникнути світової катастрофи…

Він говорив, здається, з іронією. Він насміхався. А може, й ні.

Саша дивилася на олівець. Кострицький витяг на середину кімнати табуретку й сів перед нею – зовсім поруч. Вона могла б його торкнутися, якби захотіла.

– Почуваєшся, як джин, якого випустили з пляшки? Готова будувати палаци і їх руйнувати? Можеш усе, геть усе?

Тепер він здавався серйозним. А може, знущався.

– Я не можу зупинитися, – прошепотіла Саша. – Я не можу – не бути.

– Можеш, – сказав Кострицький, і від звуку його голосу Саша здригнулася. – Бо я вимагаю, щоб ти залишалася в рамках програми. Щоб ти не малювала живих картинок за відсутності викладачів. Щоб ти не літала, як Пітер Пен, і не лізла в усі можливі дірки. Це моя умова, а я ніколи – запам’ятай, ніколи! – не вимагаю від тебе неможливого.

Він поклав перед Сашею на стіл мобільний телефон у м’якому рожевому чохлі:

– Це тобі. Негайно подзвони матері й скажи свій новий номер. Саша вдихнула:

– Я…

– Роби, що я сказав, – Кострицький виклав на стіл пластико-ву картку із записаним на ній довгим номером. – Набір починай з вісімки.

Телефон працював. Клавіші озивалися на дотик ніжним звуком, наче співали.

Гудок. Гудок.

– Алло… мамо?

– Саша? Сашо, привіт! Ти звідки? Тебе так добре чутно!

– Ма, у мене… тепер мобілка. Запиши номер.

– Та ти що?! От новина! Слухай, а це не дуже дорого?

– Ні… не дуже. Записуй…

Кострицький сидів, закинувши ногу на ногу, і дивився на Сашу крізь димчасті окуляри.

– То тобі тепер можна дзвонити?

– Ну… так. Принаймні якщо я терміново знадоблюся.

– Чудово!

– Ма… ну, бувай, вибач, я не можу довго говорити…

– Бувай! На все добре! У нас усе нормально, малий здоровий…

– Привіт… Валентинові. До побачення.

Вона натисла «відбій». На дисплеї висвітилася картинка – чи то земна куля, чи то стилізований годинник. Саша перевела дух.

– Молодець, – Кострицький кивнув. – Тепер дивись на мене і слухай уважно.

Він зняв окуляри. Саша кліпнула; карі очі Кострицького, звичайні, з нормальними зіницями, втупилися їй в лице:

– Завжди носи цей телефон з собою. Не смій вимикати ніколи. Стеж за тим, щоб акумулятор був заряджений. Зрозуміла?

– Так.

– Він принесе тобі погану звістку, якщо ти провинишся. Ти, джин, якого випустили з пляшки, запам’ятай: за кожну спробу побудувати черговий палац тебе чекатимуть дуже, дуже сумні новини. І ти довідаєшся про них негайно. Носи телефон з собою.

Саша опустила очі на апарат.

Маленький, акуратний. У пухнастому рожевому футлярі, на якому – Саша тільки тепер роздивилася – стирчали поросячі вушка. Футляр був у вигляді свині, з намальованим рильцем, милий, майже дитячий…

Усе змінилося.

Так ніби джина, що злетів у небеса, зірвали звідти за бороду і з усієї сили тицьнули обличчям у бетонну стіну. І замкнули в камері, три на три метри. Без дверей.

Щойно вона почувалася всемогутньою. Щойно вона відчувала, як наростає навколо нова реальність – це було некомфортно й страшнувато, але від цього росту захоплювало дух!

Тепер вона збігалася, скорчувалася. Збиралася в грудку. Так буває, коли палять синтетичну тканину – з великої й ошатної сукні виходить малюсінька грудочка чорної смоли, причому за лічені секунди… Саша хвилину тому була всемогутня, вміла літати, вміла перетворювати світ – а тепер перетворювалась на крапку на площині.

Продзвенів дверний дзвінок. Повернувся Костя, приніс коробку чаю, банку кави, печиво й шоколадку; Саша краєм ока бачила, як він розставляє покупки на полиці, але не повернула голови.

Кострицький щось сказав синові, той упівголоса відповів і одразу про щось запитав. Саша не розрізняла слів.

Зачинилися двері. Костя пішов. Саша не ворушилася.

– Не бачу трагедії, – тихо сказав Кострицький. – Ти робитимеш усе те саме, тільки під доглядом педагогів. Я думаю, вони призначать тобі додаткові заняття.

– Я більше не зможу вчитися, – прошепотіла Саша.

– Зможеш. Навпаки – вчитимешся старанніше. Але – дисципліна, Сашо, і самоконтроль – корисні речі, іноді необхідні. Скажи, я помиляюся?

Саша мовчала.

– У твоїй силі зробити так, щоб він ніколи не задзвонив, – проговорив Кострицький м’якше. – Усе залежить од тебе. Як завжди.

– Я вас бачила, – сказала Саша. – Коли ви зайшли. Я майже зразу осліпла… Фарите, ну неможливо жити у світі, де ви є.

– Неможливо жити у світі, де мене нема, – сказав він після короткого мовчання. – Хоча змиритися зі мною важко, я розумію.

* * *

– Не згинайте коліно, Сашо! Тягніться, отак… Ще трохи, і вийде!

Ліза Павленко сиділа на шпагаті, упираючись руками в підлогу, але зберігаючи на обличчі байдужо-неуважний вираз. Саша, застогнавши, встала:

– Я не можу. М’язи болять.

– Бо розтягуватись треба щодня! – заради переконливості фізкультурник приклав руку до грудей. – Он Ліза розтягувалася і в неї ж вийшло?

– Я дуже за неї рада, – сказала Саша.

ДеДе зітхнув. Юля Ґольдман, вигнувшись тріумфальною аркою, вже хвилин п’ять стояла на «містку», і кінчики її волосся торкалися дерев’яної підлоги.

– Сашо, здайте хоч би «колесо». Тільки телефон заберіть, я ж просив не ходити на заняття з мобілками!

Саша, повагавшись, зняла з шиї рожевий шнурок. Поклала телефон у кишеню спортивної куртки, застебнула на блискавку. ДеДе дивився трохи роздратовано:

– Його що, вкрадуть? Ні на секунду не можна розлучитися?

Саша відповіла таким важким поглядом, що юний фізкультурник зніяковів.

* * *

О п’ятнадцятій сорок з тридцять восьмої аудиторії вийшла Женя Сокирко. Окинула Сашу зверхнім поглядом і, навіть не привітавшись, попливла по коридору вдалечінь.

– А, це ви, – зустрів Сашу Кравець.

Вона коротко привіталася й сіла на своє місце перед викладацьким столом – студентка, яких багато. Вийняла понятійний активатор. Текстовий модуль. Втупила очі у свої руки.

Телефон на шнурку торкався краю стола. Рожева пляма на краю поля зору.

– Спочатку я думав, що ви просто зубрилка, – зітхнув Кравець. – Потім я запідозрив, що ви талановиті… Потім я здогадався, що ви дієслово. Це було, коли ви заговорили. Коли я звелів вам мовчати, а ви знайшли потрібне слово дуже швидко, ледь чи не за кілька днів… Пам’ятаєте?

Саша кивнула.

– Потім усе зависло на волосинці, здавалося, я помилився… І Микола Валерійович помилився теж… Та ви переродилися стрибком. Стало ясно, що ви дієслово, і виникла найсильніша підозра, – Кравець нахилився вперед, не зводячи з Саші очей, – що ви – дієслово наказового способу. Ви веління, Сашо.

– Не розумію.

– Розумієте, – Кравець дивився на неї не кліпаючи. – Така наша спеціальність: нічого не можна пояснити. Можна тільки зрозуміти самому. Ви веління, частина Мови творення… несуча конструкція. Я казав вам, що ви проекція. Пам’ятаєте? Отож: ви проекція Слова, якому скоро належить пролунати. І ви щодень ближче до оригіналу. Ви фундамент, на якому можна побудувати цілий світ. І це не можна пояснити, Сашо, це можна тільки зрозуміти.

Саша замружилася.

На секунду перестала думати словами. Здалося, думки її – живі істоти, схожі на кольорових, підсвічених зсередини амеб.

– Ви все розумієте, – сказав Кравець. – Вам не вистачає досвіду й знань. Другий курс… Ледь почали вивчати Мову… Але ви вже слово, Сашо, слово, а не людина. Веління, наказ. Ваша цінність як майбутнього фахівця колосальна. Ми будемо займатися в травні, у червні, частково в липні – щодня й дуже серйозно. Саша скосила очі на рожевий телефон.

– Під наглядом педагога! – підвищивши голос, повідомив Кравець.

Поплескав себе по кишені в пошуках сигарет. Сказав іншим тоном, дуже по-діловому:

– Беріть олівець і папір. Розкривайте активатор. Почнемо з дрібного.

* * *

Вона була, мов повітряна куля, що рветься вгору. А маленький рожевий телефон якорем тяг її вниз і не давав зірватися; вона прожила отак, «на розрив», довгий день. Можливо, один з найщасливіших у своєму житті.

Вона вийшла від Кравця, переповнена картиною світу – яскравою, заворожливою й страшною. І носила її до вечора, намагаючись не розхлюпати.

Осяяння накочувало хвилею і знову відступало. Коли Саша усвідомлювала себе Словом – їй ставало легко, як ніколи в житті. Це був спокій кульбаби, що вперше розцвіла на зеленому лузі. Це була щаслива мить без вітру, без майбутнього і, зрозуміло, без смерті.

Потім вона знову почувалася людиною. Згадувала, що у світі є Фарит Кострицький, згадувала, що значить телефон на шиї. Зціплювала зуби й чекала, коли знову нахлине слово-відчуття, і, дочекавшись, завмирала в теплій затерплості…

Увечері їй стало по-справжньому важко. Закінчивши читати модуль, вона лягла в ліжко й погасила світло. І заплющила очі – і під повіками одразу ж розгорнувся прекрасний мурашник сенсів.

Закономірності й зв’язки. Проекції і відбиття. Саша перевернулася на другий бік, потім ще раз, потім знову. Зім’яла простирадло. Сіла; у темряві цокав годинник. Горіли ліхтарі на вулиці Сакко і Ванцетті. На конторці лежав клятий рожевий телефон. А навколо літали, кружляли, дражнилися кляті ейдоси; Саші не подобалося це визначення, однак іншого слова для назви вертких кольорових амеб вона дібрати не могла.

У тому тільки й річ, щоб правильно проявити. Усе вже є на світі. Усе найкраще й підхоже. І щастя. Найпростіше, що може бути – схопити за хвіст оцю-от золоту амебу і проявити її правильно й чітко, без викривлень. Щастя – те, що почуває Саша, коли розуміє себе словом. Щастя – те, що почуває будь-яка людина, що зійшлася зі своїм призначенням. Що завадить і Саші це зробити? Вона ж може!

Людська оболонка дратувала її, мов тісний костюм. Їй треба, необхідно було вирватися, проте рожевий телефон лежав на столі, і Саша встала й підійшла до вікна.

Ширше розкрила кватирку. Мало; розчинила раму навстіж. Була досить холодна весняна ніч, сирий вітер ганяв хмари, то відкриваючи зірки, то знову їх затягуючи. Саша стояла коліньми на підвіконні, глибоко дихала і відчувала, як вітер пробирається під нічну сорочку. Холод – це чудово, це протвережує. Саша – людина.

– Я людина. Але я дієслово, – сказала вона вголос.

Пояснити це було неможливо. Саша, котра провчилася майже два роки, котра пережила розпад і відтворення, Саша змінена приймала свій новий статус не розумом і навіть не інтуїцією.

Вона була, тривала, розташовувалася в просторі й часі. Вона готувалася прозвучати.

Реалізуватися.

Рожевий телефон лежав на столі. Саші захотілось його вимкнути. А краще – кинути вниз, на брук. Нехай розіб’ється. Нехай вилетить акумулятор. Нехай назавжди згасне дисплей.

– Не можу, – сказала вона пошепки. – Не можна. Не можна!

Темний вихор пролетів по рваному, у хмарах, небу. Саша відсахнулася; навпроти, на схилі черепичного даху, вгніздилася тінь і закрила зірки, неначе хмара.

– Сашуню, а чого ж це ви не спите так пізно?

Вона двома руками вчепилася за підвіконня.

* * *

– Спокійніше. І далі від ліхтарів, навіщо нам ці сенсації… У нас сорок хвилин, не марнуймо часу на розгойдування.

Холодний вітер не давав дихати. Внизу лежала весняна Торпа, по вулицях, наче по ріках, розтікався туман, і вогні ліхтарів помалу в ньому тонули.

– За мною… Не треба поспішати. Спокійніше. І не забувайте дихати, ви не у воду пірнули…

Вони приземлилися на даху семиповерхівки. Туман заливав перші поверхи й добирався до других.

– Не змерзли?

– Н-ні.

– Сашо, я хочу, щоб ви знали: це не так навчання, як, е-е-е… адаптація до наявних умов. Як каже наш спільний знайомий, не можна вимагати неможливого, а вам, у вашому нинішньому стані, просто необхідна розрядка… реалізація… Але я, як ваш педагог, категорично забороняю вам проробляти те ж саме наодинці. І ця заборона залишається в силі!

Від Торпи залишилися самі тільки дахи, що пливли над ватяною поверхнею туману.

– Сашо, ми цінуємо вас, вашу працездатність і вашу порядність. Ми розуміємо, як вам важко. Ви ж не дасте нам приводу… засмутитися, правда?

Саша розкрила крила так широко, як тільки могла. На секунду стала Торпою – сонним містом під шаром туману, яке ніби ширяє у хмарах…

– Я п-постараюся.

Частина третя

– Мамо, здрастуй. Я приїхала.

– Ура, Сашхен! Ти з вокзалу?

– Ні.

– А звідки?

Саша засміялася:

– Я коло під’їзду з автомата дзвоню.

– Жартуєш?!

– Серйозно. Піднімуся через хвилину.

– Ну ти даєш!

Коли відкрилися двері ліфта, мама вже стояла на сходовому майданчику, весела, свіжа, в літньому халатику.

– Ну ти даєш! Наче сніг на голову! Терористка!

І мама обняла Сашу вперше за півроку. Саша замружилася. За спиною закрилися двері ліфта, і знову відкрилися, наскочивши на ручку впалої валізи. І знову закрилися. Саша з мамою постояли ще, не розтискаючи рук, потім Саша неохоче обернулася й підняла валізу.

Двері ліфта з’їхалися з роздратованим брязкотом.

– Слухай, – сказала мама, жадібно її розглядаючи, – а вигляд у тебе… чудовий. Ти зовсім доросла.

Вони зайшли у квартиру, мама потягла Сашу на кухню, всадовила за стіл і сіла поряд, не випускаючи її руки. Клубочилася пара над каструлею, підстрибували в окропі варені яйця; мама зазирала Саші в очі, всміхалася й хитала головою:

– Яка велика… Зовсім доросла. Який же ти молодець, що приїхала… Який ти молодець. А мобілкою не користуєшся?

– Дорогувато все-таки, – Саша старанно всміхнулася. – Хай буде на крайній випадок.

– Я тобі дзвонила разів два, не було зв’язку.

– Так, це в Торпі буває, – Саша всміхнулася ширше. – А малий спить?

– Щойно заснув, перед твоїм дзвінком. Учора ходили в поліклініку, наговорили нам компліментів, – раділа мама. – Прямо незвично… Вони всіх залякують, по лікарях ганяють… А тут і вага в нас ідеальна, і розвиток, і всміхаємося всім… Вони в цьому віці чужих, буває, бояться, а Валюнчик – мов сонечко: бачить людину – і вітає її… Спить, як бабак. Їсть, як хом’як. А красень який став… Ти побачиш.

Вона нарешті згадала про каструлю, зняла з вогню варені яйця, поставила під струмінь холодної води.

– А Валентин працює. У нього тепер багато роботи… Зате й гроші є, а ти собі не уявляєш, як тепер усе дорого… Сашо, у тебе з’явився хлопець?

– Чого ти так вирішила?

Мама сіла навпроти, торкнулася Сашиної долоні:

– Мені так здається. Ти змінилася.

– Ми просто давно не бачилися.

– Розкажи, – попросила мама. – Поки малий спить… Є час. Розкажи: як ти там? З ким дружиш? За тобою, мабуть, хлопці табунами ходять… ти дівчина помітна.

– Я вчуся з ранку до ночі. Не дуже походиш табунами.

– А все-таки? Хтось же тобі подобається? Що там за хлопці, у цій Торпі, я навіть уявити собі не можу. Пристойні?

– Пристойні, гарні… Різні. Як скрізь. Ти так говориш, начебто Торпа – це якась діра!

– Не діра, – мама погладила її руку. – Я закохалася на другому курсі, пам’ятаю… платонічно. Не могла про нього не думати хоч би хвилинку… Наче хвороба, накотило, а потім так само швидко пішло… Але тепер інші звичаї, так?

– На цей момент у мене немає ніякого особистого життя, – чесно зізналася Саша. – Такі навантаження, що не до цього.

Мама недовірливо похитала головою:

– Трудівниця ти моя… От і другий курс закінчився.

– На «відмінно».

– На «відмінно»… Сашо, а забирай-но звідти документи. Після другого курсу – якраз пора. У нашому універі тебе візьмуть з руками й ногами, я дізнавалася.

– Мамо… – Саша вивільнила руку.

Мама вперто похитала головою:

– Сашо. Давай залишимо все… в минулому. Ти пережила… ти не прийняла Валентина. Тобто для ввічливості прийняла, але в душі…

Тоді ти була ще дівчинкою. Підлітком. Тепер ти доросла… я ж бачу. І ми можемо все це, недомовлене, сказати вголос. Ти бачиш: ми щасливі. Нам не вистачає тільки тебе, Сашо. Бо ти теж наша дочка, ти частина нашої родини, тебе ніщо й ніхто не зможе замінити. Вертайся додому. Будь ласка.

У Саші пересохло в роті. Мама дивилася на неї через стіл і всміхалася.

– Я ж повернулася, – сказала Саша. – Я… твоя правда, тепер я по-справжньому повернулася.

Мама встала, трохи не перекинувши табуретку, і обняла Сашу, пригорнулася лицем до її плеча.

– Твоя кімната – вона, як і раніше, твоя, розташовуйся. Розвішуй речі. Нам з Валентином зручно в спальні, і до малого недалеко вставати. Але він тепер спить ночами. Він таке сонечко, спокійний, веселий… Ти побачиш. Люди вчотирьох, бувало, жили в комуналках, у крихітних кімнатах, а в нас усе-таки окрема квартира. Завтра підемо в універ… чи ти сама підеш? А потім треба буде з’їздити до Торпи по документи. І речі забрати, ти ж якісь речі там залишила?

– Ага, – сказала Саша. – Ми це… потім вирішимо.

– Не треба затягувати. Ой, раковина забилася… Я варю зелений борщ, скоро буде готовий… Тільки щавель укинути. Хочеш? Він так красиво міняє колір в окропі… Чи ти спочатку підеш у душ? Розбереш речі? Ніч у поїзді, ти втомилася… Поспиш – там, у себе?

– Я краще тобі допоможу, – сказала Саша. – Давай, покришу щавель.

* * *

Ніч перед цим вона провела в щасливому півсні. Лежачи на м’якій полиці купейного вагона, слухала перестук коліс і потихеньку, поволі, присвоювала собі поїзд.

Голова її була – тепловоз. Уздовж живота пружно крутилися колеса – дзвінкі й упевнені. Рейки на дотик виявилися гладенькі й прохолодні, наче мармур. Над ранок на них випала роса. Саша відчувала, як розлітаються крихітні частки, випаровуються й знову конденсуються, як розступається туман перед лицем, як біжить вітер за спиною, виляючи, мов собачий хвіст. Зелені семафори сходили над обрієм, наче зірки.

Вона закінчила другий курс і відпрацювала так звану «практику» – майже місяць на ремонті гуртожитку. Їй подобалось орудувати валиком для фарбування, пульверизатором для побілки, їй подобалося ходити в забрудненому фарбою і крейдою робочому одязі. Їй подобалося вертатися з розореного гуртожитку до себе, приймати душ і лягати з книжкою на ліжко.

Вона перечитала за цей місяць кілька десятків книг. Читала зі страшною швидкістю все підряд – класику, мемуари, дорожні нотатки, жіночі романи й детективи. Фонд районної бібліотеки міста Торпи було вивчено й просіяно трохи чи не крізь сито. Текстовий модуль, понятійний активатор, задачники – всі книжки зі спеціальності вилучили Кравець і Лелеченко до єдиного примірника.

Саша читала, поки можна було розрізняти букви. Потім заварювала чай і, не вмикаючи лампи, сідала на підвіконні.

Небо згасало, як екран. Засвічувалися ліхтарі, і Саші ставало важко дихати. Вона чекала, дивлячись на сусідні дахи. Поодинокі перехожі поглядали на неї з подивом.

Дуже часто очікування виявлялося даремним. О пів на другу ночі, сумна й розчарована, Саша злазила з підвіконня й лягала в ліжко. І довго лежала, прислухаючись до нічних звуків, поки не провалювалася в сон.

Проте коли-не-коли – двічі або й тричі на тиждень – зірки над Торпою на секунду закривала величезна тінь, і темна фігура всідалася на даху навпроти. Це бувало на межі вечора й ночі, коли небо на заході ще світліло, але на вулицях уже стояла густа темрява.

Тоді Саша, задихаючись з радості, стрибала з підвіконня на вулицю й розгортала крила – іноді над самою бруківкою.

– …Сашуню, ви можете їхати, авжеж. Але вам самій буде важко й дико. Найкраще взяти днів три, одразу це обумовити з домашніми – так робить багато студентів – кілька днів удома, решта часу – з друзями в поході… Не сидіти ж вам у чотирьох стінах? Обережно, не тупцюйте там по шиферу, він битий…

Улітку над містом бувало задушливо навіть ночами, од землі йшла пара, над черепичними дахами, що зберегли жар полуденного сонця, м’яко тремтіло повітря. Під час коротких перепочинків Саша розлягалася на черепиці, вбираючи її тепло, дивлячись на зірки, бездумно всміхаючись.

Під час нічних польотів Лелеченко не так її навчав, як – вона розуміла – дозволяв реалізуватися. Наглядав і осмикував – дуже тактовно; вона зірвалася тільки раз – піднявшись особливо високо над Торпою і на власні очі побачивши, що місто являє собою фразу, довге складнопідрядне речення, і кому легко можна переставити.

Притуливши праве крило до боку, розкинувши ліве, зціпивши зуби від несподіваного болю в порожнистих кістках, Саша закрутилася дзиґою. Вогні Торпи розмазалися, злившись у концентричні кола. Потім і вогні потемніли, Саша провалилась у світ з багатьма вимірами, холодний і сухий, наче скинута зміїна шкіра. Чужа воля висмикнула її з темряви, вона знову побачила під собою землю, зовсім близько, і розкинула крила вже над самою бруківкою.

Лелеченко її навіть не лаяв:

– Занесло. Завалило. Нічого страшного, нічого, але бачите, як правильно, що я був поруч?!

Вона заспокоїлася на диво скоро. Відчуваючи себе словом, вона забувала, що таке страх, і навіть вигляд клятого рожевого телефона не викликав у ній звичного розпачу.

Лелеченко наполягав, щоб додому вона поверталася завжди пішки й завжди через двері, як пристойна дівчина:

– Не будете ж ви лізти у вікно знадвору, наче кіт у шпаківню? Це неестетично, погодьтеся.

Саша палко дякувала йому за кожну нічну прогулянку. Вона не знала, як пережити це літо без польотів над дахами Торпи.

Лежачи в поїзді по дорозі додому, Саша в дрібних деталях згадувала черепицю й ринви, горобині гнізда й флюгери старого міста; згадувала хлопчика, котрий одного разу побачив її з вікна. Він читав книжку про Малюка та Карлсона; Саша засміялася й помахала йому рукою…

Поїзд мчав через ліси. Саша мріяла про те, як повернеться в Торпу.

* * *

– Чуєш – прокинувся!

З кімнати долинало неголосне, невпевнене аґукання. Мама, на ходу витираючи руки, поспішила в кімнату. У дверях усміхнулася зі змовницьким виглядом:

– Ти його не впізнаєш.

Саша сиділа за столом, водила кінчиком ножа по дерев’яній різальній дошці. Недоречно згадалося, як тут, на оцьому ось столі, мляво лежала дитина, а Саша, притискаючи до вуха слухавку, приймала і всмоктувала тишу, викидала з себе фрагменти чужої інформації. Добре, що тоді в неї не було рожевого телефона. Утім, їй і так вистачило неприємностей.

Так склалося, що приїжджаючи на канікули додому Саша весь час чогось боялася. Здатися божевільною. Вбити людину. Перетворитися на чудовисько в усіх на очах. Тепер, коли ці страхи лишилися, здавалось би, позаду, Саша боялася тієї хвилини, коли доведеться сказати мамі про зворотний квиток.

Він лежить у кишені сумки. Післязавтра, вечір.

– Ходімо, Валюнчику, ходімо, сонечко… Сестричка приїхала… Саша приїхала, Сашунечка, ходімо привітаємося…

Мама зайшла на кухню, всміхаючись, несучи на руках темноволосого, темноокого, кругловидого хлопчика з осмисленим, хоч і сонним, поглядом. Саша відклала ножа і встала.

Як він виріс! З черв’ячка перетворився на людську істоту – дитину. Він був схожий на маму й на Сашу – волосся, губи, лоб. У ньому було щось і від Валентина; сидячи в мами на руках, він дивився на Сашу з веселою недовірою, ніби запитував: а хто це в нас такий?

– Саша, сестричка. Саша приїхала. Ось наш Валюнчик зустрів Сашу…

– Привіт, – сказала Саша.

Малюк недовірливо витріщив на неї оченята – і раптом усміхнувся.

Саша зрозуміла, чому мама називає його «сонечко». Кругле личко стало ще кругліше, напівкруглими відблисками лягли ямочки на щоках. Брат дивився з щирою радістю, наче давно чекав Сашу.

Наче її любив.

* * *

– Відкриємо шампанське? – Валентин весело потирав руки. – На честь Сашиного повернення?

Мама щойно вклала малюка; той заснув без пручань і міцно. Саша встигла тільки помітити, що колискова в мами тепер інша – не та, що півроку тому, не та, з якою вкладали Сашу. Якась нова пісня.

Минув день Сашиного перебування вдома. Один з трьох днів. Залишилося два, але ні мама, ні Валентин, ні навіть маленький Валюнчик про це ще не знали.

– Сашхен, за тебе, доню. Будь здорова, і нехай усе тобі вдається.

– Ти так говориш, наче в мене день народження!

– Ми ж твій день народження з тобою не святкували! Розкажи, як було?

– Звичайно. Я купила торт, шоколадний, схожий на оцей. Принесла в групу, і ми його з’їли… Випили чай…

– Що, вина не було? – недовірливо запитав Валентин.

– Ні, нам не дозволяють пити алкоголь.

Саша сказала – й одразу прикусила язика. Валентин багатозначно переглянувся з мамою.

– А що в цьому такого? Тепер це звичайна практика в багатьох інститутах, – збрехала Саша.

– У нас у гуртожитку пиячили до білої гарячки, – сказав Валентин.

– От бачите! Хіба це нормально?

Валентин знову покосився на маму, але та не відповіла – дивилася на Сашу, підперши щоку кулаком.

– Відколи я живу на квартирі, – сказала Саша, щоб обірвати незручну паузу, – у мене взагалі все чудово. Висипляюся. Там така гарна мансарда, квіти в ящику, навіть маленький камін є, не декоративний, працює, і взимку я його топитиму.

Вона прикусила язика тепер дуже відчутно.

– Коли це – взимку? – запитала мама. – Ти ж на зиму там не залишишся, ти ж переведешся з Торпи?

– Ну, так, – швидко сказала Саша. – Тобто… Це ж іще обговорюється, так? Мене можуть не зарахувати тут, або… ще щось.

– Я думав, це вирішено, – сказав Валентин.

– Так, але завжди бувають випадковості. Усяке може статися, – Саша збентежено розчавила ложечкою шматок торта на тарілочці. – Ану ж якомусь перцеві захочеться перевести на третій курс свого родича. Наприклад. А мені не залишиться місця. Це ж усе не так легко робиться?

Мама мовчала.

– Ти не хочеш їхати з Торпи? – вкрадливо запитав Валентин.

– Ну… – Саша гарячково проковтнула шматочок торта. Не пора, не пора на цю розмову, так хотілося посидіти спокійно й не думати про сумне, так хотілося відтягти пояснення на потім…

– Ну… взагалі-то… мені в Торпі краще. Склалися стосунки з однокурсниками… і з викладачами. Неформальні. Підвищена стипендія… Я вже мовчу про квартиру… Ну, загалом, там я зірка, а тут буду собачий хвіст.

Мама мовчала. Саша не зважувалася підняти очі.

– Ти не перебільшуєш? – запитав Валентин.

– Ні, – Саша провела пальцем по краю чашки. – Я, звичайно, скучаю, хочеться жити з вами. Але я звикла за два роки… А навчання – це навчання. Мені вже дев’ятнадцять років. Шкода все починати спочатку.

– У тебе там хлопець? – Валентин підбадьорливо всміхнувся.

Саша завагалася. Випала зручна нагода збрехати. Кохання – це те, у що вони повірять.

– Ну… Як вам сказати. Загалом – так…

– А як, ти казала, називається твоя спеціальність? – Валентин скоса глянув на маму.

– Викладач філософії, – цю неправду Саша придумала заздалегідь. – І теорії культури. У коледжах. У середніх спеціальних… закладах.

– Хіба ти цього хотіла?

– А що? Нормальна спеціальність. А ще, може, мене залишать в аспірантурі, – Саша намагалася тепер говорити недбало і водночас упевнено.

На кухні стало тихо. Так тихо, що було чути шелест пухирців, які здіймалися в келихах з недопитим шампанським.

– Зрозуміло, – глухо сказала мама. – На добраніч, я лягаю. Вона встала й вийшла з кімнати. Саша сиділа, дивлячись на недоїдений торт.

* * *

Вона розплющила очі. Мама стояла у дверях її кімнати нерухомо й мовчки.

– Мам?!

– Цсс… Я тебе розбудила?

– Ні, – сказала Саша автоматично. – Що сталося?

Мама зробила крок. І ще один – короткий. Наче не наважувалась підійти.

– Нічого не сталося… Я вставала… Не хотіла тебе будити. Спи.

Вона повернулася, щоб піти. Знову зупинилась у дверях.

– Мені тут приснилося… Пам’ятаєш, як ми каталися на човні?

– На якому човні? – Саша підвелася на лікті.

– На човні по озеру… Не пам’ятаєш? Були такі весла, яскраво-жовті, пластмасові…

– Ні. Котра година?

– Пів на першу. Ти й не можеш пам’ятати, тобі було років три… Усе, усе, спи, я йду.

І вона вийшла, причинивши двері.

Саша перевернулася на спину. На човні… Вона прекрасно пам’ятала себе в три роки, пам’ятала шафки в дитячому садку, пам’ятала карусель у парку…

Човна не було.

Мабуть, мамі справді приснилося.

* * *

О пів на третю ночі, так і не заснувши, Саша навшпиньки прокралася на балкон. Пробралася між полотнищами вивішених покривал та пелюшок. Зупинилася на свіжому вітрі. Перегнувшись через поруччя, нахилилася вниз.

Їй залишилося два дні вдома, але мама ще про це не знала.

Саші дуже хотілося зайти до неї в кімнату, обняти й заплакати. Так захотілося, що вона навіть зробила крок.

А потім зупинилася.

Подивилася вниз. Легко перемахнула через поруччя балкона й сіла, звісивши ноги вниз. Рожевий телефон залишився в кімнаті, на килимі поряд з ліжком, і Саша знала, що не зістрибне, не полетить, не злетить над містом… Хоч вечір теплий, од землі піднімаються висхідні потоки, і там, угорі, повітря куди чистіше й свіжіше, ніж тут, на балконі.

Їй було жаль маму. За великим рахунком, плювати на Валентина, та й навряд чи він дуже незадоволений Сашиним рішенням… А маму було так шкода, що Саша не могла дихати. Боліли ребра.

Вона заплющила очі. Ні, не полетить, не спокуситься. Але хіба їй заборонено відпустити в політ свою маленьку проекцію? Відбиття Саші Самовій в дзеркалі серпневої ночі?

Вона не встигла вирішити, чи заборонена її дія. Усе сталося само собою. Вона сиділа, вчепившись у бильця балкона, і вона піднімалася все вище над вербами; вулиця тяглася жовтою лінійкою, ліхтарі світили через один. Вікнами відчинялися рекламні щити, яскраво, навіть різко, освітлені. Сашина тінь лягла в дрейф, повільно виписуючи в небі коло за колом.

«Я сиджу на балконі й не літаю. Нічого не проявляю й не читаю заборонених книг. Не пробую зайвих треків. Я нічого не порушую…»

Унизу темною плямою лежав парк. Від нього піднімався запах трави й свіжості – Саша чула його роздутими ніздрями. Пригальмувала, бажаючи якнайдовше залишатися в цьому потоці: сморід розігрітого асфальту й застояних вихлопних газів душив її, звиклу до чистого повітря Торпи.

Серпень. Море зірок. Тьмяне, припорошене пилюкою місто внизу. Одна з численних тіней вічного Міста, яке вмирає і відроджується щосекунди. Сашина тінь кружляла й кружляла, а сама вона сиділа на балконі, ніби загіпнотизована світлом далеких вогнів.

Вона – Слово; вона дієслово наказового способу… ще ні… ще людина… але чому вона тоді літає?!

Усмішка маленького Валентинчика.

Він теж слово. Мама каже ласкаво: «Сонечко»…

А хтось каже: «Дурень, гад, телепень!»

І буде так.

А хтось каже – «Уставай! Уже пів на восьму!».

А хтось каже: «Іди геть».

Бувають слова – полова, сміття, і вони перетворюються на ніщо, щойно пролунавши. Інші відкидають тіні, потворні й жалюгідні, а іноді прекрасні й могутні, здатні врятувати від загибелі. Та тільки деякі з цих слів стають людьми й теж говорять слова. І в кожного у світі є шанс зустріти того, кого він сам колись вимовив уголос…

Починався світанок.

Саша сиділа на бильці балкона, як папуга на жердинці, і дивилася прямо перед собою непорушними очима.

* * *

– Коли ти думаєш бути в Торпі?

– У мене поїзд завтра ввечері.

Відповідь вирвалася з підозрілою легкістю. Здається, Сашина тінь ще ширяла над містом і парком, тоді як сама вона сиділа на кухні, намащуючи маслом скибку білого хліба.

– Як… завтра ввечері?!

У мами було саме таке лице, яке Саша боялася побачити вчора.

– І ти заздалегідь узяла квитки… на завтра?!

Саша втирала масло в гладкий пшеничний зріз, вирівнювала й знову втирала.

– У мене додаткові заняття, влітку теж. Навіть на канікулах.

– Ти брешеш, – різко сказала мама.

Саша підняла здивовані очі:

– Не брешу. Розумію, це звучить дивно. Але це правда.

«Або частина правди», – додала вона про себе.

Мама задумалася, наче щось про себе прораховуючи.

– Як поснідаєш, сходи, будь ласкава, по молоко.

– Ага, – Саша, насилу приховуючи полегшення, повернула на блюдце вимучений бутерброд. – Зараз.

* * *

Коли вона повернулася, брат уже не спав – лежав на спині, уважно розглядаючи карусельних конячок, що пропливали над ліжечком. Мама вже прибрала на кухні й тепер водила залізком по прасувальній дошці. Над блакитною дитячою сорочечкою піднімалася пара.

– Я поїду з тобою.

– Що?! – Саша ледь не упустила сумку з покупками.

– Я поїду з тобою. Валентин кілька днів посидить з малим.

– Тепер… час відпусток, в інституті нікого немає.

– А ким ти збираєшся додатково займатися?

– З викладачем… Мамо, ти що, перевірятимеш, де я живу, з ким спілкуюся, як поводжуся?!

– Я хочу на власні очі побачити, хто тебе вчить і що там відбувається.

– Звичайний… навчальний процес.

Мама похитала головою:

– Ні. Ти щось приховуєш.

Праска люто, мов танк, чавила сорочку на дошці. Мама водила й водила по тому самому, давно випрасуваному місці.

– Спершу я не хотіла принижувати тебе опікою: початок самостійного життя, друзі, подруги, хлопці… Потім мені стало, скажу чесно, не до того. Потім… Сашо, тебе так залякали, що ти боїшся зізнатися?

– У чому я повинна зізнаватися?

– Секта? Ви що, комусь там молитеся?

– Та нічого подібного!

– Я їду до Торпи, – залізним голосом сказала мама. – Я їду, і… якщо буде треба, поставлю всіх на вуха. Міліцію, прокуратуру. Я розберуся, і вони не відкрутяться, якщо щось не так!

Півтора року тому у відповідь на такі слова Саша б заридала й кинулася мамі на шию. І просила б, благала приїхати до Торпи, виручити, врятувати. І повірила б, щиро повірила, що її розлючена мама має владу навіть над Фаритом Кострицьким.

– Пізно вже.

– Що?!

– Мамо, я не хочу нічого міняти. І я не допущу, щоб ти втручалася.

– Як?!

Мама випустила праску. Вона лишилася стояти на дошці, з-під залізної підошви з шипінням валувала пара, надаючи прасці схожості з паровозом.

– Виходить, там справді секта?

– Ні. Я не хочу нічого міняти.

– Ти обіцяла повернутися!

– Я не обіцяла.

– Що вони з тобою зробили?

– Нічого.

– Я напишу заяву в міліцію. Сьогодні ж.

– Про що? Я повнолітня.

– Тебе отруїли? Загіпнотизували? Кругова порука?

– Мамо, це тривало два роки. Ти нічого не помічала?!

Мама відступила.

Щойно вона була готова наступати, боротися, відстоювати. Тепер її наче вдарили дрючком по голові.

– Два роки, – жорстко повторила Саша. – Уже нічого не можна повернути.

Мама дивилася на неї, наче крізь мокре скло. Ніби обриси Сашиного лиця хиталися перед нею, опливали й згладжувалися.

З-під підошви праски піднімався тепер чорний дим. Саша з натугою відклеїла праску від дошки; на блакитній дитячій сорочечці залишився палений слід.

– У тебе тепер нове життя, – безжально продовжувала Саша. – Новий чоловік, нова дитина, нове щастя. І в мене теж інше життя. Я не збираюся йти назавжди, але тобі не варто нічого мені нав’язувати. Не намагайся з’ясувати, що там у Торпі. Там усе гаразд, можеш мені повірити.

У кімнаті заплакала дитина. Мабуть, Саша говорила занадто голосно. Мама здригнулась, але не зводила очей з Саші.

– Мені жаль, що так вийшло, – сказала Саша, дивлячись на пропалену пляму на сорочці. – Але зворотного ходу немає. Вибач.

* * *

– Дівчино! Торпа через п’ятнадцять хвилин!

– Так, дякую. Я не сплю.

Вона ще ніколи не верталася до Торпи так рано влітку. Ніч стояла задушлива, безвітряна. Поїзд поїхав. Саша десять метрів пройшла по перону й опинилася по коліно в тумані.

Просиналися пташки. Автобус прийшов вчасно.

Зеленіли липи на вулиці Сакко і Ванцетті.

Саша витягла валізу на третій поверх, відімкнула двері своєї квартири. Поставила валізу коло входу. Набрала води в порцелянову чашку, полила красолю у квітковому ящику за вікном.

Лягла на ліжко, простяглася – і зрозуміла, що повернулася додому. Що темна тінь, яка кружляла над містом, розтала. І вона, Саша, знову залишається в єдиному екземплярі.

* * *

– Вітаю вас, третьокурсники.

Першого вересня в Торпі завжди сонячно. Утретє група «А» зустрічає новий навчальний рік, і втретє за вікнами першої аудиторії – повернення літа, зелені липи, темні тіні на бруківці, спека й пилюка.

Кравець залишався вірний собі – м’ята ковбойка, старі джинси, пряме світле волосся забране у «хвіст». Окуляри, довгі й вузькі, як леза, сконструйовані так, щоб зручно було дивитися поверх скелець.

– Ґольдман Юлія. – Є.

– Бочкова Ганна.

– Є.

Назвавши прізвище й почувши відповідь, Кравець робив крихітну паузу. Іноді йому вистачало секунди, щоб обдарувати студента багатозначним поглядом. Іноді погляд затягувався на три, навіть на чотири секунди.

– Бірюков Дмитро.

– Тут.

Десь в актовому залі слухали «Ґаудеамус» перелякані першокурсники. Гуртожиток, заново заселений, пах фарбою та свіжою штукатуркою.

– Ковтун Ігор.

– Є.

– Кострицький Костянтин.

– Є.

Костя сидів поруч з дружиною. Гладенько поголений, аскетично худий, трошки сутулий. У Саші тьохнуло серце, коли він зайшов у аудиторію; вони привіталися, немовби бачилися вчора, – і більше не сказали одне одному ні слова.

– Коротков Андрій.

– Є.

– М’ясковський Денис.

– Тут! – Денис усміхався. Ейфорія, що охопила його після зданого Лелеченкові заліку, поклала край тривалій депресії. Саша відзначила, що Денис засмаг, що він сидить за столом, вільно розкинувшись, закинувши ногу на ногу і, як видно, нічого не боїться.

– Онищенко Лариса.

– Я.

– Павленко Єлизавета.

– Є.

У чорній футболці й чорних джинсах, без краплі косметики на лиці, Ліза була схожа на монохромну фотографію. Гладеньке світле волосся здавалося приклеєним до голови.

– Монастирський дизайн, – сказав Кравець. – Не вистачає клобука.

Ліза нічого не відповіла.

– Самовій Олександра.

– Я.

Вони дивилися одне на одного секунд п’ять – Кравець поверх окулярів, Саша – прямо. Кравець відвернувся перший.

– Сокирко Євгенія.

– Є!

Женя знову поправилася, риси її обличчя, як здалося Саші, огрубіли. Вона водила олівцем по порожній сторінці зошита, наче не наважувалася підняти очі на викладача.

– Дуже добре, – Кравець відкинувся на спинку стільця. – Я всіх вас поздоровляю з початком третього року навчання. У цьому семестрі ми впритул підійдемо до вивчення Мови як багаторівневої системи зусиль, що змінюють світ або утримують його від змін.

Група «А» третього курсу здавалася садом каменів. Ніхто не ворушився. Ніхто, здається, навіть не кліпав.

– Стартовий пістолет пролунав, дата перевідного іспиту відома – тринадцяте січня. На іспиті кожний з вас матиме нагоду застосувати знання, здобуті за два з половиною роки, і продемонструвати практичні вміння, вибудувані на цьому фундаменті. У разі, якщо ви успішно впораєтеся з випробуванням, – а я певен, що так воно й буде, – вас очікує радикальна зміна способу існування: ви одержите можливість стати частиною Мови… Що, Павленко?

– Ми будемо її використовувати практично? Користуватися Мовою?

– Ні, – Кравець дивився на Лізу поверх окулярів. – Мова користуватиметься вами. Є ще питання?

* * *

Єгор стояв перед щитом з розкладом. Перехнябившись, пригорнувши до грудей праву руку іноді погойдуючись, немовби втрачаючи рівновагу – і в останню мить утримуючи її знову.

– Як справи? – запитала Саша без усякої задньої думки.

Єгорове волосся, вигорівши на сонці, стало ще світліше. Очі – темно-карі – ще темніші й глибші. Він довго дивився на Сашу, та вже втратила надію на відповідь – але Єгор розліпив губи:

– Я був на практичному занятті. Оце щойно.

– Вийшло?

– Ти правду казала, – сказав Єгор. – Слухай… мені страшно.

– Дурниці, – сказала Саша. – Вчись і нічого не бійся. Вивчишся, складеш іспит, одержиш диплом, станеш Словом. Можливо, навіть фундаментальним поняттям, кажуть, це почесно…

– Я дієслово, – сказав Єгор.

– Що?!

– Мені сказали… Ірина Анатоліївна… що я дієслово умовного способу. Я – якби. Розумієш?

– Так, – сказала Саша. – Крута у ваших методика. Наші викладачі до останнього тягли, нічого не пояснювали.

– Але я нічого не зрозумів, – сказав Єгор. – Якби я купив тоді лижі – усе було б по-іншому?

Саша відступила на крок.

– Мабуть, ні. Розумієш…

І замовкла.

З’явилась юрба першокурсників, вражених першим заняттям. Вони мовчки стали навколо, не наважуючись підступитися до щита ближче, не наважуючись обійти страшненького каліку-другокурсника – і Старшу Студентку, на вигляд звичайну, але тому ще страшнішу.

– Я теж дієслово, – сказала Саша. – Але я – в наказовому способі. Мабуть, у нас усе одно б…

І знов замовкла. Не хотілося продовжувати розмову в колі переляканих дітей. І не було сенсу її продовжувати – про «кільце», на яке її підсадив Фарит Кострицький з педагогічною метою, вона ніколи не розповідала нікому – крім Кості.

– Ану, що ви хочете? Розклад переписати? Тоді давайте, переписуйте, зараз дзвінок на пару, знаєте, що буде, якщо спізнитеся?!

Зашурхотіли олівці. Зашепотілися дівчата. Саша взяла Єгора за рукав і відвела вбік; вони опинилися в тіні бронзового вершника, однак Саша не спішила розтискати пальці.

– Розумієш, Єгорчику, власний досвід, він… засіб індивідуального користування. Коли щось розумієш, знаєш напевно, але не можеш пояснити іншій людині, у якої просто немає такого досвіду… Дуже неприємне почуття. Уявляю, як мучилась ота сама Кассандра.

– Не розумію, – сказав Єгор. – Я туго розумію… після літа.

– Це минеться… Усе минеться, за великим рахунком. А де ця дівчинка, Іра, у якої я позичала светр?

– Провалила сесію.

– Як?!

– Провалила спеціальність. Тричі перездавала. І не здала. Де вона тепер, як ти думаєш?

– Там, де Захар, – глухо відповіла Саша.

– Хто це?

– Ти не пам’ятаєш… Єгоре, а сам ти як? Як себе почуваєш після… всього? І що у вас за викладач вступу до практики, нормальний?

– Ти говориш, наче ти моя мати, – сказав Єгор. Саша сумно всміхнулася:

– Це погано?

– Це дивно… Але якщо ми слова, то в нас усе одно не могло бути ніяких відносин.

– Крім граматичних, – Саша через силу всміхнулася.

Єгор опустив очі:

– Пробач мені. Коли я ще був людиною… я не мав рації.

* * *

«Усі вони переді мною винні, усі визнали свою провину, і я сиджу тепер у їхніх визнаннях, як у шоколаді», – похмуро думала Саша, валяючись на ліжку в себе в кімнаті й гортаючи текстовий модуль. Вона навчилася переглядати параграфи, ковзати по верхах, не заглиблюючись у скреготливий словесний хаос. Це не замінювало вдумливого вивчення, проте користь приносило безсумнівну. На параграфи не було накладено такого суворого обмеження, як на вправи Кравця та «проби» Лелеченка; Саші було дозволено хоч увесь підручник прочитати до кінця, що вона тепер і проробляла зі стриманим задоволенням. Іноді в такі хвилини їй бачився зовсім поруч, над головою, красиво вигнутий фрагмент сфери, що вкриває планету; сіра, димчаста, вона кишіла ідеями та сенсами, образами, уривками й цілими враженнями. Усе було випадкове й усе було взаємозалежне, здавалося, тільки простягни руку, візьми свіжий сенс, усвідом, зрозумій – і все зміниться, світ переміниться теж…

Звідси черпають генії, думала Саша майже без заздрості. Самі не розуміють, як, інтуїтивно: руку простягни – і ось вона, ідея…

До першого в році заняття з Лелеченком залишалося десять хвилин. Саша закрила книжку, кинула в сумку. Перевірила, чи на місці ручка й олівець.

Зітхнувши, наділа на шию рожевий футляр з телефоном. Замкнула двері, вийшла на вулицю, пройшла два кроки до інституту…

І зупинилася, наче влипла ногами в брук.

* * *

Мама йшла по вулиці Сакко і Ванцетті. Озиралася, вдивлялася в номери будинків. Саші цілу хвилину хотілося вірити, що це помилка, що по бруківці йде схожа на маму, але зовсім чужа жінка…

Два різнополюсні світи зійшлися. Торпа, інститут, Сашине переродження, слова й сенси. Мама, дім, колишнє людське життя. Вони, колись ніколи не дотикаючись, тепер наклалися один на одного, і Саші ломило скроні при думці, чим ця зустріч може закінчитися.

Її першою спонукою було бігти до мами через вулицю, репетувати, лаятися, викрикувати в лице: «дь! Їдь звідси!» Саша стрималася; другою спонукою було сховатися. Пірнути, як страус, головою в пісок. Коли вона здолала і цю спокусу, виявилося, що більше вибору нема. Саша не знала, як вчинити, а час до початку заняття скорочувався й скорочувався, Лелеченко чекатиме її через сім хвилин… ні, вже через шість…

Мама зупинилася перед інститутом. Групка першокурсниць про щось шепотілася, зблизивши голови, раз у раз поглядаючи на вікна другого поверху. Мамі потрібно було порозпитувати, а крім того їй дуже хотілося почути, про що говорять студентки. Саша її розуміла: іноді уявлення про інститут можна скласти, просто послухавши випадкову бесіду…

Мама переступила з ноги на ногу. Вона почувалася загубленою й дурною; вона довго зважувалася, перш ніж приїхати до Торпи, вона сама не знала, що тут побачить, і от: приємне провінційне містечко, дивне, але дуже гарне. Чотириповерховий будинок інституту на вулиці Сакко і Ванцетті. Дівчата, на вигляд благополучні, явно чимсь стурбовані, але хіба мало приводів для занепокоєння в юних студенток на початку вересня?

– Дівчата, вибачте, ви тут вчитеся?

Група розсипалася.

– Тут, – насторожено відповіла красива висока дівиця в майже пляжному, дуже відкритому вбранні.

– Ви не знаєте Сашу Самовій?

– Вона на першому курсі?

– На третьому.

Дівчата перезирнулися.

– Ми нікого з третього поки що не знаємо… Майже нікого. Ми ж тільки перший курс…

– Зрозуміло. Вибачте.

І мама рішуче покрокувала до входу в інститут. Узялася за ручку дверей.

Зникла всередині.

Саша бігцем метнулася в провулок. Вилетіла у двір. Кинулася до гуртожитку; тільки б він був удома. Тільки б…

Забарабанила у двері з цифрою «три». Саме цю двомісну кімнату на першому поверсі надали в минулому семестрі молодятам Кості й Жені.

– Увійдіть! – почувся незадоволений Женин голос.

До початку заняття з Лелеченком лишалося три хвилини. Теліпався рожевий телефон на шиї.

– Саша?

Вона обернулася. Костя йшов по коридору в руках у нього парували дві чашки.

– Виручай, – сказала вона без передмов. – У мене практика о дванадцятій нуль п’ять. І мама щойно приїхала.

– Мама?!

– Я їй забороняла… Без попередження… Ну що мені робити?! Піди до Лелеченка, прошу тебе, а я піду на твій час…

Костя поставив чашки на підлогу. Глянув на годинник.

– Мій час – одразу після тебе. Дванадцята п’ятдесят п’ять.

І, не обертаючись, бігцем кинувся до виходу.

Відчинилися двері кімнати. Визирнула Женя – в халаті, здається, сонна. Витріщила очі:

– Самовій?!

– Тут Костя чай заварив, – сказала Саша, поглядом показуючи на підлогу.

І ретирувалася.

* * *

Мама стояла посеред вестибюлю, недовірливо дивилася на бронзового вершника під куполом. Купол світлів, коли виходило сонце, і пригасав, коли набігала випадкова полуденна хмара.

– Здрастуй, мамо.

Мама озирнулася, мов ужалена:

– Саша?

Їй було незатишно. Їй було незручно перед Сашею, і водночас мама була дуже рада її бачити.

– Кого ти тут шукаєш?

– Тебе, – мамині щоки порожевіли.

– Щось сталося?

– Та ні… Просто…

– Вирішила все-таки перевірити, чого мене тут навчають?

– Ні, – мама відвела очі. – Просто… Захотілося тебе побачити, от і все.

– Тоді підемо до мене?

Студенти дивилися на них з подивом. Саша вивела маму з інституту, і далі, через вулицю; провела повз левів. Відімкнула нижні двері світлим ключем, верхні – темним.

– Заходь.

Мама порозглядалася. Крихітна, майже іграшкова квартирка, старовинна конторка, красоля за вікном.

– Бачу, ти непогано влаштувалася…

– Розташовуйся, – Саша не без зусилляя підтримувала недбалий, упевнений тон. – Відпочинь з дороги. Як добралася?

– Донечко, ти розумієш…

Мама затнулася. Саша дивилася прямо, щиро, навіть не думаючи їй допомагати.

– Ми одна одній наговорили… стільки… я знаю, тобі не хотілося, щоб я приїжджала. Але я просто не можу жити з цим усім… що ми одна одній сказали.

Саша розтягла губи:

– Мамо, це ж просто слова. Чого вони варті? Ля-ля-ля, бла-бла-бла… Сказали, кинули, забули… Вибач, мені треба йти на заняття. Тут чайник, чай, печиво… кефір… Дочекайся мене, добре?

Мама проводжала її поглядом. Саша тільки тепер помітила, які в неї запалені, тривожні, зацьковані очі.

* * *

Вона вибігла на ґанок інституту, риссю піднялась на четвертий поверх і вище, на горище. Зупинилася перед круглим запилюженим віконцем і задумалася.

Чим загрожує мамин приїзд?

Та загалом нічим. Мабуть. Саша не порушила жодного правила, встановленого Кострицьким. Хіба що заняття з Лелеченком… Лелеченко завжди сам складає розклад і дуже болісно ставиться до свавілля студентів… але в нього немає звичаю при найменшому порушенні подавати доповідну. Зрештою, Саша пояснить йому ситуацію, це ж форс-мажор…

Вона правильно зробила, що повела маму з інституту. Але, теоретично кажучи, що мама може там побачити? Що такого компрометуючого? Кульгавих убогих другокурсників? А хіба інваліди позбавлені права на вищу освіту?!

Інститут оточений товстим шаром інформаційної вати, за два роки Саша добре в цьому переконалася. Захисне покриття глибокого побуту, відчутної провінційної звичайності. Випадковий свідок нічого не помітить. От Костикова мама приїжджала на весілля і не побачила нічого незвичайного. Однокурсники, лекції, сесії. Кохання, весілля. Важко вибити кімнату в коменданта. Смугасті матраци в гуртожитку. Студентська їдальня…

Така ж інформаційна порожнеча поступово, згущаючись з кожним роком, обволікала кожного, хто потрапляв сюди надовго. Просто, звичайно, провінційно: «Вчиться в Торпі». І нікому нема до цього діла. Хіба мало на світі чиїхось знайомих і родичів, котрі є – але їх немає? Які роками не пишуть і не дзвонять, і це нікого не зачіпає, бо вони жє – десь там…

Саша уривчасто зітхнула. Мама приїхала – це нетипово; ніхто не чекав такого повороту подій. Страшного, звісно, немає нічого…

Але мама повинна сьогодні ж увечері повернутися додому!

Ішов час. Костя сидів у чотирнадцятій аудиторії в Лелеченка. Хоч би в нього нормально пройшло заняття… перше заняття в році. Він зірвався, не питаючи ні про що, просто зірвався й побіг – щоб підстрахувати Сашу.

А мама?

Саша стисла в долоні рожевий футляр телефона. З круглого вікна було видно вулицю; якби мама надумала потай вийти з Сашиного житла й з’явитися з інспекцією в інститут – Саша б її побачила.

За хвилину до свого – колишнього Костиного – часу вона спустилася до дверей в аудиторію. Вийшов Костя; Саша вп’ялася поглядом у його обличчя, намагаючись визначити: нормально? Добре? Обійшлося?!

Костя всміхався:

– Окей.

– Дякую, – палко прошепотіла Саша і, притримуючи на грудях футляр з телефоном, зайшла в аудиторію.

– Добрий день, Миколо Валерійовичу, вибачте, що я переставила час, це я винна, тут така річ…

– Тихо, тихо, Сашуню, навіщо стільки темпераменту… Нічого страшного, ми добре позаймалися з Костею. Більше так не робіть… Що сталося?

Саша сіла за стіл. Сплела пальці.

– Мама приїхала до Торпи.

Лелеченко підняв брови. Трикутне лице його лишалося незворушним, але Саша одразу відчула, що новина справила на нього куди більше враження, ніж навіть Саша розраховувала.

– Вона сьогодні виїде, – сказала дуже швидко. – Я її проведу.

– А… чому, ви не знаєте?

– Ми були посварилися влітку, перед моїм від’їздом. Вона… ну, я її переконала, здається, але вона дуже хотіла, щоб я покинула… перевелася, – Саша опустила очі.

– А навіщо конкретно вона приїхала? Не казала?

– Хоче переконатися, що мене не втягли в тоталітарну секту, – після паузи зізналася Саша.

– Це дивно, – задумливо сказав Лелеченко. – У вас дуже близькі стосунки?

– Так. Тобто ні. Тобто… У нас усякі стосунки… були. Вона вийшла заміж, народила дитину…

– Знаю, знаю… Сашуню, не треба хвилюватися й не треба її кривдити. Можете познайомити її з Олегом Борисовичем, зі мною… З іншими викладачами… Нехай пройдеться по інституту… Але що скоріше вона повернеться додому, то краще буде для неї і для вас.

– Ага, – сказала Саша. – Миколо Валерійовичу… У мене до вас ще одне питання.

– Так?

– Що таке дієслово умовного способу?

– Ви маєте на увазі Єгора Дорошенка?

Саша випрямилася.

– Так.

Лелеченко, роздумуючи, торкнувся гострого підборіддя.

– Досить рідкісна спеціалізація… Усі дієслова винятково коштовні, але умовний спосіб має свою специфіку. У Мові це проектні конструкції, які відкривають віяло можливостей… Ви, як я розумію, з Єгором розлучилися?

Саша насупилася:

– Це важливо?

Лелеченко потягся, розминаючи складені крила.

– Вважаєте, що мене це не стосується? Як скажете. Краще згадаймо покрокові внутрішні трансформації…

– Так, ми розлучилися, – сказала Саша крізь зуби. – І більше нас ніщо не пов’язує.

– Ви нервуєтеся, – Лелеченко зітхнув. – Вас турбує ситуація з мамою… Добре, давайте договоримо. Дієслова умовного способу дуже вразливі. Ця їхня невизначеність… Іноді – на шляху формування – така людина, особливо молода, може стати тінню іншого дієслова. Дієслова в наказовому способі. Наказник залишає відбитки, умовник їх приймає. Як штамп і сургуч, як форма й віск, як два ланцюжки ДНК… Таким чином, умовник живе й чинить так, як цього хотів би, свідомо чи несвідомо, наказник.

Саша роззявила рота.

– Я сказав «це можливо», я не сказав «так буває обов’язково». Але факт у наявності: хлопчик вас покохав, коли вам це було потрібно, і покинув, коли це знадобилося вам.

– Я не хотіла, щоб він мене кидав! Навпаки – мені було важливо, щоб він був зі мною! Бо в той момент…

– Прекрасно розумію. Ви не хотіли. Але вам треба було, щоб він вас покинув. Вам було необхідно залишитися на самоті.

Саша довго мовчала. І Лелеченко мовчав, не підганяв її, переглядав журнал, потирав підборіддя.

Ще рік тому Саша, можливо, зламалася б од такої новини. Постаралася б не повірити. Впала б у відчай.

Тепер вона піймала себе на дивовижному спокої. Немовби все, про що говорив Лелеченко, вона знала заздалегідь або передчувала.

– Миколо Валерійовичу… ви впевнені, що я впливала на Єгора?

– Не впевнений, – Лелеченко подивився їй прямо в очі. – Але відкинути такої можливості не можу.

– Це… якось позначиться на його долі?

– Він давно вийшов з-під вашого впливу. Я говорив з їхньою викладачкою вступу до практики, вона зі мною радилася… Це талановитий, але дуже складний студент. На жаль, не особливо старанний. Йому потрібно більше вчитися, він багато чого пропустив на першому курсі.

– Він учитиметься, – твердо сказала Саша. – Яз ним порозмовляю.

* * *

Мама сиділа за столом – упівоберта до вікна, на тому самому місці, де любила проводити час Саша. Її обличчя картонним силуетом виділялося на тлі рожевого призахідного світла.

Саша зупинилася. Їй на секунду здалося, що мама – воскова скульптура з музею, завмерла перед вікном. Що в неї навіть очі не блищать.

– Мамо?

Мама повернула голову:

– Тут так гарно… Бруківка, ці будинки… Ліхтарі такі… художні… Закінчилися заняття?

– Так.

– А що ти робила?

– Ну що звичайно роблять студенти? Книжки, конспекти… Давай спустимося в кафе й пообідаємо.

– Мені не хочеться їсти. Я випила чаю, чашку помила… Ти молодець, усе так акуратно. Гарна квартира, – мама говорила, дивлячись на Сашу – і мимо.

– Ти дзвонила додому?

– Так… Усе в порядку, але Валентинові, звісно, важко… У нього проблеми на роботі, він багато пропускає… відпустка не скоро. І в мене душа не на місці…

Саша зважилася:

– Вертайся сьогодні. Я тебе проведу.

– Сашо…

– Ти ж приїхала, щоб побачити, як я живу і вчуся? Тепер ти бачиш – живу добре, вчуся нормально. Чи ти хочеш провести повну інспекцію?

– Сашо… – у мами здригнувся голос.

– Не треба нам більше лаятися, – твердо сказала Саша. – Забудь усе, що я говорила, це дурниці, це слова. Тобі треба їхати сьогодні, інакше… мало що може статися, поки вони там одні.

Мама переривчасто зітхнула. Не даючи їй вставити ні слова, Саша підняла з підлоги спортивну сумку.

– Ходімо. Поки доберемося до вокзалу, поки візьмемо квитка… Поки повечеряємо в кафе…

Мама сумно, але твердо похитала головою:

– Сашо, я вирішила. Ти поїдеш разом зі мною.

Саша впустила сумку.

– Знаєш, я тут навчаюся. У мене завтра пари!

– Кого ти хочеш надурити? – запитала мама тихо. – Якісь нескінченні дуже важкі заняття, додаткові, влітку… Для того, щоб викладати філософію в ПТУ?

Саша розгубилася.

Вона занадто вірила в інформаційний туман навколо інституту й усього, з ним пов’язаного. Спокійна мамина логіка залишила її беззбройною посеред рівного поля.

– Сашо, я перед тобою винна. Але ти моя дочка. Я не покину тебе тут. Я не знаю, що тут відбувається, але відчуваю щось недобре. І я не бажаю, щоб ти мала якесь відношення до міста Торпи. Якщо треба, я знайду адвоката. Чи лікаря. Чи… зрештою, я продам квартиру, зніму всі гроші з рахунку, але якщо тебе втягли в лихо – я тебе витягну!

Гримнув рожевий телефон у Саші на шиї.

Вона вперше чула його дзвінок: «Жили у бабусі два веселі гуси». Голосно, різко, пронизливо.

Мама замовкла. Здивовано подивилася на Сашу:

– Ну, відповідай… Що з тобою?

Усе вже сталося. Все сталося. Тримаючись рукою за ріг конторки, Саша піднесла телефон до вуха:

– Алло.

– Сашо! Сашо, це Валентин!

У його крикові був жах.

– Мама там? У тебе? Я не можу до неї додзвонитися!

– Тут, – сказала Саша. Точніше, спробувала сказати.

– Алло! Ти чуєш?

– Так. Вона тут.

– Дай їй трубку!

Мертвими пальцями Саша зняла з шиї рожевий шнурок. Віддала телефон мамі.

– Алло, Валю? У мене розрядився… Що… Що?!

Саша вчепилась обома руками в конторку.

– Їх було дев’ять! Одну я випила ще вчора… Так… Господи, як же ти міг… дев’ять, порахуй, має бути дев’ять таблеток…

Мама задихнулася. Її обличчя побіліло в призахідному світлі з вікна. Саша замружилася.

– Дев’ять, – видихнула мама. – Ти полічив? Дев’ять… Точно. Так, її я прийняла, абсолютно точно! х було дев’ять. Ти впевнений? О Господи…

Мама перевела подих. Глибокий вдих – видих. І ще. Валентин щось говорив у телефоні, швидко, захлинаючись.

– Заспокойся, – сказала мама нарешті. – Я зараз виїжджаю… Заспокойся, все ж обійшлося. «Швидкій» так і поясниш… Нам урок обом… Це я її залишила… Не думала, що він дотягнеться до полиці… Ну все, все обійшлося, чекай, я буду вранці… Я тебе люблю.

Рожевий телефон упав на ліжко. Мама сіла поряд і обм’якла, наче весняна снігова кучугура.

– Малий добрався до коробки зі снодійним. Вони, знаєш, такі яскраві таблетки… І став їх виколупувати, одну за одною. І в рот потяг, але Валентин помітив… Він не знав, скільки їх було, одразу викликав «швидку»… Але малий не встиг. Просто не встиг. Щастя… Я їду, Сашо, прямо зараз.

* * *

Саша купила квиток у купейний вагон.

Відмовилася брати в мами гроші.

Вони взяли сосисок у станційному буфеті, дві порції салату з капусти і два гарячі запашні пиріжки. Мама ще двічі дзвонила додому – з Сашиного телефона. Валюнчик почував себе чудово, «швидка» налаяла батька за недбалість і підтвердила, що дитина здорова. «Відбулися легким переляком, що переходить у ведмежу хворобу», – намагався жартувати Валентин.

Саша з мамою вибралися з приміщення вокзалу, вийшли на перон і сіли на лаві. Ніч стояла тепла з прохолодним вітерцем, із запахом трави та вологи – осіння й одночасно літня ніч.

– Як же ти повернешся додому? Так пізно?

– Тут повно машин їздить туди-сюди, – сказала Саша якомога впевненіше.

– Мабуть, дорого…

– Та нічого, нормально. Не переживай за мене, я вже велика! І Саша спробувала всміхнутися.

Її трясло, і вона намагалася сховати тремтіння. Страх не бажав відступати; усе обійшлося, повторювала мама через кожні десять хвилин, але телефон був тут, на шиї, і на дисплеї повільно обертався стилізований глобус.

Страх, навислий над світом. «Неможливо жити в світі, де ви є! – Неможливо жити у світі, де мене немає… Хоч змиритися зі мною важко, я розумію».

Дзвеніли цвіркуни.

Прокотив товарняк, заглушаючи геть усе, але, щойно гуркіт стих, цвіркуни зазвучали знову.

– Твоя правда, – сказала мама. – Я їм потрібна… Ти як у воду дивилася. «Мало що може статися без…»

Саша потупилася:

– Вийшло, ніби я накликала.

– Дурниці.

– Але ж усе обійшлося? – Саша нервово поторкала телефон на шиї.

– Усе обійшлося.

До поїзда залишалося сорок хвилин. Мама говорила короткими оповідальними реченнями:

– Дуже миле місто. Я не очікувала, що воно таке старовинне. Дивно, що ніхто про Торпу до пуття нічого не знає. Хоч тут є екскурсійне бюро. Я бачила, тут є бюро, в кіоску продаються листівки з краєвидами…

Прийшла електричка. Відкрила двері; вийшли жінки з великими картатими сумками, зайшов дідок із зачохленою косою. Електричка рушила й розтала в темряві.

Перемкнувся семафор.

У темряві позначилися три яскраві ліхтарі – поїзд підходив до станції.

– Мамуню, – пошепки сказала Саша. – Не кидай їх надовго. Взагалі, не залишай їх самих. Будь з ними, я не пропаду. Я… приїду на канікули.

Поїзд зупинився. Заскреготали замки, одні за одними відкрилися двері, провідники вийшли на перон, відганяючи вглиб цікавих пасажирів:

– П’ять хвилин стоянка! Тільки п’ять хвилин, не виходьте з дітьми! Не заходьте далеко!

Дядько у спортивних штанях і в майці озирнувся, вдихнув на повні груди, пробурмотів: «Яке повітря!» й одразу закурив.

Мама простягла квиток гладкій провідниці у форменому костюмі. Та кивнула:

– Проходьте… П’ятнадцяте місце.

Саша зайшла разом з мамою. На хвилину занурилася в запах, у життя, у неприкаяність вагона – тільки тепер поїзд був чужий, прохідний, цей примарний побут зараз помчить далі, а Саша залишиться…

Вони знову вийшли на перон. Зупинилися, наче не знаючи, що ще сказати.

– Через хвилину відправляємося, – поквапила провідниця. – Займіть місця.

Тоді Саша обхопила мамину шию, як у дитинстві.

– Мамуню, я тебе дуже-дуже люблю.

Клятий рожевий телефон, опинившись між ними, вп’явся Саші в груди.

– Поїзд відправляється! Заходьте у вагон!

Вони не рознімали рук. Не могли розтиснути.

– Жінко! Поїзд відходить!

– Я тебе люблю, – шепотіла Саша, захлинаючись слізьми. – Я тебе люблю… До побачення!

Поїзд рушив. Саша побігла поруч, махаючи рукою, і їй дуже довго вдавалося не відставати. Мама махала рукою з відкритого вікна в коридорі, Саша бачила, як розвівається на вітрі її волосся… Поїзд ішов швидше й швидше, Саша додала темпу, мама, дуже висунувшись з вікна, махала їй і махала, і крикнула: «До побачення!»

Але тут закінчився перон.

Вікна поїзда віддалилися, злилися – разом з обличчями. Обірвався гуркіт, змінився віддаленим шумом. Саша проводжала поїзд очима, поки не згасли останні вогні.

Тоді вона підійшла, долаючи стугін у ногах, і сіла на рейки.

* * *

– Сашо?

Високо в небі світив місяць. Над Сашею стояв Фарит Кострицький.

– Пізно. Завтра заняття. Ходімо?

– Будь ласка, Фарите… Не займайте мене.

– Зберися докупи. До міста якось треба добратися, глупа ніч надворі, холодно. Ходімо.

Він говорив так спокійно і владно, що Саша не змогла пручатися. Встала й побрела за ним, тягнучи ноги. Каблуки на туфлях позбивалися, набійки відлетіли. Туфлі можна викидати. Ну то й дідько з ними.

Кострицький відкрив перед нею дверцята білого «ніссана». Саша звично зіщулилася на сидінні.

– Не змерзла?

– Навіщо, Фарите? Я щось зробила не так? Щось порушила? За що?!

– Ти не змогла самостійно владнати проблему. Згоден, твоєї провини тут нема. Чи майже немає. Але ж і малюк не ковтав таблеток, а тільки грався… Це тільки страх, Сашо. Генерал-страх. Імператор-страх, що формує реальність… Пристебнися.

Машина викотилася на трасу – справа і зліва стіною стояв ліс. Дорожні знаки спалахували у світлі фар і мчали назад – розмазані плями білого вогню.

– Страх – проекція небезпеки, дійсної чи уявної. Те, що ти носиш на шиї, – фантомний страх, звичний… як звичний вивих. Нічого не сталося. Але ти віриш у лихо, і тому ти пережила ці хвилини як справжню трагедію.

– Ви навчили мене боятися, – Саша стисла пальці на телефоні.

– Ні. Ти це вміла і без мене. Це всі вміють. Я просто спрямував твій страх, як стрілу – у ціль.

– І ви досягли цілі?

– Так.

Саша повернула голову. Кострицький дивився на дорогу, стрілка на спідометрі добиралася до ста двадцяти.

– Ці першокурсники, – повільно сказала Саша, – ви їх якось добираєте?

– Так.

– І тепер десь живуть школярі… чи солдати… чи студенти… чий страх ви спрямовуєте в ціль? Які виконують ваші завдання, збирають монети…

– Так.

– І вам їх не шкода?

– Ні. Це Слова, вони повинні реалізувати своє призначення.

– А інші люди? Вони…

– Різні. Прийменники, сполучники, вигуки… брудні лайки, – Кострицький усміхнувся. – На кожній людині лежить тінь слова, але тільки Слово цілком, чітко вдруковане в тканину матеріального світу, здатне повернутися до своїх джерел, дорости від блідої проекції до оригіналу.

– І знаряддя для цього – страх?

– Сашо, – Кострицький скинув швидкість на повороті. – Ти давно вже вчишся не тому, що тебе змушують, а тому, що тобі цікаво. Ти розсмакувала цей мед. Бути Словом – ти розумієш, що це значить?

Саша мовчала до самої Торпи; нарешті під колесами загриміла бруківка Сакко і Ванцетті. Машина зупинилася коло ґанку з кам’яними левами. Горіли ліхтарі, жодне вікно не світилося.

– Дякую, – сказала Саша чужим голосом. – До побачення. І відчинила дверцята.

– Сашо?

Вона завмерла.

– Віддай мені телефон.

Саша обернулася. В окулярах Кострицького відбивався ліхтар, тому здавалося, що на Сашу дивляться впритул двоє палаючих білих очей.

Плутаючись, вона стягла з шиї рожевий шнурок. Кострицький зважив телефон у руці.

– Ти розумієш, що означає бути Словом? Дієсловом наказового способу? Ти знаєш, що це таке?

Саша мовчала, втративши дар мови.

– Добре, – Кострицький недбало впустив мобілку в бардачок. – На добраніч, Сашо.

І поїхав.

* * *

– Єгоре, можна тебе на хвилину?

У їдальні галасували й дзвеніли посудом. Розносили гарячий борщ, у якому плавали, наче білі коми, острівці сметани. Саша дочекалася, поки Єгор закінчить обідати; коли він у натовпі однокурсників покрокував до дверей, на ходу виймаючи сигарети, вона постала на його шляху природно й непохитно.

– Я зараз, – сказав Єгор однокурсникам.

Вони піднялися в хол. Біля копит бронзового жеребця рядком сиділи першокурсники. Саша потягла Єгора далі – у глибоку віконну нішу.

– Така справа… У тебе проблеми з практичною спеціальністю?

– Не сказав би… Тобто, звичайно, йде туго, але в усіх так.

– Що в усіх – мене не цікавить, – сказала Саша жорстко. – Ти – дієслово умовного способу, у тебе є особливість. Якщо ти не вчитимешся щосили, то… здогадуєшся, що?

Єгор дивився порожніми, непорушними очима.

– Ти що, не розумієш, про що я кажу?

– Розумію. Нам те ж саме кажуть на кожному занятті. Якщо ти не зав’яжеш шнурки – упадеш. Якщо не їстимеш каші – виростеш невдахою.

– Єгоре…

Саша затнулася. Єгор перебував, мабуть, на найскладнішому етапі інформаційної перебудови: як особистість майже розпався, як слово ще не склався. Вона згадала себе рік тому: приблизно в цей час вони познайомились. Єгор був упевненою в собі, сильною і доброю людиною. Єгор витяг однокурсника Степана з річки; Саша нерідко завмирала посеред руху, втупивши погляд в одну точку і точно знала, що провалить залік з практичної спеціальності…

Вона взяла Єгора за руку. Ще секунда – і вона б його присвоїла, зробивши частиною себе.

Але вона стрималася, згадавши гіркий досвід.

* * *

Вона віднесла до мийки тацю з брудним посудом. Костя відсунув стос тарілок, звільняючи місце на довгому цинковому столі. Саша вдячно кивнула.

– Ти йому не допоможеш, – сказав Костя. – І не бери дурного в голову: це їхня справа, нехай працюють. Як ми працювали.

– Ми допомагали одне одному, – тихо сказала Саша.

– Ми – однокурсники. А вони… він тебе ніколи не зрозуміє. Не настав час.

Костя пішов до виходу з їдальні, а Саша подумала, що він каже правду. Є речі, яких пояснити не можна; хіба не це повторювали з самого початку Кравець і Лелеченко?

* * *

Осінь настала в середині вересня, різко похолодало. Дощі не вщухали до найпершого снігу. Саша топила крихітний камін у кімнаті – вугіллям з паперової пачки й дровами, купленими на базарі. Дрова тріскотіли, розсипали іскри, Саша годинами сиділа перед каміном з книжкою на колінах. Лягала спати, укрившись простирадлом, серед ночі натягувала на себе ковдру, а над ранок, бувало, просиналася від холоду й, конвульсивно позіхаючи, кутаючись у куртку поверх нічної сорочки, розпалювала вогонь у каміні.

Над дахом здіймався дим. Ішов перший сніг, лягав на голови кам’яних левів, засипав місто Торпу.

* * *

– Мамо?

Хазяйський телефон стояв на полиці, коло входу на першому поверсі. Старовинний телефонний апарат з високими, рогатими важелями для слухавки. Саша оперлася плечем на цегляну поштукатурену стіну.

– Алло! Мамочко! Ти мене чуєш?

– Привіт, Сашхен… Як добре, що ти подзвонила…

Далекий голос. Навмисна бадьорість, навіть безтурботність.

– Як малий?

– Усе добре. Трошки кашляє… Ми влітку намагалися його гартувати, але якось невдало… То одне заважало, то інше… А так усе нормально. Хочемо переклеїти шпалери у твоїй кімнаті. А то прямо ганьба якась, а не шпалери. Можливо, вийду на роботу, на півставки… Не зараз, звичайно, а десь через півроку… Скучила за роботою… Можна няньку найняти погодинно…

Мама говорила легко, і не слова, а тон її повинні були запевнити Сашу в цілковитому спокої, стабільності, м’якому відчуженні. Саша уявила, як мама стоїть зі слухавкою над плитою, помішує молочну кашу в каструльці, і всміхається, і говорить, говорить…

Саша заплющила очі. Слухавка нагрілася, прийнявши тепло її щоки. Тремтить мембрана, перетворюючи голос на потік коливань. Від слухавки йде кручений дріт… Слова тягнуться далі, і Саша за ними – з будинку в залізну коробку комутатора, далі по проводах, у замерзлу землю, під полями й заметами, під корінням і бетонними плитами, далі, далі; Саші здавалося, що вона простягла руку дуже далеко, витягла так, що її от-от зсудомить.

Мама не стояла над плитою. Вона сиділа в кріслі, заплющивши очі, учепившись лівою рукою в підлокітник. Судомно стисши пальці, наче від болю, але Саша, котра присвоїла маму в цю мить, знала, що болю немає.

Перехопило горло. І в мами – і одночасно в Саші, і у слухавках по обидва боки стало тихо-тихо.

– Мамусю… У мене теж усе добре, я вчуся нормально, годують добре…

Перекочувалися, мов порожні горошини, нічого не значущі слова – туди-сюди по проводах. Добре. Добре. Шарудіння, шов, каптур; Саша була ніби співбесідницями на різних кінцях дроту. Вона говорила сама з собою, і, як це часто буває, сама собі не вірила.

– Мамо!!!

Крик прокотився по телефонному кабелю – під завмерлими річечками. Під засніженими полями. Відгукнувся в пластмасовій слухавці:

– Сашечко? Що з тобою?

Ось вони, слова справжньої Мови. Ейдоси, сенси. Треба проявити: «Ти ні в чому не винна, скинь з себе тягар, живий будь щаслива…»

Але якщо сказати це по-людськи, вголос – вийде жахливо. Вийде дурниця й брехня. І нічого не зміниться – буде тільки гірше.

– Мамусю… Поцілуй за мене малого, усе добре…

– Ага. Бувай, Сашо, до побачення…

Короткі гудки.

* * *

– Час – поняття граматичне, це ясно чи треба пояснювати?

– Ясно.

– Перш, ніж починати маніпуляцію з часом, треба поставити якір. «Зараз – Тоді». У графічному зображенні це має ось який вигляд… Поплавець з двома полюсами – червоним та білим… Не поспішайте, Сашо! Ми випереджаємо програму, нам нема куди…

– Я знаю. Я відчуваю. Зараз.

– Добре… Якір перейде в стан «тоді», щойно ви зміните граматичну конструкцію. Крім основного вектора – минуле – майбутнє – ви повинні враховувати загальну тривалість дії, періодичність дії, завершеність або незавершеність дії, відношення початку й кінця дії до точки «зараз»… Покладіть ручку, Сашо! Не треба спішити! Це найскладніша вправа, на третьому курсі її мало хто наважується виконувати!

– Я готова.

– Бачу… Добре. Візьмімо половину граматичного такту, півкроку назад… Зосередьтеся. Час – поняття граматичне, це ясно чи треба пояснювати?

– Ясно.

– Перш, ніж починати маніпуляцію з часом, треба поставити якір. «Зараз – Тоді». У графічному зображенні це має ось який вигляд… Поплавець з двома полюсами – червоним та білим. Не поспішайте, Сашо!

– Миколо Валерійовичу, це вже було. Якщо ми зараз не перелаштуємо конструкцію знову на хвилину вперед… тобто на півтакту вперед, ми так і будемо ходити по колу!

– Повторення – основа навчання… Спокійно, Сашо. Спокійно. Зворотна перебудова трохи складніша, поплавець міняє кольори… Зараз – Тоді… Усвідомте.

– Я зрозуміла! Я… спробую… Це було, тривало, повторювалося, закінчилося… закінчилося. Зараз.

– Браво! Хочете спробувати ще раз?

– Так.

– Починайте… Час – поняття граматичне, це ясно чи треба пояснювати?

* * *

Вона йшла на берег річки. Ліпила кульку зі снігу, зігрівала її голими долонями, щоб не розсипалася. Кидала вертикально вгору. І так раз за разом. Двірникові, що прибирав сніг на вулиці Луговій, здавалося, мабуть, що дівчина відверто байдикує, пропускаючи заняття.

Ось сніжка відірвалася від долоні. Піднялася в зеніт, зависла на мить. Полетіла вниз, але не впала. Знов опинилася в зеніті. Полетіла вниз. З «є» перемістилася в «була», закільцювалася в «бувала», і Сашине серце повторювало раз за разом той самий удар.

Двірник, зупинившись на перекур, дивився, як дівчина підкидає сніжну кульку. Дим од сигарети нерухомо завис у повітрі й мерехтів, як екран телевізора.

– Зараз, – Саша не сказала це й не подумала. Саша зробила це – повернувши себе в колишній граматичний час, до точки «тоді», де був установлений якір.

Сніжка впала і втонула в заметі. На краю Лугової вулиці засвітився ліхтар. Швидко смеркало. Сашині руки, червоні, змерзлі, горіли вогнем.

Двоє очей потрібно людині, щоб точно визначати відстань до предметів. Дві точки зору, що утворюють кут. Так говорив на занятті Кравець; ваша проекція на найближче майбутнє і ваша проекція на найближче минуле посаджені ближче, ніж очі на обличчі, але вони надають стійкості вашому особистому часові. «Був» і «буду» – дві опори, дві ноги, при ході ви можете переносити центр ваги трохи вперед чи трохи назад…

Саша побігла по снігу – то випереджаючи себе на мить, то відстаючи. Я була! Я буду! Білими іскрами спалахував сніг; Сашина тінь стала короткою і впала під ноги, потім поповзла вперед і все подовжувалася в міру того, як Саша віддалялася від ліхтаря.

Двірник дивився їй услід.

* * *

– Мова творення не знає граматичного часу. У ній існує тільки один спосіб – наказовий. Перша похідна від творення використовує умовний спосіб. Друга похідна – розповідь.

– Але ім’я існує в часі?

– Так. Реалізоване ім’я стає процесом.

– Якщо ім’я – процес, то як співвідносяться імена й дієслова?

– Ви в школі фізику вчили? Можливо, пам’ятаєте, що таке хвиля й частка?

– Ну… в принципі.

– Неуцтво… Є рух і статика. Дія й предмет. Швидкість, маса й довжина хвилі. Імена – цеглини творення. Дієслово – спонука будувати, воля в чистому вигляді. Імпульс. Концентрована дія. Дієслово може витягти ім’я з небуття, а може занурити назад одним велінням. Усі дієслова, які я знав, були егоцентричні, самозакохані й націлені на успіх… на творення за всяку ціну.

– Зрозуміло. Тоді як поєднується…

Саша підняла очі на Кравця, і питання вилетіло в неї з голови.

Кравець носить джинси й светра. У нього світле волосся з сивиною, окуляри з вузькими скельцями, блакитні холодні очі. Він не дуже приємна людина, він буває грубий; Саша ніколи не сприймала його як чоловіка, ніколи не замислювалася, чи є в нього родина, дружина, коханка, діти. Кравець був викладачем, погоничем, дресирувальником, Кравець був Кравцем.

Те, що сиділо зараз перед Сашою, не було людиною. Ба більше – ніколи не було людиною. Уперше в житті Саша побачила – усвідомила, зрозуміла – що таке «опредметнена функція».

– Що з тобою, Самовій?

Саша розглядала його, затримавши подих, обімлівши. Словник? Активатор? Підручник? Підручник, якому хтось дав людське ім’я?!

– Олегу Борисовичу, – прошепотіла Саша.

І заново побачила його: волосся зібране у «хвіст» на потилиці. Сірий светр з блакитними смужками. Уважний погляд поверх скелець.

– Що?

– Ви…

– Що я?

Саша ковтнула гірку слину.

– Ти тільки тепер побачила? – здивувався Кравець. – Ти проявляєш сутності, зчитуєш найскладніші інформаційні побудови, а мене побачила аж тепер?

Саша дрібно кивнула. Замружилася, бажаючи загнати назад сльози, що навернулися на очі.

– Ти чого? – запитав Кравець уже з тривогою. – Сашо?

– Та ви ж не людина, – прошепотіла Саша.

– Ну то й що? Ти теж.

– Але я була людиною! Я була дитиною. Я пам’ятаю, як це. Пам’ятаю, що мене любили.

– Це має для тебе значення?

– Я це пам’ятаю.

– Повір, я теж можу пам’ятати що завгодно. Як я був дитиною. Як мене виховали мавпи. Як я був дівчинкою. Як я служив юнгою. Як я врятував дитину з вогню, як забив найкращий гол на чемпіонаті світу. Спогади – проекція подій, а реальних чи ні – у цьому випадку неважливо.

Сашині сльози котилися, розмиваючи косметику, залишаючи чорні сліди на щоках і на пальцях.

Кравець зняв окуляри:

– Тобі мене жаль?

Саша похитала головою.

– Ти зараз брешеш, бо скривдити мене боїшся?

Він усе про мене знає, подумала Саша. Він так багато років перетворював людей на слова, що, можливо, знає про нас більше, ніж ми самі.

Вона знайшла в сумці носову хустинку і взялася осушувати очі з такою лютою ретельністю, наче збиралася стерти їх з обличчя назовсім. Кравець спостерігав за нею здивовано й зі співчуттям:

– Тобі страшно? Неприємно? Ти занадто звикла вважати мене людиною?

Саша схлипнула й похитала головою.

– Емоційна пам’ять, – зітхнув Кравець. – Ти вже метелик, але намагаєшся повзти. Згадуєш, як була гусеницею… Самовій, заспокоюйтесь. Ми гаємо час, а заняття – не гумове, правильно?

* * *

У їдальні роїлися першокурсники. Наближалася їхня перша сесія, але в черзі чувся й сміх, велися жваві розмови, дівчата кокетували з хлопцями, хлопці обмінювалися дотепами. Саша подумала, що в будь-якій їдальні будь-якого інституту першокурсники поводились би точно так само.

Другокурсники сиділи, згорбившись над тарілками, – хто в рукавичках, хто в окулярах, хто з нервовим тиком. Навіть у їдальні багато хто з них не розлучався з книжками, з роздруківками, з навушниками. Ці вже пережили розпад і відтворення, і тепер їх очікував перший залік зі вступу до практики. Саша подумки побажала їм успіху.

Єгора не було. Саша ще раз оглянула їдальню – даремно.

З усього обіду вона взяла компот, блідо-рожевий, зі скибочкою яблука на дні склянки. Сіла в кутку, обличчям до залу – щоб зручніше було спостерігати.

Ось вони розмовляють, їдять і п’ють. Вони ще майже зовсім люди, психологія в них людська, і тіло теж. Згодом, у процесі навчання, вони вилізуть з людської шкіри й стануть Словами, знаряддями Мови, кістками й сухожиллями найскладнішого тексту, який називається дійсністю. Слова не знають ні страху, ні смерті. Слова вільні й підкоряються тільки Мові. А Мова – Саша знала! – осередок гармонії.

* * *

– Дорогі третьокурсники, я так звик працювати з кожним окремо, що мені дивно – і тим більше приємно – бачити всю вашу групу разом. Я радий, що тут, у невеликій чотирнадцятій аудиторії, для всіх вистачило місця. Я ж не помиляюся – всі тут? Не треба робити переклик?

– Усі, – сказав Костя, мигцем оглянувши ряди. Група «А» третього курсу сиділа за столами, як за партами, з відкритої кватирки тягло морозним холодом, а батареї шпарили так, що над ними тремтіло повітря.

Лелеченко всміхався. Його гостре підборіддя майже торкалося строкатої краватки, зав’язаної м’яким романтичним вузлом. Чорний костюм стовбурчився на спині. Саша завжди себе питала: чому Лелеченко носить крила, будучи в людському вигляді?

На відміну від Кравця, Лелеченко колись був людиною, але дуже, дуже давно. Тепер він являв собою комбінацію двох понять; два полюси, два енергетичні потоки перепліталися, керовані однією волею. Імовірно, крила були даниною здвоєній природі; можливо, такий складний організм небезпечно піддавати додатковому метаморфозу. А може, це була примха. А може, щось іще, недоступне Сашиному розумінню.

Те, що Кравець називав «емоційною пам’яттю», ніяк не бажало слабшати. Саші, хтозна-чому, було приємно усвідомлювати, що Лелеченко колись був людиною. Хоч те, на що він перетворився з роками, було таке ж далеке від людської природи, як електронний мікроскоп від черепахового гребеня.

– Навіщо я зібрав вас? Сьогодні тринадцяте грудня, це означає, що до іспиту залишився рівно місяць. Цей час вимагатиме від вас усіх ваших сил. На жаль, іспит не можна перескладати – вам дається одна спроба.

Саша сиділа коло вікна, скоса поглядаючи на засніжену вулицю. З настанням холодів Лелеченко заборонив їй літати ночами; у відповідь на палкі запевнення, що вона анітрохи не боїться морозу, він здивовано знизав плечима: «При чому тут мороз, Сашуню? У вас тепер таке навантаження, так багато роботи! До того ж, відбитки босих ніг на білих дахах – це ж неестетично!»

Зараз над Сакко і Ванцетті великими пластівцями падав сніг.

– Сьогодні я розповім вам докладно, як відбуватиметься іспит. Це допоможе вам у вирішальний момент не розгубитися й бути готовими до випробування. Отже, тринадцятого січня рівно опівдні ми всі – групи «А» і «Б» – заходимо в актовий зал і розсідаємося. Знайомимося з екзаменаційною комісією. Не хвилюємося, не нервуємося, з собою в нас нема нічого – в жодному разі ніяких папірців, ручок… Нічого! Голова комісії називатиме прізвища, ті, кого він назве, піднімаються на сцену, беруть екзаменаційний лист і розписуються за нього у відомості. Усього завдань три: перші два типові, третє індивідуальне, дібране для кожного відповідно до його майбутньої спеціалізації. У процесі його виконання ви закінчитесь як людина, й почнетеся як Слово; ви вперше пролунаєте, мої дорогі, а це неабищо.

Лелеченко оглянув аудиторію, наче бажаючи побачити захват на звернених до нього обличчях. Ніхто не всміхався; усі дивилися напружено й уважно, як уболівальники на штрафний удар у ворота улюбленої команди.

– Ви не повинні звертати уваги на різкі зміни вашого стану, часу, простору, зовнішніх і внутрішніх умов. Це буде струс, це й повинен бути струс, так себе й готуйте. Суб’єктивний час іспиту може відрізнятися від хвилини до кількох годин, іноді – більше. Не лякайтеся, якщо все відбудеться швидко. Не бійтеся, якщо вам здасться, що іспит затягся. Пам’ятайте: мета екзаменаційної комісії – допомогти вам, а не завалити. Пам’ятайте й інше: другої спроби не буде.

Вітер бився в шибки. Шелестіли сніжинки. Швидко смеркало; Лелеченко клацнув вимикачем. Освітилася невелика неприбрана аудиторія і дев’ятнадцятеро третьокурсників, котрі мовчки дивилися на викладача.

– Ну що ж, – Лелеченко повів плечима, зручніше прилаштовуючи крила за спиною. – Є питання?

* * *

– Мамуню? Це я! Ти мене чуєш?

Далекий-далекий голос. Наче крізь заметіль; щось шарудить і тонко підвиває в слухавці. Наче з далекого космосу, ніби крізь товщу води, як крізь вату.

– Мамо! У мене все гаразд! Як у вас?

– По-різному, Сашо, але нічого, потихеньку… Малий застудився. Знов доведеться брати лікарняний. Це тому, що я його не годувала груддю, і в нього не сформувалася нормальна імунна система…

– Та перестань, це забобони! При чому тут ти! Не турбуйся, він одужає!

– Аякже, – голос у мами був напружений і втомлений.

– Мамо, я цього року на зимові канікули не приїду…

От і все. Сказано. Вирвалося.

Пауза.

– Жаль. Дуже жаль. Але що вдієш…

Телефонна лінія фільтрувала емоції, як вимочка – крупинки чаю.

– Мамо, не переживай. Усе буде добре. Малий одужає. А я ще подзвоню…

– Добре, Сашо. Дзвони. Телефонуй.

– Ага… До побачення!

Слухавка лягла на рогаті важелі. Саша якийсь час стояла, дивлячись у стіну.

«Емоційна пам’ять» – так це називав Кравець.

Місяць до іспиту.

* * *

Зранку тридцятого грудня п’яні першокурсники танцювали на свіжому снігу і виспівували «У лісі, лісі темному». До них компаніями й поодинці приєднувалися істерично-веселі третьокурсники. Студенти другого курсу бродили тихі й худі, мов тіні.

Розмальована гуашшю, обклеєна дощиком афіша кликала на святковий капусник. Актовий зал набився вщерть. Віка й Даша, які колись жили з Сашею в одній кімнаті, співали пісеньки, іноді дурні, іноді вульгарні, та все одно смішні.

Саша сиділа в залі, в самій гущавині реготливої публіки, і ближче до кінця дійства раптом згадала Захара. Як два роки тому він, тоді другокурсник, стояв на краю сцени у Кравцівських окулярах, молов казна-що – сміливо й природно, і в Саші, котрій завжди бувало трохи соромно за поганих артистів, не виникало почуття незручності, тільки страх – ану ж Кравець сприйме занадто сміливу пародію як глузування…

Через два тижні Сашин курс зайде в оцей самий зал, щоб ніколи не повертатися в колишнє життя.

Вона пішла, не чекаючи закінчення концерту. Серед гори пальт і курток у гардеробі знайшла свою – з уже обірваною вішалкою. Одяглася й вийшла, збираючись повернутися додому й лягти спати, але вечір над Торпою стояв ясний, тихий і не дуже холодний. Саші захотілося пройтися, і вона рушила по Сакко і Ванцетті геть од центру, до околиці.

В домах люди топили каміни й печі. Над дахами здіймалися дими, білі в місячному світлі, вони йшли вертикально нагору, обіцяючи гарну погоду. У Саші засвербіла спина: їй уявилось, як би чудово було політати в цьому прозорому світі між засніженими дахами – і небом, у яке впираються срібні димні стовпи.

Бруківка чорніла вологим камінням. Проїхала машина – Саша відступила вбік. На фасаді закритого, темного кафе беззвучно моргала гірлянда, чергуючи червоно-жовті й синьо-зелені спалахи.

А поруч хтось стояв, такий нерухомий, що Саша не одразу й помітила. І тільки коли він сказав: «Так, це я розумію», – Саша, здригнувшись, зупинилася.

Голос був знайомий.

Костя стояв, привалившись плечем до рожевої цегляної стіни, притуливши до вуха мобільний телефон. Він дивився на вогні не відриваючись, і не бачив Саші.

– І це я розумію. Так, твоя правда, не має значення… А що, є такі, що цього не бояться? З людей, я маю на увазі?

Пауза. Саша відступила, збираючись піти.

– Я зрозумів. Так. Домовилися. Добре. До побачення, тату.

Саша посковзнулася й сіла в кучугуру, наметену двірниками біля крайки тротуару. Костя різко обернувся.

– Вибач, – сказала Саша. – Я просто гуляла.

Костя мовчки простяг руку, допомагаючи їй підвестися.

– Ти знаєш, що я – займенник?

– Ти? Не знаю… Не знала.

Моргала гірлянда. Костя сховав телефон у внутрішню кишеню куртки.

– А ти – дієслово?

– Так.

– Я так і знав… Угадай, з ким я щойно говорив.

– Я ж чула, як ти з ним попрощався.

– Ага. Ти мала рацію: він по-своєму хороший батько. Раціональний. Строгий…

– Ти запам’ятав ті мої дурні слова?

– Ну чому ж вони дурні… Я колись запитував у нього: як він, зовсім не людина, і навіть близько не білкова істота… як він примудрився зробити сина? Я підозрював, що тут щось не так, але знаєш, що він мені відповів?

– Що?

– «Невже ти думаєш, що контролювати інформаційний простір гіпертексту легше, ніж зробити один ефективний сперматозоїд?»

Вони повернулися спинами до блимання гірлянди й пішли назад по Сакко і Ванцетті, у напрямку інституту, котрий гув, співав, святкував Новий рік.

– Що він тобі сказав? – ризикнула запитати Саша. – Про що ви говорили?

Костя видихнув довгу хмару пари.

– По-моєму, він намагається мене підбадьорити перед іспитом. Але найсмішніше, що йому це вдається.

– Так?

– «Нема неможливого». Коли він це каже, я йому вірю… і тоді виявляється, що в бабусиній смерті винен я сам.

– Костю, – тихо сказала Саша. – Люди, на відміну від слів, умирають…

– Я помітив, – відгукнувся він сухо. – Якого ти способу?

– Наказового.

– Та ти що?!

Костя на секунду зупинився.

– Тож не дарма вони так з тобою весь цей час носилися – Кравець і Лелеченко. Дієслово наказового способу… це ж треба! А я – займенник… заступник. Моє місце ще не вибрано… або, навпаки, вибрано заздалегідь. Люди, на відміну від слів, умирають, але Фарит Кострицький – не слово! Він правило, граматичне правило… Коли він – його матеріальна оболонка – постарішає й умре, я буду він…

– Він так тобі сказав?!

– Ні. Це… забудь узагалі, я цього не казав.

Далі вони йшли мовчки, минули інститут і хвилин через п’ятнадцять вийшли на площу, де працював ялинковий базар – точно такий, як у Сашиному дитинстві. Зелений паркан, старі картинки на фанерних щитах – прикрашені ялинки, величезні зайці, червоно-білі діди-морози. Стоватні лампочки, спаяні в гірлянду й пофарбовані в різні кольори. Утоптаний сніг, червонощокі покупці, діти з санками – невелика жвава юрба…

– Вони всі – слова, – сказав Костя за Сашиною спиною. – Усі люди були колись кимось вимовлені вголос. І продовжують говорити слова, гадки не маючи про їхнє істинне значення.

Саша подумала, що Костя майже точно повторює сказане Фаритом Кострицьким. Але не сказала; десь у надрах гіпертексту несказане нею перетворилося на золоті монети з округлим знаком на аверсі.

– Купити ялинку, чи що? – подумала вголос.

Костя мигцем глянув на неї – і рішуче покрокував до базару.

* * *

Рогата крислата ялинка впиралася в білу стелю – вона стояла в діжці, в кутку, в найнижчому місці кімнати. На ній не було прикрас, крім єдиної золотої гірлянди. Здавалось, ялинка тримає багатьма руками блискучий шлейф неіснуючої сукні.

Горів вогонь у маленькому каміні.

Саша й Костя лежали, переплівшись руками й ногами. Костя дрімав. Саша дивилась, як відблиски вогню танцюють на золотій мішурі.

До іспиту лишилося два тижні. Якщо вона й шкодувала про щось – то це про слова, не сказані вчасно. І особливо – про інші, що зірвалися з язика.

Якщо десь, колись, в іншому тексті, її слова стали людьми – їм є за що дорікнути Саші. Але є за що й подякувати.

Принаймні тепер вона хотіла в це вірити.

* * *

Уранці вона встала, щоб посеред холоду розтопити камін. Костя спав. Саша не могла заснути й, накинувши куртку поверх нічної сорочки, сіла перед конторкою.

Розкрила текстовий модуль восьмого рівня. Звично. Не замислюючись.

«…І раптом побачили землю, моря й небо, осягли величину хмар і силу вітрів, побачили й осягли сонце… дізнавшись, що воно породжує день, розливаючи світло по всьому небу, а коли ніч затьмарює землю, вони споглядали б небо, цілком усіяне й прикрашене зірками… і схід і захід усіх світил, і навіки розмірений їхній біг, якби вони все це побачили, то, звичайно, визнали б, що…»

Шум. Скрегіт. Схоже на подих ефіру, повного свисту й музики, переговорів, радіоновин, частот і хвиль, які то напливають, то відходять.

Розгорявся вогонь у каміні, і в кімнаті ставало тепліше.

* * *

За тиждень до іспиту Саша перестала спати. Щодня їй здавалося, що страх і нетерпіння досягли найвищої точки, однак минала ще одна безсонна ніч – і Саша виявляла, що градус передіспитової гарячки підскочив на два, а часом одразу й на три пункти.

– Сашуню, спокійніше, – застерігав Лелеченко. – Ви занадто емоційні. У поєднанні з деякими особливостями вашого таланту всі ці пристрасті складаються в гримучу суміш… Заспокойтеся, погуляйте, ви складете на «відмінно»!

Одинадцятого січня другий курс здавав залік зі вступу до практики. Вранці, о пів на восьму, Саша визирнула у вікно – і побачила Єгора, що сидів прямо на ґанку між кам’яними левами.

Він був так само непорушний і білий, як скульптури. На його плечах двома білими гірками лежав сніг.

– Ти що?! – Саша розчинила двері, поземка лизнула її домашні капці з хутряною облямівкою. – Чого ти тут розсівся, з гуртожитку вигнали?

– Я читав модуль, – Єгор незграбно піднявся зі сходів. – Тобі коли-небудь траплялося… ти вичитувала майбутнє з текстового модуля?

– Так, – сказала Саша, відступаючи вглиб передпокою. – Зайди, а то я змерзну.

Єгор зайшов. На першому поверсі, на сходовому майданчику, горіла жовта лампочка.

– Я не здам залік, – сказав Єгор.

– Стривай. Ти це вичитав у модулі? Але ж ідеться про найбільш імовірне майбутнє, а не про встановлене остаточно й безповоротно!

Єгор похитав головою. Упали на підлогу дві грудочки снігу.

– Я не здам. Залік о десятій. Я не здам!

Він стояв перед нею, скорчившись, маленький і жалюгідний. Саша проаналізувала свої відчуття: їй було жаль Єгора і трохи за нього ніяково. Як ніби оце дитина, налякана, зарюмсана, явилася б до неї розповідати про бабая, який сидить у шафі.

Так, він був її мужчиною. Вона носила його светри й сорочки, вона ходила з ним, не рознімаючи рук. Усього рік тому…

Рік тому Єгор вийшов з іспиту, і вона його обняла, поздоровляючи. Від нього пахло рідною людиною, але руки мляво висіли вздовж тіла, і у відповідь на Сашині плутані слова вона почула тільки: «Вибач. Мені треба готувати англійську».

Саша пережила той день, і багато днів потім. І тепер, дивлячись на Єгора, відчувала тільки співчуття. І трохи незручність. Він ще був людиною, а вона, Саша – ні. Вона знала, чого їх навчають. А він бродив у темряві, мов залякане щеня.

Вона ласкаво взяла його за руки.

– Послухай. Це тільки страх. Твій упредметнений страх; позбудься. Ти можеш. Фарит… тобто Лілія Попова… не має значення, як його звуть, але він ніколи не вимагає неможливого. Зберися. Ти здаси. У крайньому разі, тобі ж дається на перездачу три спроби…

Єгор кліпнув:

– У мене мама, батько… молодший брат. Три спроби, кажеш? Три спроби?!

І він розридався.

* * *

По дорозі нагору їй спала на думку ідея. Впустивши Єгора й замкнувши двері, Саша озирнулася в пошуках блискучого предмета. Витрусила пухівку з пудрениці. Протерла дзеркало.

– Повернись обличчям до лампи.

І, коли Єгор мовчки це виконав, пустила йому світловий відблиск у очі.

Зіниці не звузились, як це було б у звичайної людини, а розширилися. Саші на частку секунди відкрився похмурий, зморщений, ніби позбавлений повітря, світ. Потім Єгор замружився.

– Не заплющуй очі! Вона спробувала ще, і цього разу побачила його зсередини: людину-слово на півшляху до реалізації, найскладніші перетворювальні процеси, і все затоплене липкою сіруватою рідотою. Страх? Розпач? Та хоч як вдивляйся, хоч як намагайся – розібратися в цьому вона зараз не зможе, вона, студентка третього курсу, що ще не склала свого іспиту…

Іспит – післязавтра. А через кілька годин Єгор утратить матір, батька або брата. Нині, напередодні втрати, він приплентався на Сашин ґанок – наче вона могла щось змінити.

– Стривай… Ми видеремося. Ми зможемо.

Саша стисла його долоні, присвоюючи Єгора, роблячи частиною себе.

– Слухай мене, тільки мене. Ми проходимо шлях від людини до слова, ти зараз на найкрутішій ділянці цього шляху. Але коли ти його здолаєш – коли зрозумієш нарешті, чого тебе навчають, – ти станеш абсолютним. Розумієш? Безсмертним. Ти станеш Словом і виконаєш своє призначення. Ти – знаряддя Мови, інструмент великої гармонії. Ти – учасник світобудови… будеш. А поки що ти маленька людина. І повинен боротися зі своїм страхом. Я піду з тобою на залік, чекатиму… І я тобі допоможу.

* * *

Другокурсники здавали довго. Саша сиділа біля копит бронзового коня.

Педагог з неї був нікудишній, але вона присвоїла Єгора так глибоко, як ніколи не насмілювалася присвоювати іншу людину. Тепер вона знала його краще, ніж навіть маму. Вона розуміла його, як ніхто – але сьогодні вранці, коли Єгор, судомно її обнявши, знайшов губами її губи, Саша відсторонилася.

– Не до цього, – сказала голосом Кравця. – Зосередься. Вона підганяла його, змушувала й термосила, перекачувала Єгорові, наче донор, свою впевненість і волю до боротьби. Вона відвела його на залік – ледь чи не за руку:

– Нема нічого неможливого. Немає причин, щоб ти не здав! Іди!

Відколи зачинилися двері, минула година. Потім друга. Студенти виходили по одному, по двоє, хтось одразу закурював, хтось кидався комусь в обійми, хтось реготав не перестаючи; поступово ставало гамірно, другокурсники гасали одне за одним по коридору, Саша згадала напівзабуте: «Про що цвіріньчать горобчики в останній день зими? Ми дожили, ми вижили, живі й здорові ми!»

Вони були, наче кумедні забавні звірятка на прийомі у ветеринара. Саша сама не знала, чого їй у голову прийшло таке порівняння. Звірятка не розуміють, що відбувається, ними керує звірячий страх. А потім, будучи відпущені на волю, вони радіють, як оце зараз.

Мине ще рік, не менше, перш ніж сірий туман у їхній свідомості розвіється, і вони побачать Гіпертекст у всьому його блиску та досконалості. Зрозуміють своє місце в ньому – і обімліють з радості.

Саша заплющила очі. Ні, радість – занадто дрібна людська емоція; те, що вона відчуває перед сутністю Гіпертексту, можна висловити тільки словом істинної мови. Оцим, яскравим і гострим, смарагдово-зеленим і опаловим, а в графічному зображенні… Де тут були папір і олівець?

Пам’ятаючи про заборони, вона малювала тільки ескізи. Тільки елементарні, не проявлені начерки слів та понять. І так захопилася, що трохи не пропустила кінець заліку.

Єгор вийшов з аудиторії останній. Пройшов кілька кроків по коридору – і зупинився. Побачивши його лице, Саша одразу все зрозуміла.

– Післязавтра перездача, – він дивився прямо перед собою. – Але я не можу… Не можу.

* * *

«Час – поняття граматичне. Це ясно чи треба пояснювати?»

Саша залишила якір в «зараз відбувається». І рвонула в «сьогодні відбувалося». Так далеко, як тільки змогла.

…Другокурсники здавали довго. Саша сиділа біля копит бронзового коня. Так, вона перекинулася назад на одну тільки дію. Якщо за «дію» приймати «залік».

Студенти виходили по одному, по двоє, хтось одразу закурював, хтось кидався комусь в обійми, хтось реготав не перестаючи; поступово ставало гамірно, другокурсники гасали одні за одними по коридору, Саша згадала напівзабуте: «Про що цвіріньчать горобчики в останній день зими? Ми дожили, ми вижили, живі й здорові ми!»

Дивлячись на них, Саша вийняла з сумки папір і олівець. Накидала кілька графічних понять. Людині в людському тілі важко думати словами істинної Мови. Вони трансформуються в громіздкі образи, дуже гарні, але на швидкість мислення це впливає фатально…

Єгор вийшов останній. Пройшов кілька кроків по коридору – і зупинився. Побачивши його лице, Саша закусила губу.

– Післязавтра перездача, – він дивився прямо перед собою. – Але я не можу… Не можу.

* * *

Зараз. Тоді.

Саша знову сиділа біля копит бронзового коня. Напевно, вона щось наплутала з поняттям «дії»; імовірно, те, що відбувалося тепер з Єгором, було складніше, ніж звичайний залік з початком о десятій ранку й передбачуваним закінченням о другій. А може, Саші просто не вистачало досвіду й уміння: вертаючись у минуле ще й ще, вона щоразу опинялася перед зачиненими дверима.

– Сашуню, а що це ви робите?

Лелеченко щойно зайшов у інститут з парадного входу. Поли його довгого чорного пальта були вибілені снігом. Саша прекрасно пам’ятала, що на перших її «пробах» ніякого Лелеченка не було.

Чи це означає, що псевдо-горбань живе – існує – взагалі поза часом?!

– Я не для того вчив вас оперувати граматичним часом, Сашо, щоб ви теліпалися, як квітка в ополонці… Урахуйте про всякий випадок: на іспиті ніякої самодіяльності. Робіть тільки те, що записано в екзаменаційному листі… Ви сторожуєте цього хлопчика, Єгора Дорошенка?

– Так. Він…

– Дієслова умовного способу часто страждають од нестачі волі, – Лелеченко посумнішав. – А в нашій роботі безвольність – це вирок.

– Миколо Валерійовичу, – від постійних часових повторів у Саші паморочилась голова, – ви можете йому допомогти? Зараз? Нехай він здасть хоч би цей залік? Хоч би цей?

– Дієслово умовного способу – можливість, – Лелеченко розстебнув пальто, на темний паркет упали краплі талої води. – Іноді блискуча. Але найчастіше – втрачена можливість, Сашо. Я хотів вам раніше сказати, але все якось… не хотілося вас засмучувати.

* * *

Лелеченко пішов. Саша провела його поглядом.

Вона вже знала, що робитиме. До останньої дрібнички; мабуть, рожевий телефон на шиї її б стримав. Але – Фарит Кострицький забрав у неї телефон і тим самим розв’язав руки.

Вона перегорнула аркуш наполовину списаного загального зошита. І наступний чистий аркуш. Біле поле.

Ось де була помилка. Дія полягала, звісно, не в здачі заліку; дія була куди менш явною, переривчастою, пунктирною… Але водночас і протяжною. І це не називалося любов’ю, ні; для цієї дії було своє дієслово, свій знак, своє позначення.

Тільки б витримав олівець.

* * *

Зараз. Тоді.

Вранці, о пів на восьму, Саша визирнула у вікно – і побачила Єгора, що сидів прямо на ґанку між кам’яними левами.

Він був так само непорушний і білий, як скульптури. На його плечах двома білими гірками лежав сніг.

– Ти що?! – Саша розчинила двері, поземка лизнула її домашні капці з хутряною облямівкою.

Уперше в житті вона ступнула так далеко в минуле. Кілька годин. Їй було страшнувато.

Вона впустила Єгора у квартиру. Відкрила дверцята каміна, поклала на вугілля зім’яту стару газету.

– Зараз ми все зробимо. Не бійся.

Поклала поверх газети двоє сухих полін. Чиркнула сірником.

– Зараз ми зігріємося… Чекай.

Узяла сумку, залишену на ніч на вішалці. На секунду збентежилась: той самий зошит, тільки сторінка, яка мала бути вкрита знаками, ще біла, чиста…

Треба підгострити олівець, щоб не зламався.

– Єгорчику, тільки нічому не дивуйся, добре? Я знаю, що ти хочеш сказати. Я знаю, що ти здаси залік. Я знаю, як ти його здаси. Дивись на мене. Дивись на мене…

Вона поклала на стіл аркуш паперу з пачки. Не забути підгострити олівець… Так. «Воля». Один з основних знаків з багатьма значеннями, усе залежить од нюансів, од вписаних сенсів. У п’яти вимірах, плюс де-не-де проявляється шостий… Чудово.

– Сашо…

– Мовчи й не розкривай рота. Я серйозно працюю, мовчи…

Проекція волі на особистість – воля-штрих, плюс власна воля Єгора, якою не можна знехтувати – воля-два штрих…

Замерехтів знак, розгортаючись у часі. Вона закладала четвертий вимір усередині тимчасової петлі – ніколи її такого не вчили, вона не чула про такий складний парадокс, а тепер пізно відступати, хоч би які побічні ефекти загрожували.

Годинник зацокав повільніше. Маятник завис на секунду, гойднувся знову. Саша всміхнулася на весь рот.

Вона могла.

Узявши Єгора за руки, вона присвоїла його, злилася з ним. Ось який він був – світлий, сильний, добрий хлопець. Ось що з нього зробив інститут; Саша переборола раптову і зайву жалість. На шляху до різьбленої скульптури дерево проходить неестетичну стадію обрубка; півроботи дурням не показують, але Саша останнім часом – далеко не дурна.

Ось другокурсник Дорошенко. А ось і його вкладена сутність. Як лист у конверт. Одержіть і розпишіться.

Єгорові руки сіпнулися в її руках:

– Сашо…

– Не бійся, – сказала вона м’яко. – Ходімо, вже пора йти… Уже пів на десяту… Як промайнув час! А двоє полін горять і досі… Ходімо, нічого. Я наказую. Я велю.

* * *

Відколи зачинилися двері, минула година. Потім друга. Студенти виходили по одному, по двоє, хтось одразу закурював, хтось кидався комусь в обійми, хтось реготав не перестаючи; поступово ставало гамірно, другокурсники гасали одне за одним по коридору, Саша згадала напівзабуте: «Про що цвіріньчать горобчики в останній день зими? Ми дожили, ми вижили, живі й здорові ми!»

Єгор вийшов останній. Похитнувся. Схопився рукою за стіну.

– Ну?!

Він ступнув уперед і обняв її. Похитнувся, тримаючись за Сашу, як п’яний за дерево. Саша, зціпивши зуби, міцніше вперлася ногами в підлогу.

– Як ти це зробила? Як ти це змогла? Як?!

По його неголених запалих щоках котилися сльози.

– Ти змогла… Ти… дякую тобі. Дякую тобі. Дякую.

Єгорові однокурсники повільно стягалися навколо, ставали кільцем. Сашин «якір», установлений в «зараз», наближався з кожною хвилиною, і вона раптом з жахом зрозуміла, що не знає, як вибратися з петлі. Час – поняття граматичне; через кілька хвилин Саша знову визирне у вікно й побачить Єгора на сходах між кам’яними левами. І все знову повториться спочатку, тільки тепер Саша, розсмикана й змучена, не зможе повторити свого подвигу, і Єгор знову провалиться… І знову провалиться… І знову…

– Усе добре, – прошепотіла вона. – Тобі треба відпочити. Іди, вмийся…

У її ласкавому голосі була влада над Єгором. Він випрямився й, востаннє стисши її долоні, побрів крізь юрбу однокурсників по коридору, в напрямку чоловічого туалету. Саші не треба було дивитися на годинник, щоб відчувати наближення «якоря».

Відкрилися парадні двері. У хол зайшов Лелеченко; на довгих полах його чорного пальта танули сніжинки.

– Здрастуйте, Миколо Валерійовичу.

– Здрастуйте, Олександро. Поздоровляю, ви в кільці з варіаціями. У давні часи так карали неслухняних рабів.

Саша мовчала. Усе, що відбулося за останні кілька годин (чи хвилин?), забрало в неї стільки сил, що вона була готова впасти – або розплакатися.

– Я жартую, – сказав Лелеченко на тон нижче. – Візьми папір. Зосередься. Якщо суму реальностей виражено через умовний спосіб, то, виходячи з петлі, ми повинні насамперед визначити актуальну реальність – поточну, виразити її через розповідь й зафіксувати наказом. Швидко! Помилишся – пишу доповідну.

* * *

На другий день, дванадцятого січня, Саша винесла ялинку надвір і встановила в кучугурі напроти кам’яних левів. Ялинка стояла, мов жива, і вітер ворушив гірлянду із золотої мішури.

Консультація, яку вели Кравець і Лелеченко, почалась опівдні й закінчилась о другій. Саша повернулася з інституту, лягла поверх ковдри й несподівано для себе заснула.

Їй снився Захар. Він сидів у підземеллі, заваленому золотими монетами з округлим знаком на аверсі. Уві сні він побачив Сашу й зрадів їй. «Ти теж тут? Чудово… Мені нудно самому. Я сиджу тут тисячу років і чищу слова від налиплого бруду. Допоможи мені».

І Саша сіла – вві сні – поруч із Захаром, узяла з його рук маленьку вологу ганчірку й заходилася чистити, одну за одною, тьмяні монети. «Нуль» на аверсі мінявся від її зусиль – на п’ятірки, десятки, вісімки, а коли вісімки падали на бік – Саші бачився знак «нескінченність»…

«Давно ти тут?» – спитала вона в Захара. А той відповів: «Тут немає четвертого виміру. І третього теж нема». І Саша побачила, що й монети, і Захар, і вона сама намальовані на площині, і час на картині не йде…

Вона прокинулась, коли було вже темно. За вікнами йшов сніг. Десь на Сакко і Ванцетті шкрябала лопата двірника.

До іспиту лишалося менше доби.

* * *

Увечері Саша попрощалася з хазяйкою й подзвонила мамі. Малюк, Валентинчик, знову був хворий, а Валентин виїхав у відрядження й досі не повертався. Мамин голос звучав тонко, відчужено, наче з іншого світу. «Усе буде добре», – сказала Саша, прекрасно знаючи, що мама їй не повірить.

Валіза була зібрана наполовину. Саша подумала, що гадки не має, де доведеться її розпаковувати й чи доведеться взагалі. І із задоволенням усвідомила, що ця думка анітрошки її не лякає.

Вона зібрала сміття – старі чернетки, конспекти, клапті паперу – і востаннє розтопила камін. Пописаний папір горів погано.

Хтось подзвонив у двері. Саша побачила у вікно Фарита Кострицького – і вперше в житті не злякалася.

Він зайшов. Окинув поглядом кімнату. Сів верхи на стілець. Саша ще не закінчила зі збиранням, подекуди валялися поліетиленові торбинки, в кутку стояли віник, совок і швабра.

– Готова до від’їзду?

– Фарите, – сухо сказала Саша. – У мене дуже багато справ. Якщо ви хочете сказати щось важливе – кажіть. А якщо ні… Самі бачите – я тут не гуляю.

Він похитнувся вперед-назад.

– Важливе… Мабуть. Як ти думаєш, хто з твоїх однокурсників відмовився б од іспиту, якби мав таку змогу?

– Усі.

– Ти впевнена?

– Абсолютно. Ми, звичайно, можемо одне одного підбадьорювати, ми впевнені в успіху… Ми – слова, ми повинні пролунати, реалізувати наше призначення… Але якби хтось міг вислизнути, втекти, змитися безкарно – полетів би зі свистом, тільки б смуга лягла.

– Іти?

– Що – я?

Кострицький поправив дужку окулярів на переніссі.

– Як твій куратор, я офіційно пропоную тобі звільнення від іспиту. Звільнення від навчання в інституті. Офіційно. За схемою «Це був сон».

Горів вогонь у каміні. Догоряли старі конспекти, папірці, чернетки; Саша сиділа коло стола – дуже прямо.

Минула хвилина.

– Ви пожартували?

Він зняв окуляри. Саша зустрілася поглядом з його звичайними, навіть пересічними карими очима.

– Ні.

– Фарите, ви знущаєтеся?!

– Ні. Скажу одразу: ніхто з твоїх однокурсників не одержував такої пропозиції й не одержить.

– А чого я…

– Того.

Саша стисла пальці. Секунду тому вона була впевнена в собі, спокійна, навіть відсторонена… Секунду тому вона була доросла, позбавлена страху, прямо дивилася в лице долі…

– Тобі знову буде шістнадцять років. Усе, що було пізніше, виявиться сном і забудеться.

– Це неможливо.

Він усміхнувся.

Саша дивилася на нього. Його лице розпливалося перед її очима. Саша давно не плакала. Вона забула, як плачуть. Вона не вірила, що напередодні іспиту щось здатне так сильно її вразити.

– Думай. «Це був сон». Скажеш – і прокинешся. Там само. І нічого не повториться. Мене не буде. Не буде інституту. Вступиш на філологію… якщо не провалишся з першого разу. Ну, зважилась?

Саша вп’ялася зубами в пальці.

Мама… Валентин… І маленький Валюнчик. Їх не буде… а буде… можливо… Зовсім по-іншому… усе інакше… Чи буде мама щаслива? Авжеж, бо в неї буде Саша… Навіть без Валентина, без дитини… У мами буде Саша! Вона зробить усе, щоб…

Слово. Дієслово. Гармонія Мови. Кришталевий термітник сен-сів. Нелюдська краса. Нескінченне пізнання. Сторінка за сторінкою, і книжка не закінчується, найцікавіша книжка. Невже Саша не дізнається, що ж було далі?

Мінус три з половиною роки, важкі, страшні… це був сон, як просто, це тільки сон…

Костя. Його не буде в її житті, це на краще. Єгор… У них немає вибору, їм ніколи не доведеться вибирати…

ЯКІ ВОНИ ЩАСЛИВІ!

– Фарите, ну навіщо?! Що я вам зробила?… Чого ви постійно до мене… прискіпуєтесь?… За що?!

– Сашо?

– За що мені цей вибір? Я не можу…

Вона сиділа вже на підлозі, скорчившись, притиснувши долоні до щік. Кострицький опустився поруч.

– Я? Прискіпуюсь? До тебе?! Та в тебе й волосинки з голови не впало! Твої близькі живі, більш-менш здорові, щасливі…

– Я не можу вибирати! Я не можу – отак – вибирати, розумієте ви чи ні?! За що…

– Перестань. Будь-хто з твоїх однокурсників… з усіх, хто вчився коли-небудь на третьому курсі, віддав би праву руку за таку можливість.

– Чому? Чого саме так? – Вона підняла на нього залиті слізьми очі. – Чому страхом? Чому не… чому не пояснити? Я б училася… по-хорошому!

Він похитав головою:

– Не вчилася б, Сашо. За грань виводить тільки сильний стимул. Мотивація.

– Але ж є… Інші стимули… Любов… Честолюбство…

– Рівних немає, – сказав він майже з жалем. – Це наслідок об’єктивних, непорушних законів. Жити – значить бути вразливим. Любити – значить боятися. А хто не боїться – той спокійний, як удав, і не може любити. – Він обійняв її за плечі. – Ну, ти зважилася?

Вона відіпхнула його руку і встала. Закусила губу. Сльози течуть по щоках – ну то й нехай. Погано, що переривається подих, і тому голос звучить жалібно.

– Зважилася. Я хочу закінчити інститут. Стати частиною Мови. Пролунати. Вступити в аспірантуру… Тому я піду завтра на іспит, – вона похитнулася, але встояла.

У Кострицького звузилися зіниці. Миттю. Його очі немовби освітилися зсередини, Саша сахнулася.

– Це твоє останнє слово?

Вона замружилася:

– Так.

* * *

– Добрий день, третьокурсники.

І зал, і сцена були яскраво освітлені. Кравець і Лелеченко стояли внизу, коло першого ряду крісел, а за довгим столом, встановленим біля переднього краю сцени, сиділо двоє чоловіків і жінка. Жінку звали Ірина Анатоліївна, вона викладала спеціальність на Єгоровому курсі; чоловіків Саша ніколи раніше не бачила. Тобто так їй здавалося, поки один з них, що сидів крайній ліворуч, не підняв голову. Саша роззявила рота: це був фізкультурник ДеДе. У костюмі, при краватці. З незвичним виразом обличчя: воно ніби застигло. Ніби всі м’язи, відповідальні за міміку, перетворилися на алебастр.

Третій екзаменатор – світловолосий, на вигляд років сорока – ніколи не був людиною. Функція, як і Кравець.

Скрипіння старих дерев’яних крісел здавалось оглушливим. Саша сіла посередині другого ряду, праворуч од неї виявився Денис М’ясковський, а ліворуч – Ліза Павленко. Костя сидів у першому ряду, на два місця правіше за Сашу. Вона могла б дотягтися до нього рукою, якби підвелася. Але й Костя вперто на неї не дивився.

– Дорогі третьокурсники! – Лелеченко залишався внизу, не піднімаючись на сцену. – От і настав великий день. Зараз ви одержите роздруківки з завданнями. У вас буде час на підготовку. Не треба поспішати, не треба нервуватися. Кожен, кого я назву, підійде до цього стола, розпишеться й одержить екзаменаційний лист. Усі готові? Можна починати?

Глуха тиша була йому за відповідь.

– Ґольдман Юлія. Прикметник.

Юлька, хитаючись на високих каблуках, піднялася на сцену. Блондин-функція, що сидів скраю, простяг їй кілька паперових аркушів, скріплених скріпкою. ДеДе без усмішки подав ручку. Юлька розписалася тремтячою рукою; вона почала читати завдання ще на сходах зі сцени, і Саша встигла побачити, як вираз паніки на її лиці змінюється подивом, а потім і радістю.

– Бочкова Ганна. Прикметник.

– Бірюков Дмитро. Іменник.

– Ковтун Ігор. Дієприкметник.

Вони піднімалися одне за одним. Процедура була налагоджена й явно повторювалася не вперше; звична розміреність заспокоювала.

– Кострицький Костянтин. Займенник.

Саша дивилась, як Костя йде до стола. Блондин Іван Михайлович простяг йому аркуші, колишній (чи фальшивий?) фізкультурник подав ручку; Саша бачила, як посмикується Костева повіка.

Сходячи зі сцени, Костя спіткнувся.

– Спокійніше, – ласкаво сказав йому Лелеченко, подаючи руку. – Усі емоції залишилися там, ззовні… Усі страхи залишилися під порогом. Зосередьтеся.

Саша дивилася, як Костя читає свій аркуш. У якусь мить він пополотнів, у нього затряслися губи; потім розслабився, і Саша одразу ж відчула його миттєве полегшення. Він здасть; він пройде. Він упевнений у собі, зумів повернути цю впевненість. Займенник… Нехай буде так.

– Самовій Олександра! Дієслово!

Саша підстрибнула, хитнувши дерев’яний ряд. Уже? Так швидко?!

Вибралася, спотикаючись об чиїсь ноги й коліна. Піднялася на сцену; зал погойдувався, мов палуба пароплава. Екзаменатори за столом дивилися на неї у восьмеро очей. Стос екзаменаційних листів під рукою блондина став уполовину тонший.

Губи ДеДе торкнула ледь помітна усмішка, зовсім не схожа на ті щирі й білозубі усмішки, які він щедро дарував дівчатам у спортивному залі:

– Удачі… дієслово.

– Розписуйтеся, – сказав блондин.

Вона взяла чорнильну авторучку із золотим пером. Перо дряпало. Саша насилу зуміла вивести чорним чорнилом біля синьої «пташки»: «Самовій». Повернулася й пішла геть од стола.

– Сашо, лист візьміть про всякий випадок…

Вона обернулася. ДеДе дивився з іронією, але без глузування.

Вона взяла з його рук тоненькі три аркушики. Затисла мокрою рукою. Добралася до свого місця й тільки тоді подивилася.

На першій сторінці вгорі був округлий знак «слово». І ще один – «дієслово». І третій, значення якого Саша не розуміла й було злякалася, але відразу збагнула, що це – не завдання. Це – шапка, заголовок, розпізнавальні символи; під ними було вибито на машинці: «Олександра Самовій». Було проставлене сьогоднішнє число – і її, Сашин, кострубатий підпис.

Вона перевела погляд нижче. Ось перше завдання; Саша напружилася й одразу розслабилася. Дурниця легесенька. Такі вправи вона робила десятками на другому курсі.

Друге завдання… Так, Лелеченко мав рацію. Це просто, це аж смішно.

Тривала роздача екзаменаційних листів, тепер за списком групи «Б». Оксана, котра колись була Сашиною сусідкою по кімнаті, ішла до свого місця, притискаючи папір до пишних грудей…

Третє завдання. Саша перегорнула цупкий аркуш.

На третій сторінці чорнів «фрагмент» з «якорем» з трьох білих кіл у центрі.

У першу секунду вона обімліла. Потім усміхнулася.

Вона вміє це робити. Вона вже це робила. Треба зосередити погляд на «якорі» і затамувати подих. Там чорне місто, де в ратуші живе чудовисько. Сотий фрагмент… З другого боку, чому саме сотий? А якщо сто перший? Двохсотий? Тисячний?

– …Отже, ви всі одержали свої завдання. Часу, повторюю, у вас досить. Не поспішайте. У міру готовності прошу піднімати руки, і… Що таке, Сашо?

Не даючи собі часу на роздуми, вона підняла тремтячу руку:

– Я готова.

– Уже?!

Троє через стіл дивилися на неї – функція безпристрасно, жінка стривожено, і тільки фізкультурник, до чиєї нової якості Саша ніяк не могла звикнути, мружився з явним задоволенням.

Лелеченко коло виходу на сцену нервово знизав плечима:

– Ви впевнені, Сашо?

– Так, – вона встала.

Піймала на собі Костин погляд. Довгий тужливий погляд. Згадала цю ялинку з єдиною гірляндою з мішури, цей вогонь у каміні; от де треба було ставити тимчасову петлю. Вона не додумалася… чи побоялася. Бо вже був гіркий досвід, був день у її житті, коли Єгор повторював раз за разом: «Давай одружимось?»

Єгор так і не довідався правди про закільцьований день. При думці про це Саша почувала майже гордість.

«Чим я займаюся, – думала вона, пробираючись уздовж ряду. – Я, дієслово в наказовому способі, збираюся вперше пролунати. Стати частиною Мови. Стати велінням. А думаю… про мішуру».

Коло сходів на сцену її зустріли Кравець і Лелеченко.

– Удачі, – серйозно сказав Кравець, дивлячись поверх скелець. – Ти – найкраща.

– Усе буде добре, – Лелеченко подав їй руку, допомагаючи піднятися. – Удачі, Сашо. Ще політаємо.

Перед столом вона зупинилася, не знаючи, що робити далі. ДеДе встав і поманив її пальцем. У глибині сцени стояли столи, як в аудиторії. На кожному – склянка, повна загострених олівців, стосик білого паперу й пляшка мінеральної води в оточенні склянок.

– Не треба нервуватися, ми ж давно знайомі, – ніби-фізкультурник підсунув Саші стільця. – І ми ще будемо працювати на четвертому курсі. Потім на п’ятому. Потім ви вступите в аспірантуру – я сподіваюсь. А зараз у нас звичайний собі перевідний екзамен, і ви повинні вийти за грань. Стрибнути вище голови. Як звичайно.

За ДеДе бачилася тепер прескладна структура, моторошна й потужна, – страшно було уявити, що з оцим Саша колись танцювала рок-н-рол. Вона натужно підняла куточки губ; екзаменатор кивнув, підбадьорюючи:

– Перші два завдання проминемо швидко, так?

– Так.

– Приступайте.

Вона спробувала олівець пальцем – і вкололася. Злизнула крапельку крові. Не зупиняючись, не перевіряючи себе, вивела на аркуші ланцюжок зв’язків – по пам’яті.

– Відмінно. Тепер друге.

Саша глибоко зітхнула. П’ять уявних процесів починаються в один момент часу, кожний періодичний, тривалість періоду кратна…

– Спасибі, досить. Я знав, що для вас це буде неважко… Мене цікавить третя сторінка.

Саша облизнула сухі губи.

– Води? – колишній фізкультурник відкрив пляшку мінералки. Хлюпнув у склянку; засичали пухирці, обліпили скляні стінки. – Випийте, будь ласка.

Саша сьорбнула й закашлялася. Випила до дна. Екзаменатор одразу налив їй ще.

– Пийте, пийте… Ви, звісно, знаєте, як виконувати «проби» з чорними фрагментами?

– Аякже, – Саша мимоволі потрапила йому в тон.

– Добре. Якщо ви готові – не будемо відкладати. Починайте. Саша підтягла до себе ближче сторінку з чорним прямокутником. З трьома білими крапками в центрі. Глибоко зітхнула.

За спиною в неї напружено шелестів папір. ї однокурсники готувалися. Їй захотілося обернутися востаннє, щоб побачити їхні обличчя, але вона не наважилася.

На сцені актового залу відчутно пахло пилом. Звідкись – з відчиненого вікна? – віяв протяг. І все було залите світлом; Саша бачила його навіть крізь зімкнуті повіки.

– Прямо зараз?

– Так. Починайте, дієслово.

Саша зосередилась на трьох білих крапках – трьох світних очах. Затримала подих. Раз, два, три, чотири, п’ять…

* * *

…Сто шістдесят вісім, сто шістдесят дев’ять, сто сімдесят.

З чорноти проступило – вистрибнуло, виступило – місто, оточене височенною стіною до неба.

Вона бачила його в найдрібніших, найдокладніших, найреальні-ших деталях. Місто було вугільне, аспідне, темно-сталеве, досконале у своїй монохромності. Саша відчула мармур під босими ногами. Прохолодний камінь, і нагрітий камінь, гладкий і шорсткуватий, високі стіни, вузькі вікна, шпилі в небо…

У неї виходить. Вона все зробить, як треба. Там, у вежі, її очікує чудовисько. Саша повинна зустрітися з ним віч-на-віч і не злякатися. Рік тому це здавалося неможливим. Але не тепер; усвідомивши свою міць, Саша розкинула руки, розгорнула крила й злетіла.

Вона росла.

Здіймалася. Здувалася. Втягувала в себе обриси, запахи, фактуру каменю. Там, де Саша дотягувалася до міста, воно переставало бути аспідно-чорним і ставало м’яко-сірим, як на старовинній фотографії; вона присвоювала собі життя й радість, цей дим з димаря, цей вигин даху, блискучий, ніби під дощем, цей клаптик туману, цей величний шпиль… Що більше вона забирала собі – то сильніша й об’ємніша ставала. Кольорові думки, що так повільно й неохоче проверталися в людській голові, полились тепер потоком – ні, морем.

Вона охопила ратушу. Та здригнулась, напружилась, як яйце за секунду до народження пташеняти, але Саша м’яко її стисла, залила, наче цементом, власною волею. І ратуша не розкрилася, і те, що було всередині, назавжди залишилося поховане, а Саша продовжувала рости, не знаючи перешкод.

Вона присвоїла місто. Відчула його в собі, як відчувають раптом серце в мить сильної радості чи страху. І – розлилася далі, захоплюючи темне небо з двома тьмяними зірочками. Ці зірки були зайві в її картині світу.

Зайві.

Погасити?

Вона перебувала – була – темним порожнім простором. І вона ж сиділа за столом на сцені актового залу, і перед нею лежав чорний «фрагмент». Екзаменатор ДеДе містився за столом навпроти; його лице більше не здавалося вилитим з алебастру. Він супився, тривожився з кожною секундою дедалі помітніше.

«Що відбувається?»

Саша зависла між крапками «було» й «буде». Зараз – уперше з тієї миті, як вона розкрила фрагмент, у неї виникло відчуття неправильності. Щось іде не так.

Але ж вона все робить, як треба?

«Зупиніть її! Вона знову зірвалася! Зупиніть, вона некерована!»

З довгим скрипом відчинилися двері. Одночасно повернулися голови всіх у залі; уздовж проходу повільно, важко крокуючи по старому тьмяному паркету, ішла людина в дуже темних окулярах.

Піджак на горбатій спині Лелеченка тріснув по шву, з розриву визирнуло сталевого кольору пір’я.

«Що таке?»

«Спокійно. Продовжуйте іспит».

Саша відчувала їх навколо себе, але не бачила. Не люди – структури, схеми процесів і живих істот: екзаменатор-функція. Дама Ірина Анатоліївна. Фізкультурник ДеДе, що дивно й страшно перетворився. Здійнявши над головою кутасті, тремтливі крила, стояв Лелеченко. Поруч завмер Кравець, від напруги він постійно мінявся, пульсував, як сад, що переживає одночасно веснуй осінь. Щось було не так; вона зайшла занадто далеко… В ході іспиту вона повинна була зупинитися біля ратуші…

Перед нею немовби відкрилася сторінка активатора – величезна, багатовимірна, вона вміщала все, що тільки можна уявити у світі. Вона побачила себе – німе слово, готове пролунати. Побачила багато шарів реальності – яскраві, фактурні, тьмяні, хиткі, вони збивалися в ірреальні складки на краю поля зору. Імовірності й перестановки; вона повинна була зупинитись коло ратуші, зустріти екзаменатора, вибрати точку застосування – вона – дієслово… І пролунати – це все одно, що кинути кулю в скупчення нерухомих кеглів, або гойднути завмерлий маятник… Залишити щербинку на горлечку досконалого, й тому неіснуючого глечика… Попадали б кісточки доміно, покотилися машини по далеких дорогах, полетіли дощові краплі, і Саша реалізувалася б у найперший раз, вона, Наказник, знаряддя Мови…

Але щось пішло не так. І вона вже не могла повернутися назад – не тому, що четвертий вимір незворотний. А тому, що її природа – її внутрішня суть – привела її сюди, у цей темний простір з двома зірками над головою, і тут вступають у дію інші закони, які не вкладаються в жодну відому їй реальність. Далекі будь-якому вимірові.

«Стій!»

«Зупиніть її! Це не дієслово, це…»

«Так. Це Пароль».

Саша, що була темним простором, здригнулася. Дві зірки схилилися над нею – і виявилися очима, дуже пильними, некліпними, і тепер між ними й Сашею більше не було чорних скелець.

– Вітаю, Пароль.

Те, що прийшло з темряви, висловлювалося без слів, голими сенсами. Саша вміла йому відповісти, але не відповідала. У неї онімів… ні, не язик. У неї оніміло те місце в душі, де народжуються слова.

– …Ти мене чуєш, Сашо?

Вона, як і раніше, сиділа за столом. У порожньому й напівтемному залі без стелі, без стін. Високо клубочився туман. Навпроти, на місці екзаменатора, тепер сидів Фарит Кострицький.

– Ти мене чуєш?

Вона кивнула, на секунду відчувши всю вагу величезної болючої голови.

– Ти не просто дієслово в наказовому способі. Ти – Пароль, ключове слово, що відкриває нову інформаційну структуру. Макроструктуру. Розумієш, що це означає?

Сутності навколо переміщалися, залишаючись на місці, перетікаючи, обертаючись різними гранями. Низкою випливали сенси, Саша вміла вихоплювати тільки найпростіші формулювання, такі, що лежать на поверхні:

– Пролунати. Початок.

– Помилка – не. Акт творення – важливо.

– Тонкощів тебе навчать на старших курсах і в аспірантурі. Вступ до практики закінчився, твоя практика – ось вона. Твоя головна практична робота.

– Пароль. Ім’я, нова сутність. Творення. Творець…

Поняття рухалися, як іде тріумфальна хода. Як пливе великий корабель. Саша усвідомлювала їх послідовно – і одночасно.

– Сашо, – голос Кострицького розбив потік інформації, як хвиля розбиває водну гладь. – Залишайся при свідомості. Перехід ще не здійснено. Коли ти пролунаєш… зрозуміло, що станеться, так?

– Я…

– Ти Пароль. Ти сполучиш фрагменти реальності – відкриваючи новий інформаційний простір. Розумієш, що відбувається?

Фарит Кострицький говорив, ворушилися губи. Реальність знову тріснула, злиняла, Саша виявила себе в актовому залі, на столі стояла пляшка мінеральної води, з шипінням бігли пухирці, в кожному відбивався зал, педагоги, склянка з олівцями, Саша над аркушем паперу…

– Візьми олівець. Зосередься. Готова?

Вона підкорилася, але не відчула олівця в затерплих пальцях. Вона кліпнула – і, втративши людське тіло, зависла посеред порожнього темного простору. Порожнього й темного. І тільки дві зірки дивилися згори – білі очі.

«Твоя воля. Твори. Звучи».

Наказ був такий владний, що їй одразу стало легко.

Це просто – як натиснути на вимикач у темній кімнаті. Зійдуться цифри на табло. Зійдуться прорізи, з’єднаються матриця й відтиск. І загориться світло в темряві.

– Звучи!

Вона затримала дух під гіпнотичним поглядом двох далеких зірок.

Тиша буває нестерпною – за мить до того, як Слово нарешті вирветься.

* * *

Темрява – за секунду до появи першої іскри.

На початку було…

Мовчання. Тиша.

На початку було…

– Ні.

Двоє жовтих очей присунулися ближче:

«Чому?!»

Жити – значить бути вразливим. Од нестерпного пекла відокремлює тоненька стінка мильної бульбашки. Лід на дорозі. Невдалий поділ старіючої клітини. Дитина підбирає з підлоги таблетку. Слова чіпляються одне за одне, шикуються, корячись великій гармонії Мови…

– У тебе все буде по-іншому. Твоя воля. Твоя влада. Хай завжди буде сонце. Я вірую у світ поза злістю. Хай розцвітають сто квітів… Ти – улюблене знаряддя Мови. Звучи!

Саша здригнулася від сили цього наказу.

– Ні. Бо для мене любити – означає боятися.

Там, в актовому залі, з екзаменаторського стола зірвався графин.

– Я пролунаю, і страх пролунає в мені – у Першому Слові. І вся любов, яку я несу, назавжди буде отруєна страхом. Я відмовляюся…

Розлетілися скляні друзки.

«Слово сказано».

«Кінець. Вона провалила».

«Вона провалилася».

«Незадовільно».

Порожній темний простір навколо Саші спалахнув безліччю зірок, і зірки обернулися золотими монетами. Тьмяні, важкі, вони полилися й затопили, загрожуючи залити з головою.

– Я відмовляюсь боятися!

У цю мить вона пролунала й зрозуміла, що звучить.

* * *

– …Валику? Зайчику?

Малюк заснув. Дихав важко. Кашляв уві сні й крутився з боку на бік. Жінка лежала поруч, просунувши руку крізь прути дерев’яного ліжечка, не відриваючи долоні від гарячої маленької голівки.

– Валюню… Маленький…

Друга половина двоспального ліжка була порожня. Холодні гладенькі простирадла.

Дитина знову зайшлася кашлем. Жінка заплющила очі, болючі, наче засипані піском.

До ранку ще кілька годин. Кашель. Плач. Довгі гудки в слухавці. «Абонент перебуває поза зоною досяжності»… Де він, що з ним? Коли повернеться? Чи повернеться взагалі?!

Тихо скрипнула паркетина під босими ногами.

– Хто… хто тут? Хто це?!

Крок. Ще крок. Жінка сидить на ліжку. Дивиться в темряву. Здригаються плечі під тонким махровим халатом.

– Це я.

– Саша?!

– Я поки що повернулася не до кінця. Я тобі снюся.

– Сашуню…

– Мамо, я повинна тобі сказати одну важливу й секретну річ. Послухай! Я люблю тебе. Завжди любила й завжди любитиму…

Дитина глибоко зітхнула – і задихала рівніше.

* * *

Уранці, коли чоловік повернувся й одімкнув двері своїм ключем, вони спали пригорнувшись, – малюк, мокрий од поту, але з матовим прохолодним чолом. І жінка – схудла, бліда, зі слабкою усмішкою на губах.

* * *

Темрява.

«Спочатку було Слово».

Повільне обертання.

«І світло в пітьмі сяє, і пітьма не огорнула його».

Світний пил складається в пласку срібну спіраль з двома м’якими рукавами.

– Не бійся.

Content

Марина Дяченко, Сергей Дяченко
Віта Ностра

Частина перша

Частина друга

Частина третя