Пауло Коельйо

Брида

Хлопець на ім’я Сантьяго («Алхімік») входить до обраної когорти славетних персонажів, таких як Кандид та Піноккіо, завдяки своїй спроможності зробити нас учасниками своїх виняткових пригод.

Пол Зиндел, лауреат Пуліцерівської премії, США

Дивовижна історія Сантьяго («Алхімік»), пастуха, який хоче пізнати світ, зворушлива сама по собі – а крім того, вона набуває додаткової значущості через ту науку, яку здобуває Сантьяго під час своєї подорожі. Це книжка для людей будь-якого віку.

«Паблішерс віклі», США

«Алхімік» – книжка незрівнянної краси, справжнє чудо натхнення, вона глибоко й потужно демонструє нам амальгаму духовного пошуку та екзистенційних конфліктів.

Мелколм Бойд, «Модерн метьюриті меґезин», США

Це паломництво («Щоденник мага») перетворюється на дивовижно цікаву історію.

«Лібрері джорнел», США

Мені рідко траплялися історії такої концентрованої сили та простоти, як «Алхімік». Вона проводить читача крізь час… чудова оповідь із персональним посланням до кожного читача.

Джозеф Джирзоне, США (автор книги «Джошуа»)

Пауло Коельйо переконує нас іти за своїми мріями, наділяючи нас спроможністю бачити світ власними очима.

Лін Ендрус, США (автор серії «Жінка-лікар»)

(Пауло) Коельйо – чи не найбільше відкриття сучасної бразильської літератури, а надто після публікації «Алхіміка».

Марґа Фонт, журнал «Інтеграл», Іспанія

Далекий від наших уявлень про таємничого й загадкового ґуру, цей сьогоднішній маг… показує нам, яким має бути освячення в наші дні.

Педро Палао Понс, журнал «Карма 7», Іспанія

(«Брида») – це книга нашого сьогодення, великий репортаж про життя, написаний із такою вправністю, що, навіть будучи складною, вона здається цілком прозорою і розуміється без зусиль, наділяючи нас почуттям радісного збудження тієї миті, коли магія звертається до нас усіма мовами, зрозумілими для людського серця.

Аларкон Беніто, журнал «Мас Алья», Іспанія

Нарешті ми маємо книгу («Алхімік»), що весело й просто розповідає про знання, про які раніше розповідалося в такий загадковий і такий занудний спосіб.

Давид Лючин, журнал «Айнблік», Німеччина

Історія про пошуки таємного скарбу («Алхімік») перетворюється на притчу про найглибші виміри людського існування. Сантьяго – універсальний герой.

Сарка Ґравова, «Літерарні Новіни», Чехія

Пауло Коельйо обережно проводить нас поміж епізодами своєї духовної одиссеї («Щоденник мага»), і, коли ми цілком підпадаємо під чари поетичного містицизму цієї книжки, він проникає в нашу свідомість і затягує нас у саму глибінь духовних процесів своєї творчості.

Катрин Дил, журнал «Тіло, розум і дух», США

«Алхімік» – це синтез універсального знання, яке ми можемо застосувати в тяжких випробуваннях свого життя.

Спенсер Джонсон (автор книжки «Маленький керівник»)

Незабутня історія про найцікавіше в житті кожної людини: про подорож із метою виконати свою місію. Я рекомендую «Алхіміка» для кожної людини, яка прагне реалізувати свої мрії.

Ентоні Робінс (автор книжки «Розбуди в собі велетня»)

Один із найпопулярніших письменників Латинської Америки, і неважко зрозуміти чому; його твори насичені енергією, і він має великий багаж духовності, якою щедро ділиться з читачем. Образ, у якому він сам перетворюється на синю кулю («Щоденник мага»), надовго залишиться в моїй пам’яті.

Девід Крамер, «Чоловічий журнал», США

Сповнена глибокого натхнення розповідь («Алхімік») про паломництво, яке ми повинні здійснити у своєму житті.

Скот Пек, автор книжки «Дорога, якою мандрують рідко», США

(«Алхімік») – це синтез історії, яка розповідається в усіх творах світової літератури: людина шукає десь далеко те, що має поруч. Це приваблива й наповнена символікою історія, символікою, що перетворює цю книжку на справжнє відкриття в бразильській літературі.

Хосе Моліна, журнал «Мучо мас», Іспанія

У нашу тривожну добу, коли Володіння робить усе, щоб запанувати над Буттям, ми не зможемо знайти собі кращої компанії, аніж він (Пауло Коельйо).

Віктор Менданья, газета «Коррейо да Манья», Португалія

Застереження

У книжці «Щоденник мага» я замінив дві практики RAM[1] на вправи на сприйняття, які вивчив тоді, коли керував театром. Хоч результати були такими самими, мій Наставник суворо мені дорікнув. «Навіть якщо існують швидші або легші засоби, від Традиції не слід відмовлятися ніколи», – сказав він.

Тому ті кілька ритуалів, що описані в «Бриді», нічим не відрізняються від ритуалів, які практикувалися протягом століть Традицією Місяця, особливою традицією, що вимагає великого досвіду й практики. Виконувати такі ритуали, не маючи перед собою певної мети, небезпечно, не потрібно й не рекомендується, бо це може завдати шкоди Духовному Пошуку.

Пауло Коельйо

Брида

О Маріє, зачата без гріха,

молися за нас,

тих, котрі звертаються до тебе.

Амінь.

Присвячую цю книжку:

Н. Д. Л., творцеві чудес,

Кристині, що була таким чудом,

і Бриді

Або яка жінка, що має десять драхм, коли згубить драхму одну, не засвічує світла і не мете хати, і не шукає уважно, аж поки не знайде?

А знайшовши, кличе приятельок та сусідок і каже: Радійте зо мною, бо знайшла я загублену драхму!

Євангелія від Луки, 15:8–9

Пролог

Не один вечір ми просиділи в одній із кав’ярень у Лурді. Я, паломник, який вирушив на прощу до священного міста Рим і мусив іти ще багато днів у пошуках свого Дару. І вона, Брида О’Ферн, яка допомогла мені пройти частину моєї дороги.

В один із тих вечорів я вирішив запитати в неї, чи була вона схвильована, коли увійшла до одного абатства у формі зірки, що лежить на дорозі, якою ідуть утаємничені, коли перетинають Піренеї.

– Я ніколи там не була, – відповіла вона.

Я здивувався. Адже вона вже володіла Даром.

– Усі дороги ведуть до Рима, – сказала Брида, застосувавши давнє прислів’я, щоб сказати мені, що Дар у своїй душі можна розбудити де завгодно. – Я пройшла свою дорогу до Рима в Ірландії.

Під час наших наступних зустрічей вона розповіла мені історію свого пошуку. Коли вона закінчила свою розповідь, я запитав, чи можна мені записати все те, що я від неї почув.

Спершу вона погодилася. Але потім щоразу, коли ми зустрічалися, вона висувала якесь заперечення. То просила замінити прізвища й імена причетних осіб, то запитувала, які люди читатимуть те, що я напишу, та як вони реагуватимуть на прочитане.

– Звідки мені знати, – відповів я. – Але думаю, ти створюєш проблему не через це.

– Ти маєш рацію, – сказала вона. – Проблема в тому, що це дуже особистий досвід. Я не певна, що він буде комусь корисним.

Це ризик, на який ми тепер ідемо обоє, Бридо. В одному з анонімних текстів Традиції говориться, що люди поділяються на дві категорії: одні будують, інші вирощують. Будівничі можуть згаяти довгі роки, виконуючи своє завдання, але рано чи пізно вони завершують свою справу. Після цього зупиняються й залишаються між своїми чотирма стінами. Життя втрачає для них сенс, коли вони закінчують будівництво.

Але існують ті, хто не будує, а вирощує. Цим людям часто доводиться потерпати від негоди, від посухи, й відпочивають вони рідко. Але, на відміну від будівлі, сад ніколи не перестає зростати. І хоч він вимагає дуже великої уваги від садівника, також перетворює його життя на грандіозну й цікаву пригоду.

Садівники добре знають одне одного, бо їм відомо, що в історії кожної рослини віддзеркалюється розвиток усієї землі.

Ірландія. Серпень 1982 – березень 1984 року

Літо й осінь

– Я хочу навчитися магії, – сказала дівчина.

Маг подивився на неї. Вилинялі джинси, блузка й зухвалий вираз, який має звичай напускати на себе чи не кожна сором’язлива людина. «Я, мабуть, удвічі за неї старший», – подумав він. Та, незважаючи на це, він знав: перед ним стоїть його Інша Частина.

– Мене звати Брида, – провадила дівчина. – Пробачте, що відразу не відрекомендувалася. Я дуже довго чекала цієї миті й хвилююся набагато більше, ніж думала.

– А навіщо тобі магія? – запитав він.

– Щоб знайти відповіді на кілька запитань, які поставило переді мною життя. Щоб пізнати таємні сили. І щоб навчитися подорожувати в минуле та майбутнє.

Вона не перша прийшла до нього в ліс із таким проханням. Колись він був дуже відомим і шанованим Наставником Традиції. Він був узяв кількох учнів і вірив у те, що світ зміниться, якщо він змінюватиме тих, хто до нього приходив. Але потім він припустився помилки. А Наставникам Традиції помилятися не дозволено.

– А тобі не здається, що ти надто молода?

– Мені двадцять один рік, – сказала Брида. – Якби я захотіла навчитися балетних танців, мені сказали б, що я вже надто стара.

Маг подав знак, щоб вона йшла за ним. Обоє мовчки пішли у глиб лісу. «Вона гарна, – думав він, дивлячись, як швидко ковзають по землі тіні від дерев, бо сонце було вже близько до обрію. – Але я вдвічі старший за неї». А це означало, що, мабуть, йому доведеться страждати.

Бриду дратувала мовчанка чоловіка, який ішов поруч із нею; він навіть не захотів якось відповісти на її останню репліку. Земля в лісі була волога, вкрита опалим листям; вона теж помітила, як ковзають по ній тіні та як насувається ніч. Незабаром споночіє, а ліхтаря в них немає.

«Я повинна довіряти йому, – підбадьорювала вона себе. – Якщо я вірю, що він може навчити мене магії, то я повинна також довіритися йому, коли він веде мене в ліс».

Вони йшли і йшли. Здавалося, він не обирав напрямку, звертав то праворуч, то ліворуч, хоч ніщо не перешкоджало йому йти прямо. Вони вже описали кілька кіл, пройшовши три чи чотири рази через одне місце.

«Може, він випробовує мене». Вона була сповнена рішучості довести свою пригоду до кінця й хотіла показати йому: усе, що з нею відбувається, навіть ходіння по колу, вона сприймає як щось цілком нормальне.

Вона приїхала сюди здалеку й дуже довго чекала цієї зустрічі. Дублін був за півтораста кілометрів звідси, до цього села ходили дуже незручні автобуси, причому не за певним розкладом, а коли їм заманеться. Їй довелося прокинутись дуже рано, їхати протягом трьох годин, потім вона довго розпитувала про нього в селі, намагаючись пояснити людям, чого їй треба від такого дивного чоловіка. Зрештою їй таки розповіли, в якому місці лісу він має звичай перебувати вдень, але спершу визнали за потрібне застерегти її, що він уже намагався звабити дівчину з їхнього села.

«Він чоловік цікавий», – подумала вона. Їхня стежка тепер ішла вгору, і їй дуже хотілося, щоб сонце не ховалося за обрій ще протягом якогось часу. Вона боялася послизнутися на вологому листі, яке встеляло землю.

– То навіщо все-таки тобі потрібна магія?

Брида зраділа, що він урвав мовчанку, й повторила йому ту саму відповідь, яку вже давала.

Але він нею не задовольнився.

– Мабуть, ти хочеш навчитися магії тому, що вона таємнича й загадкова. Бо дає відповіді на запитання, яких багатьом людям не щастить знайти протягом усього свого життя. Але насамперед тому, що вона допомагає повернутися в романтичне минуле.

Брида не відповіла нічого. Вона не знала, що сказати. Їй хотілося, щоб він повернувся до своєї звичної мовчанки, бо боялася дати відповідь, яка Магові не сподобається.

Перетнувши весь ліс, вони нарешті піднялися на гору. Земля тут була скеляста, без рослинності, але не слизька, і Брида йшла за Магом без труднощів.

Він сів на самій вершині й попросив, щоб Брида сіла також.

– До мене приходили й інші люди, – сказав Маг. – Вони теж просили, щоб я навчив їх магії. Але я вже навчив людей усього, чого мав їх навчити, я вже повернув людству те, що воно мені дало. Сьогодні я хочу залишатися сам-один, блукати серед гір, доглядати рослини й спілкуватися з Богом.

– Неправда, – відповіла йому дівчина.

– Що неправда? – здивовано запитав він.

– Можливо, ви справді хочете спілкуватися з Богом. Але неправда, що ви хочете залишатися сам-один.

Брида пожалкувала за свої слова. Вона промовила їх, підкорившись раптовому пориву, а тепер уже було пізно виправляти свою помилку. Можливо, й справді існують люди, яким подобається жити на самоті. Можливо, жінки більше потребують чоловіків, аніж чоловіки жінок.

Проте Маг не здався їй розгніваним, коли знову заговорив:

– Я хочу поставити тобі одне запитання, – сказав він. – Ти повинна відповісти на нього правдиво й щиро. Якщо скажеш правду, я навчу тебе того, чого ти просиш. Якщо збрешеш, то ніколи не повертайся до цього лісу.

Брида зітхнула з полегкістю. Вона не боялася запитань. І брехати їй не було потреби. Їй здавалося, будь-який Учитель, приймаючи учня, міг зажадати від нього чогось набагато складнішого.

Він сів перед нею. Його очі блищали.

– Припустімо, я почав навчати тебе, чого сам навчився, – сказав він, не відриваючи погляду від її очей. – Почав показувати тобі паралельні світи, які нас оточують, янголів, мудрість природи, містерії Традиції Сонця і Традиції Місяця. Й одного дня ти підеш до міста, щоб купити там чогось поїсти, й зустрінеш чоловіка, якого тобі призначить доля.

«Я навряд чи його впізнаю», – подумала вона.

Але вирішила мовчати. Схоже, запитання буде важчим, ніж вона думала.

– Він відчує те саме, що й ти, і підійде до тебе. Ви покохаєте одне одного. Ми продовжимо наші уроки, і я навчатиму тебе космічної мудрості вдень, а він навчатиме тебе мудрості кохання вночі. Але неминуче настане мить, коли ці дві науки ввійдуть у суперечність. Тобі доведеться обирати одне з двох…

Маг замовк на кілька хвилин. Ще й не поставивши своє запитання, він уже боявся відповіді дівчини. Її сьогоднішній прихід означав кінець певного етапу в житті обох. Він знав про це, бо йому були відомі традиції та наміри Наставників. Він потребував її не менше, ніж вона його. Але вона повинна сказати правду – така його неодмінна умова.

– А тепер відповідай мені з усією щирістю, – сказав він нарешті, набравшись духу. – Ти покинеш усе, чого доти навчилася, усі можливості й усі містерії, які набула й іще зможеш набути у світі магії, щоб бути з чоловіком, якого тобі визначила доля?

Брида відвела від нього погляд. Навколо були гори, ліс, а далеко внизу маленьке село вже засвічувало перші вогні. З димарів валував дим, і не так далеко звідси родини сідали за стіл вечеряти. Вони чесно трудилися, боялися Бога й завжди були готові допомогти ближньому. Вони жили таким життям тому, що знали кохання. Їхнє життя було наповнене змістом, вони вміли пояснити все, що відбувається у світі, хоч ніколи не чули про такі містичні науки, як Традиція Сонця і Традиція Місяця.

– Я не бачу ніякої суперечності між своїм пошуком і своїм щастям, – сказала вона.

– Відповідай на моє запитання. – Очі Мага не відривалися від її очей. – Ти покинула б усе заради цього чоловіка?

У Бриди виникло невтримне бажання заплакати. То було навіть не запитання, то був вибір, найтяжчий вибір, який людям доводиться робити у своєму житті. Вона не раз про це думала. Був у її житті період, коли ніщо не здавалося їй таким важливим, як вона сама. Вона закохувалася, й у неї закохувалися багато разів, вона вірила, що її кохання триватиме вічно, проте щоразу воно дуже скоро закінчувалося. З усього, що вона доти знала, їй було найважче зрозуміти кохання. Тоді вона була закохана в юнака, не набагато від неї старшого; він вивчав фізику й дивився на світ зовсім іншими очима, ніж вона. Вона надто часто вірила в кохання, надто часто була впевнена у своїх почуттях, але стільки разів спізнавши розчарування, вона вже ні в чому не була переконана. Але навіть за таких обставин кохання важило в її житті надто багато.

Вона уникала дивитись на Мага. Її погляд зосередився на селі та на його димарях, звідки валував білий дим. Саме через кохання люди намагалися пізнати світ від початку часів.

– Я все покинула б, – сказала вона нарешті.

Чоловік, який сидить навпроти неї, ніколи не зрозуміє, що відбувається в людських серцях. Цей чоловік знає, що таке могутність, що таке магія, але він не знає людей. Волосся в нього посріблене сивиною, шкіра – обпалена сонцем, і він має статуру людини, що звикла підійматися на гори та спускатися з них. Він живе у світі чарів, його очі віддзеркалюють душу, наповнену відповідями, і, певно, він не раз переживав розчарування, коли йому доводилося мати справу з почуттями пересічних людей. Вона також розчарована в собі самій, але брехати не може.

– Подивись на мене, – сказав Маг.

Бриді було соромно. Проте вона подивилась на нього.

– Ти сказала правду. Я навчатиму тебе.

Споночіло, й зірки яскраво мерехтіли в безмісячному небі. За дві години Брида розповіла про все своє життя незнайомому чоловікові. Вона намагалася знайти в ньому факти, що пояснювали б її інтерес до магії, – такі як видіння в дитинстві, передчуття, внутрішні поклики, – проте не знайшла нічого. Вона відчувала потяг до знань, і то було все. Саме тому вона вже ходила на курси астрології, ворожіння на картах, нумерології.

– Це лише мови, – сказав Маг. – І то не єдині. Магія промовляє багатьма мовами до людського серця.

– Що ж тоді таке магія? – запитала вона.

Навіть у темряві Брида помітила, що Маг відвернув обличчя. Він тепер дивився в небо, поринувши в роздуми, як людина, що шукає відповіді на нелегке запитання.

– Магія – це міст, – сказав він нарешті. – Міст, яким людина переходить із видимого світу у світ невидимий. І який допомагає їй засвоїти науку обох світів.

– А як навчитися переходити через міст?

– Треба відкрити власний спосіб переходити його. Кожна людина робить це по-своєму.

– Саме тому я й прийшла сюди.

– Існують дві форми магії, – сказав Маг. – Традиція Сонця, що вивчає простір і відкриває таємниці речей, які нас оточують. І Традиція Місяця, що досліджує Час і відкриває таємниці, які зберігаються в його пам’яті.

Брида зрозуміла, що саме він хотів сказати. Традиція Сонця – це ніч, дерева, холод у її тілі, зірки в небі. А Традиція Місяця – чоловік, який сидить перед нею, наділений мудрістю предків, що світиться в його очах.

– Я вивчав Традицію Місяця, – сказав Маг, ніби вгадавши її думки. – Але я ніколи не був Наставником у тій науці. Я Наставник у Традиції Сонця.

– Навчіть мене Традиції Сонця, – сказала Брида з недовірою в голосі, бо відчула нотки ніжності в голосі Мага.

– Я навчу тебе того, чого сам навчився. Але існує багато доріг Традиції Сонця, і треба довіряти спроможності кожної людини навчити саму себе.

Брида не помилилася. Вона знову відчула ніжність у голосі Мага. Вона радше лякала її, ніж посилювала в ній бажання опанувати науку магії.

– Я спроможна вивчити Традицію Сонця, – сказала вона.

Маг тепер не дивився на зірки, а зосередив погляд на дівчині. Він знав: поки що вона не спроможна опанувати Традицію Сонця. Та, незважаючи на це, він повинен був її вчити. Деякі учні самі обирають собі Наставників.

– Хочу сказати тобі одну важливу річ перед першим уроком, – сказав він. – Не бійся нікого, хто зустрінеться на твоєму шляху. Ти повинна мати мужність, щоб не боятися помилок. Розчарування, поразки, занепад духу – це ті інструменти, які застосовує Бог, щоб показати нам шлях.

– Дивні інструменти, – сказала Брида. – Вони нерідко примушують людину відмовитися від своїх спроб.

Логіка її слів була зрозуміла для Мага. Він уже давно випробував на своєму тілі та своїй душі дивні інструменти Бога.

– Навчіть мене Традиції Сонця, – наполегливо повторила вона.

Маг попросив, щоб Брида прихилилася до виступу скелі й розслабилася.

– Не треба заплющувати очі. Споглядай світ, що тебе оточує, і помічай усе, що зможеш помітити. Щомиті й перед кожною людиною Традиція Сонця показує вічну мудрість.

Брида зробила, як наказав їй Маг. Але їй здалося, він занадто поспішає.

– Це перший і найважливіший урок, – сказав він. – Його винайшов один іспанський містик, який розумів значення віри. Його звали святий Іван від Хреста[2].

Він подивився на дівчину, що слухала його до самозабуття й довірливо. Із глибини свого серця Маг вивергнув молитву, щоб вона зрозуміла те, чого він збирався її навчити. Адже вона його Інша Частина, хоч поки цього й не знає, хоч поки що вона надто молода й досі захоплюється пустими цінностями світу.

* * *

Брида побачила у темряві постать Мага – він заглибився в ліс і зник між деревами, ліворуч від неї. Їй було страшно залишатися тут самій, і вона докладала зусиль, щоб зберігати спокій. Це її перший урок, і вона не повинна показати, що нервується.

– Він прийняв мене як ученицю. Я не можу розчарувати його.

Вона була задоволена собою й водночас здивована, що все відбулося так швидко. Вона ніколи не сумнівалася у своїй рішучості, а тепер пишалася нею й пишалася тим, що та привела її аж сюди. Була певна, що Маг ховається десь за скелями й спостерігає за її поведінкою, щоб з’ясувати, чи спроможна вона навчатися магії. Він говорив про мужність; тож навіть відчуваючи страх, – а в її душі вже виникали образи змій та скорпіонів, що ховалися у розколинах скелі, – вона мусить виявити мужність. Незабаром він повернеться, щоб дати їй перший урок своєї науки.

– Я жінка сильна й рішуча, – тихо повторювала вона, звертаючись до самої себе.

Їй пощастило, адже вона дістала дозвіл залишитися з цим чоловіком, якого одні обожнювали, а інші боялися. Вона подумки перебрала всі події вечора, протягом якого вони були вдвох, і згадала, як помітила нотки ніжності в його голосі. «Хтозна, може, я сподобалася йому як жінка. Може, він навіть хотів би покохатися зі мною». Це був би цікавий досвід – у його очах вона помітила щось дуже дивне.

«Які дурні думки». Вона прийшла сюди в пошуках чогось конкретного – дороги до знання – й несподівано зловила себе на тому, що мислить як звичайнісінька жінка. Вона примусила себе більше про це не думати, й тоді раптом до неї дійшло, що вже минуло чимало часу, відтоді як Маг залишив її саму.

Вона відчула щось подібне до нападу паніки; про цього чоловіка ходили дуже різні й суперечливі чутки. Одні казали, що це наймогутніший маг серед усіх тих, кого їм доводилося знати, що він спроможний змінювати напрям вітру, розганяти хмари, застосовуючи лише силу думки. Брида, як і всі люди, була зачарована чудесами такої природи.

Проте інші люди – люди, які мали стосунок до світу магії й відвідували ті самі курси, що їх відвідувала вона, запевняли, що це лихий чаклун, який володіє таємницями чорної магії і вбив своїми чарами одного чоловіка лише тому, що закохався в його дружину. За цей злочин він приречений блукати в лісах, хоч і є Наставником.

«Можливо, від самоти в нього помутився розум», – подумала Брида, відчувши новий напад паніки. Попри молодість, вона вже знала, якої шкоди може завдати самота людям, а надто літнім людям. Вона зустрічала людей, які втрачали всю радість від життя, бо більше не могли боротися із самотністю і зрештою впадали в розпач, безнадійно загрузнувши в ньому. Це були переважно ті, хто вважав, що у світі більше немає місця ані для гідності, ані для слави, і лиш лопотіли без угаву, обговорюючи помилки інших. Це були люди, яких самотність перетворила на суддів, чиї вироки розліталися з вітром на всі чотири сторони світу, долітаючи до кожного, хто хотів їх слухати. То, може, і Маг збожеволів від самоти?

Зненацька десь зовсім близько від неї почулося шарудіння, і вона аж підстрибнула, а її серце тьохнуло. Забуття, в якому вона перебувала ще кілька хвилин тому, вмить розвіялося. Вона розглянулася навколо, але нічого не змогла розгледіти. Десь у животі народився страх і хвилею прокотився по всьому тілу.

«Мені треба опанувати себе», – подумала вона. Але хіба це можливо. Гадюки, скорпіони та інші дитячі страхи заполонили її уяву. Брида була надто настрахана, щоб відразу заспокоїтися. Перед нею виникло нове видіння: могутній чаклун укладає договір із дияволом, приносить у жертву її життя.

– Де ви? – гукнула вона нарешті.

Вона вже не хотіла справити враження. Єдине, чого вона хотіла, – вибратися звідси.

Ніхто не відповів.

– Я не хочу тут залишатися! Рятуйте! Допоможіть!

Але їй відповів лише ліс своїми дивними звуками. Брида мало не збожеволіла від страху, вона боялася знепритомніти. Але цього робити не слід; тепер, коли вона впевнена, що його близько немає, непритомність могла б поставити її у скрутне становище. Вона повинна зберегти самовладання.

Подумавши так, вона відчула, як у ній народжується сила, що прагне допомогти їй зберегти його. «Я не повинна кричати», – була її перша думка. Її крики могли привернути увагу інших чоловіків, які жили в цьому лісі, а чоловіки, що живуть у лісах, можуть бути небезпечнішими за хижих звірів.

– Я вірую, – тихо повторювала вона. – Вірую в Бога, вірую в мого янгола-охоронця, що прилетів сюди зі мною й оберігає мене. Я не знаю, який він і де він, але знаю, він близько. І не спіткнуся об жоден камінь.

Її останньою фразою була цитата з псалма, який вона вивчила в дитинстві та про який багато років не згадувала. Її навчила його бабуся, яка померла не так давно. Їй хотілося б, щоб вона була в цю мить поруч із нею; щойно вона про це подумала, як відчула присутність близької людини.

Вона збагнула, що існує велика різниця між небезпекою і страхом.

«Той, хто живе під захистом Господа…» – так починався той псалом. Вона звернула увагу на те, що їй пригадалися всі слова, одне за одним, так ніби її бабуся справді була поряд і проказувала їх для неї. Вона проказувала слова псалма, не зупиняючись, і, попри страх, помалу заспокоїлась. Цієї миті вона не мала вибору: або вона вірить у Бога та у свого янгола-охоронця, або впадає в розпач.

Вона відчувала присутність сили, яка оберігала її. «Я повинна вірити в присутність цієї сили. Я не можу пояснити її, але вона існує. І вона залишатиметься зі мною всю ніч, бо я не зможу вийти звідси сама-одна».

Дитиною вона часто прокидалася серед ночі, охоплена страхом. У такі ночі її батько підходив із нею до вікна й показував їй місто, в якому вони жили. Він розповідав їй про нічних сторожів, про молочника, який уже розвозив молоко, про пекаря, що випікав хліб на завтра. Батько робив так, щоб розігнати страховищ, які приходили до неї вночі, й замінити їх у її уяві людьми, що дивилися на неї крізь темряву. «Ніч – не більш як частина дня», – мав звичай казати він.

Отже, ніч – не більш як частина дня. Тому не тільки світло, а й темрява повинна захищати. Саме в темряві вона може відчути присутність сили, яка оберігає її. Вона повинна довіритися їй. І ця довіра називається Вірою. Ніхто ніколи не міг зрозуміти, що таке Віра. А Віра це саме те почуття, яке тепер опанувало її, непоясненне занурення в таку чорну, як сьогодні, ніч. Вона існує, певно, тільки тому, що довіряється їй. Як ото чудеса ніхто ніколи не міг пояснити, але вони відбуваються для тих, хто вірить у чудеса.

«Він сказав мені, це буде мій перший урок», – несподівано пригадала Брида. Сила, яка оберігала її, була з нею, бо вона вірила в неї. Вона відчула втому після стількох годин напруги. І знову розслабилася, з кожною хвилиною відчуваючи себе більш захищеною.

Вона має віру. А віра не дозволить їй знову уявляти, що ліс кишить скорпіонами та зміями. Віра підказує їй, що її янгол-охоронець не спить і пильно оберігає її.

Вона знову прихилилася до скелі й сама не помітила, як заснула.

* * *

Коли прокинулася, був день і сонце осявало все навкруги. Вона трохи змерзла, її одіж була брудною, але душа раділа. Вона перебула всю ніч у лісі, сама-одна.

Пошукала поглядом Мага, хоч і знала, що не побачить його. Він, певно, блукає лісом, намагаючись «увійти в контакт із Богом» і, можливо, також запитує себе, чи та дівчина, яка прийшла до нього учора ввечері, знайшла в собі мужність засвоїти перший урок Традиції Сонця.

– Я дещо довідалася про Темну Ніч, – сказала вона, звертаючись до лісу, який тепер мовчав. – Я довідалася, що пошук Бога – це Темна Ніч. Що Віра – це Темна Ніч. А що тут зрештою дивного. Кожен день для людини – як темна ніч. Ніхто не знає, що з ним станеться наступної хвилини, але навіть за таких обставин люди йдуть уперед. Бо вони мають Віру.

А може, вони просто не розуміють, яку таємницю приховує в собі кожна наступна мить. Але це не має щонайменшої ваги – важливо знати те, чого навчилася вона.

Що кожна мить життя формується вірою.

Що вона сама може населити її або зміями та скорпіонами, або силою, яка її захистить.

Що віру годі пояснити, бо вона – Темна Ніч. І тільки від неї залежить, прийняти її чи ні.

Брида подивилася на годинник і побачила, що вже не так рано. Їй треба встигнути на автобус, проїхати три години й вигадати якісь переконливі пояснення для свого коханого. Адже він ніколи не повірить, що вона провела ніч сама-одна в лісі.

– Традицію Сонця опанувати нелегко! – прокричала вона, звертаючись до лісу. – Мені самій доведеться стати для себе Наставницею, а я сподівалася зовсім на інше!

Вона подивилася згори вниз, побачила далеке село, подумки прокреслила свій шлях через ліс і рушила туди. Але спершу знову обернулася до скелі й прокричала весело і розкуто:

– Я хочу ще одне вам сказати. Ви чоловік дуже цікавий!

Обпершись спиною на стовбур старого дерева, Маг побачив, як дівчина зникла в лісі. Він знав про її страх і чув, як вона кричала вночі. Була мить, коли він хотів підійти до неї, обняти її, захистити від страху, сказати, що їй не треба кидати такий виклик силам природи.

Але він радий, що так не зробив. І гордий, що ця дівчина, навіть із притаманною молодій людині розгубленістю, гідна бути його Іншою Частиною.

* * *

У центрі Дубліна є книгарня, де продають найвідоміші трактати з окультних наук. Про цю книгарню ніколи не писали ані в газетах, ані в журналах – люди приходять сюди за рекомендацією інших, і книгар задоволений, бо його публіка складається з покупців добірних і добре обізнаних в уподобаній темі.

Але навіть за таких обставин у книгарні завжди повно людей. Брида наслухалася про неї чимало, тому дістала адресу у викладача курсу астральних подорожей, який відвідувала. Одного вечора, після роботи, пішла туди й була зачарована книжками й атмосферою, що там панувала.

Згодом вона завжди, коли мала вільний час, ходила туди подивитися на книжки – лише подивитися, бо всі вони були завезені з-за кордону й дуже дорогі. Вона мала звичай гортати їх одну за одною, роздивляючись малюнки та символи, які знаходила в окремих томах, й інтуїтивно відчуваючи, як пульсує все це знання. Вона стала набагато обережнішою після досвіду, пережитого з Магом. Іноді вона навіть дорікала собі за те, що наважується прилучатися лише до того знання, яке могла зрозуміти. Відчувала, що втрачає щось дуже важливе в цьому житті, що в такий спосіб її досвід весь час повторюватиметься. Але їй бракувало мужності змінитися. Їй треба було знати той шлях, яким вона йде; тепер, коли вона пізнала Темну Ніч, вона знала, що не хоче просуватися вперед, заглиблюючись у неї.

І хоч не раз вона бувала дуже невдоволена собою, не вважала можливим вийти за власні межі.

Спілкуватися з книжками було набагато безпечніше. На полицях стояли перевидання трактатів, написаних сотні років тому, – мало хто наважувався сказати щось нове в цій галузі. І, здавалося, таємне знання всміхається з цих сторінок, далеке й відсутнє, глузуючи з людей, що марно намагаються нарешті відкрити його з кожним наступним поколінням.

Але Брида приходила до книгарні не тільки через книжки: вона спостерігала за тими, хто регулярно її відвідував. Іноді вона лише вдавала, ніби гортає трактати алхіміків, тоді як її погляд ковзав по людях, – чоловіках і жінках, здебільшого старших від неї, – які знали, чого їм треба, й завжди підходили до однієї й тієї самої полиці. Вона намагалася уявити собі, які вони у своєму приватному житті. Іноді вони здавалися їй мудрими, спроможними розбудити в собі силу або могутність, недосяжну для простих смертних. Іншого разу вона бачила в них людей, що впали в розпач і намагаються знайти відповіді, які забули багато років тому й без яких життя для кожної людини втрачає сенс.

Вона також помітила, що постійні покупці ніколи не пропускали нагоди погомоніти з книгарем. Вони говорили з ним про дивні речі, такі як місячні фази, властивості каменів, про те, як слід правильно вимовляти ритуальні слова.

Одного вечора Брида набралася духу, щоб зробити те саме. Вона поверталася з роботи, де все у неї складалося якнайкраще. Сьогодні їй щастило – і треба було це використати.

– Я знаю, що існують таємні товариства, – сказала вона.

У її уявленні це був добрий початок для розмови. Вона щось «знає».

Але книгар лише підвів голову від рахунків, які саме переглядав, і скинув на дівчину здивованим поглядом.

– Я зустрічалася з Магом у лісі біля Фолька, – сказала Брида, вже напівспантеличена, бо не знала, як продовжити розмову. – Він розповів мені про Темну Ніч. Він також пояснив, що на дорозі, яка веде до мудрості, не слід боятися помилок.

Вона помітила, що тепер книгар більше дослухається до її слів. Адже якщо Маг визнав за потрібне чогось її навчити, то вона має бути особою непересічною.

– Якщо для вас дорога – Темна Ніч, тоді навіщо вам книжки? – запитав він нарешті, і вона зрозуміла, що їй не слід було згадувати про Мага.

– Бо я не хочу навчатися в такий спосіб, – знайшла вона відповідь.

Книгар уважніше подивився на дівчину, яка стояла перед ним. Схоже, вона мала Дар. Та було дивно, що тільки з цієї причини Маг із Фолька визнав за можливе приділити їй увагу. Мабуть, він помітив у ній щось іще. Можливо, вона й збрехала про те, що зустрічалася з ним, але звідки б тоді вона знала про Темну Ніч?

– Я не вперше вас тут бачу, – сказав він. – Ви заходите, гортаєте книги, але ніколи не купуєте.

– Вони дорого коштують, – сказала Брида, відчувши, що він зацікавлений продовжити розмову. – Але я вже дещо читала, відвідувала деякі курси.

Вона назвала імена вчителів. Можливо, після цього книгар зацікавиться нею ще більше.

Але знову її сподівання не справдилися. Книгар урвав розмову з нею й обернувся до одного зі своїх завсідників, який запитав, чи вже надійшов альманах, у якому вказане розташування планет на наступні сто років.

Книгар переглянув пакети, складені під прилавком. Брида помітила, що на пакетах стояли штемпелі багатьох країн світу.

Вона дедалі більше хвилювалася. Мужність, якої вона набралася, щоб заговорити з книгарем, зникла без сліду. Але їй довелося чекати, доки покупець подивиться книжку, заплатить, одержить решту й піде. Лише після цього книгар знову обернувся до неї.

– Я не знаю, як мені продовжувати, – сказала Брида. Очі в неї почали червоніти.

– А що ви вмієте робити добре? – запитав він.

– Те, у що я вірю.

Відповісти інакше вона йому не могла. Вона жила, роблячи те, у що вірила.

Проблема була тільки в тому, що сьогодні вона вірила в одне, а завтра – в інше.

Книгар щось написав на аркуші паперу, на якому робив свої підрахунки. Потім відірвав клаптик із написаним і, тримаючи його в руці, сказав:

– Я дам вам одну адресу. Були часи, коли люди сприймали магічний досвід як щось природне. Тоді не було навіть священнослужителів. І ніхто не ганявся за окультними таємницями.

Бриді здалося, ніби він говорив, звертаючись до самого себе.

– Ви знаєте, що таке магія? – запитав він.

– Це міст між світом видимим і світом невидимим.

Книгар подав їй клаптик паперу. Там був написаний номер телефону та ім’я: Вікка.

Брида схопила папірець, подякувала й рушила до виходу. Уже у дверях обернулася і сказала:

– І ще я знаю, що магія розмовляє багатьма мовами. Навіть мовою книгарів, які прикидаються дуже стриманими й недоступними, а насправді вони люди великодушні й добрі.

Вона торкнулася пальцями губів, послала йому поцілунок і вийшла. Книгар відірвався від своїх рахунків і подивився їй навздогін. «Це Маг із Фолька навчив її так міркувати», – подумав він. Але хоч би яким досконалим був її Дар, цього не досить, щоб Маг зацікавився нею; тут була якась інша причина. Вікка спроможна відкрити її.

Час було зачиняти крамницю. Останнім часом книгар помічав, що публіка в його книгарні змінюється. Вона ставала чимраз молодшою, і, як провіщали давні трактати, що тіснилися на його полицях, світ тепер повертався на те саме місце, з якого він починався.

* * *

Старовинний будинок у центрі міста стояв у тому кварталі, куди вдень приходять лише ті туристи, яких передусім цікавить романтика минулого сторіччя. Бриді довелося чекати цілий тиждень, поки Вікка погодилася її прийняти. Й ось тепер вона стояла перед сірою, таємничою на вигляд будівлею, намагаючись приборкати своє хвилювання. Ця будівля досконало вкладалася в її уявлення про пошук; саме в таких будинках мають жити люди, що приходять до книгарні.

Ліфта в домі не було. Вона повільно йшла вгору сходами, щоб зустріти свою долю незасапаною. Натиснула на кнопку дзвінка єдиних дверей, які побачила на четвертому поверсі.

За дверима, у квартирі, загавкав собака. Після певної затримки їй відчинила двері худа, добре вдягнена жінка із суворим обличчям.

– Це я вам телефонувала, – сказала Брида.

Вікка жестом запросила її заходити, і Брида опинилася у вітальні з побіленими стінами та з творами модерного мистецтва на стінах і на столах. Так само білі штори фільтрували сонячне світло. Приміщення було поділене на кілька гармонійно окреслених зон із канапами, обіднім столом, книжковою шафою, туго напханою книжками. Усе було декороване з надзвичайно витонченим смаком, і Бриді пригадалися журнали з архітектури, які вона мала звичай гортати, коли підходила до кіоску з періодикою.

«Усе це, певно, коштує дуже дорого», – подумала вона, не спромігшись на якусь іншу думку.

Вікка провела гостю до одного із закутнів дуже великої вітальні, де були два крісла італійського дизайну, виготовлені зі сталі й обтягнуті шкірою. Між ними стояв низенький столик зі скляною стільницею і на сталевих ніжках.

– Ти зовсім молода, – сказала нарешті Вікка.

Говорити на якісь світські пустопорожні теми тут не випадало. Тому Брида мовчала, чекаючи наступної репліки й намагаючись зрозуміти, чому така модерна обстава опинилася в старовинному будинку. Її романтичне уявлення про пошуки знань зазнало нового випробування.

– Він мені телефонував, – сказала Вікка.

Брида зрозуміла, що вона говорить про книгаря.

– Я прийшла сюди в пошуках Наставника. Хочу вийти на дорогу магії.

Вікка подивилася на дівчину. Дівчина справді володіла Даром. Але вона хотіла зрозуміти, чому Маг із Фолька так зацікавився нею. Дару для цього було не досить. Якби Маг із Фолька був початківцем у магії, на нього могла б справити враження та очевидність, із якою Дар виявляв себе в дівчині. Але він уже досить прожив на світі, аби знати, що Даром володіє кожна людина. Він не міг би потрапити в цю пастку.

Вона підвелася, підійшла до полиці й узяла свою улюблену колоду.

– Карти розкладаєш? – запитала вона.

Брида ствердно кивнула. Вона відвідувала різні курси й знала, що в руках у жінки карти таро, усього сімдесят вісім карт. Її навчали різних способів розкладати таро, й вона була задоволена, що їй випадає нагода показати свої знання.

Але жінка не розлучилася з колодою. Вона перетасувала карти й розклала їх на скляному столику, малюнками вниз. Подивилася на карти, розкладені без будь-якої системи, з тих, що вивчала Брида на курсах. Потім промовила кілька слів якоюсь чужоземною мовою й перекинула лише одну карту з усіх.

То була карта номер двадцять три. Трефовий король.

– Ти маєш добрий захист, – сказала вона. – Впливовий і дужий чоловік, із чорним волоссям.

Її коханий не був ані впливовий, ані дужий. А щодо Мага, то він мав сиве волосся.

– Ти не думай про його фізичний вигляд, – сказала Вікка, ніби вгадавши її думки. – Думай про його Іншу Частину.

– А що таке Інша Частина?

Брида відчувала подив, дивлячись на цю жінку. Вона вселяла їй таємну повагу, відчуття зовсім інше, аніж те, яке вона переживала, дивлячись на Мага або книгаря.

Вікка не відповіла на її запитання. Вона знову перетасувала карти і знову безладно розклала їх на столі, але цього разу малюнками вгору. У центрі цього, на перший погляд, очевидного безладу опинилася карта номер одинадцять. Сила. Жінка, що роздирає пащу левові.

Вікка передала їй карту та сказала, щоб вона її зберегла. Брида взяла карту, не знаючи, що їй робити далі.

– Твоєю найсильнішою стороною завжди була жінка в інших перевтіленнях, – сказала вона.

– Але що таке Інша Частина? – знову запитала Брида.

Уперше вона наважилася урвати цю жінку. Але хоч її запитання й було певним викликом, прозвучало воно досить боязко.

Якусь мить Вікка мовчала. У її свідомості народилася підозра: невже Маг міг не пояснити цій дівчині, що таке Інша Частина? «Ет, дурниці», – сказала вона самій собі й відкинула цю підозру.

– Інша Частина – це те найперше, що повинні знати люди, які хочуть опанувати Традицію Місяця, – відповіла вона. – Лише зрозумівши Іншу Частину, осягнеш, як знання може передаватися крізь час.

Вона пояснювала далі. Брида слухала її мовчки, напружено.

– Ми вічні, бо ми – вияви Бога, – сказала Вікка. – Тому ми проходимо через багато життів і багато смертей, вийшовши з одного пункту, про який нічого нікому не відомо, і прямуючи до іншого пункту, про який також ніхто нічого не знає. Ти повинна змиритися з думкою, що багато понять магії не пояснені й ніколи не будуть пояснені. Бог вирішив робити певні речі в певний спосіб, а чому Він так зробив – таємниця, відома лише Йому.

«Темна Ніч Віри, – подумала Брида. – Вона теж існує у Традиції Місяця».

– Це відбувається – це факт, – провадила Вікка. – І коли люди думають про перевтілення, то завжди замислюються над дуже складним запитанням: якщо спочатку існувало так мало людей на поверхні Землі, а сьогодні їх існує дуже багато, звідки прийшли нові душі?

Брида відчула, як їй перехопило віддих. Вона вже багато разів зверталася з цим запитанням до самої себе.

– Відповідь дуже проста, – сказала Вікка, натішившись протягом певного часу тривожною розгубленістю дівчини. – Під час певних перевтілень ми ділимося. Наші душі діляться так само, як діляться кристали та зірки, клітини й рослини.

Тобто наша душа перетворюється на дві душі, кожна з нових душ також перетворюється на дві й у такий спосіб протягом кількох поколінь ми розселилися майже по всій Землі.

– І лише одна з двох частин усвідомлює, хто вона така? – запитала Брида.

У неї було багато запитань, але вона хотіла ставити їх по черзі, одне за одним: те, яке вона щойно поставила, здавалося їй найважливішим.

– Ми становимо частину так званої Душі Світу, як називають її алхіміки, – сказала Вікка, не відповівши на запитання Бриди. – Насправді, якби Душа Світу тільки ділилася, то вона зростала б, але ставала дедалі слабшою. Тому ми не тільки ділимося, а й поєднуємося. І це поєднання називається Любов’ю. Бо коли душа ділиться, вона завжди ділиться на чоловічу й жіночу частину.

Так сказано й у Книзі Буття: душа Адама розділилася, і Єва утворилася з неї.

Раптом Вікка замовкла і втупила погляд у розкладені на столі карти.

– Тут багато карт, – сказала вона, – але всі вони складають частину однієї колоди. Щоб зрозуміти їхнє послання, ми потребуємо їх усі, усі вони однаково важливі. Те саме можна сказати про душі. Усі люди пов’язані між собою, як карти цієї колоди.

У кожному житті на нас лежить таємничий обов’язок зустріти принаймні одну зі своїх Інших Частин. Велика любов, яка їх розділила, перетвориться на Любов, що їх поєднає.

– А як я зможу довідатися, де моя Інша Частина? – запитала Брида, відчуваючи, що це запитання – одне з найважливіших серед тих, які вона будь-коли ставила у своєму житті.

Вікка засміялася. Вона й сама себе про це запитувала і з не меншою тривогою, аніж дівчина, яка сиділа тепер перед нею. Можна впізнати свою Іншу Частину за блиском в очах – саме так від початку часів люди впізнавали свою справжню любов. Але Традиція Місяця пропонувала інший спосіб: треба побачити світляну цятку, яка мерехтить над лівим плечем Іншої Частини. Але вона не збиралася розповідати їй про це; можливо, вона навчиться бачити світляну цятку, а може, й ні. Тож відповіла їй коротко:

– Треба не боятися ризику. Наражати себе на небезпеку невдач, розчарувань, зневіри, але не припиняти шукати Любов. Той, хто не стомиться від пошуку, переможе.

Брида згадала, що Маг сказав щось подібне, коли говорив про дорогу магії. «Мабуть, це одне й те саме», – подумала вона.

Вікка почала збирати карти зі стола, і Брида відчула, що її час закінчується. Але вона хотіла поставити ще одне запитання.

– А чи можна зустріти у своєму житті більш як одну Іншу Частину?

«Так», – подумала Вікка з певною гіркотою. І коли це відбувається, серце розколюється, а результат – біль і страждання. Атож, ми можемо зустріти три або й чотири Інші Частини, бо нас багато, й ми дуже розпорошені. Дівчина ставила дуже конкретні запитання, і жінці доводилося уникати їх.

– Сутність Творіння одна, – сказала Вікка. – І ця сутність називається Любов. Любов – це сила, яка нас поєднує, щоб зібрати докупи досвід, розпорошений по багатьох життях, у багатьох місцевостях світу. Ми відповідаємо за всю Землю, бо не знаємо, де перебувають Інші Частини, які були нами на початку часів. Якщо їм добре, ми теж щасливі. Якщо їм погано, то й ми страждаємо, хай навіть підсвідомо, хай навіть відчуваємо лише крихітну частинку їхнього болю. Але насамперед ми повинні бодай один раз поєднатися в кожному перевтіленні з Іншою Частиною, яка неодмінно перетне нашу дорогу. Хай навіть це поєднання триватиме одну мить; але в ту мить виникає такий потужний спалах Любові, що він виправдає все наше подальше життя.

Собака загавкав у кухні. Вікка зібрала карти зі стола й знову подивилася на Бриду.

– Буває й так, що наша Інша Частина проминає нас, а ми її не приймаємо або навіть не помічаємо. Тоді нам знадобиться ще одне перевтілення, щоб зустрітися з нею. І за свій егоїзм ми будемо приречені на найтяжчу муку, яку самі ж таки для себе й винайшли: самотність.

Вікка підвелася й провела Бриду до дверей.

– Ти прийшла сюди не для того, щоб довідатися про Іншу Частину, – сказала вона, перед тим як попрощатися. – Ти маєш Дар, і коли я зрозумію, якого зразка цей Дар, то, можливо, я стану навчати тебе Традиції Місяця.

Брида відчула себе особою незвичайною. Та воно й не дивно – ця жінка вселяла їй повагу, таку глибоку, якої вона раніше ні до кого не відчувала.

– Я докладу всіх зусиль. Я хочу вивчити Традицію Місяця.

«Бо Традиція Місяця не вимагає ночівлі в темному лісі», – подумала вона.

– А тепер послухай мене уважно, дівчино, – суворо сказала Вікка. – Починаючи від сьогодні, о тій годині, яку ти обереш, ти повинна залишатися сама-одна й розкладати на столі карти таро. Відкривай карту навмання й не намагайся щось зрозуміти. Просто дивись на карти, і через певний час вони навчать тебе всього того, що тобі треба знати цієї миті.

«Це вже схоже на Традицію Сонця; я знову маю навчати сама себе», – подумала Брида, спускаючись сходами. І тільки сівши в автобус, вона пригадала, що Вікка щось сказала їй про її Дар. Але про це вона поговорить із нею під час наступної зустрічі.

* * *

Протягом тижня Брида щодня присвячувала по півгодини розкладанню карт на столі у вітальні. Вона взяла собі за звичай лягати о десятій вечора і ставити будильник на першу годину ночі. О першій вона прокидалася, швидко готувала собі каву й сідала роздивлятися карти, намагаючись зрозуміти їхню потаємну мову.

У першу ніч вона була дуже збуджена. Переконана, що Вікка передала їй якийсь ритуальний секрет, вона намагалася розкладати карти достоту так, як розкладала їх та, – упевнена, що приховані послання зрештою їй відкриються. Та минуло півгодини, але, крім кількох невеличких видінь, які вона приписала своїй уяві, нічого особливого не відбулося.

Наступної ночі Брида повторила те саме. Вікка сказала, карти розкажуть їй свою історію: а якщо вірити науці, яку вона здобула на курсах, – то була історія дуже давня, вона почалася не менш як три тисячі років тому, коли люди були ще близькі до своєї первісної мудрості.

«Їхні малюнки здаються такими простими», – думала вона. Жінка, що розкриває пащу левові, віз, запряжений двома таємничими тваринами, чоловік за столом, заваленим усілякими речами. Вона дійшла висновку, що ця колода карт була книгою – книгою, в якій Божественна Мудрість занотувала головні перетворення людини в її подорожі через життя. Але її автор, знаючи, що людству набагато легше запам’ятовується порок, аніж доброчесність, зробив так, щоб священна книга передавалася від покоління до покоління у вигляді гри. Колода карт – це винахід богів.

«Неможливо, щоб усе було так просто», – думала Брида щоразу, коли розкладала карти. Вона знала складні методи, досконало опрацьовані системи, й ці безладно розкладені карти зводили її з розуму. На шосту ніч вона роздратовано жбурнула їх зі стола. На якусь мить подумала, що зробила так під впливом якогось магічного натхнення, але його результати були нульовими; лише туманні здогади, що їх вона не могла визначити і вважала плодами уяви.

Разом із тим думка про Іншу Частину не йшла їй із голови ні на хвилину. Спочатку їй здавалося, вона повертається у свою юність, до мрій про чарівного принца, який мандрує через гори й долини, шукаючи дівчину, якій зможе взути на ногу кришталевий черевичок, або занурену в сон принцесу, яку він розбудить поцілунком. «У казках про фей завжди говориться про Іншу Частину», – напівжартома казала вона собі. Казки були її першим зануренням у світ магії, у який їй так тепер хотілося проникнути, і вона не раз запитувала себе, чому люди з віком відходять від цього світу, навіть знаючи, скільки щастя й радості додало їхньому життю дитинство.

«Можливо, тому, що радість їм не до вподоби». Вона визнала цю думку трохи абсурдною, проте записала її в щоденник як одну зі своїх творчих знахідок.

Цілий тиждень просушивши собі голову над уявленням про Іншу Частину, Брида відчула, як її дедалі більше опановує жахлива думка про те, що вона може обрати собі в супутники життя не того чоловіка. На восьму ніч, знову прокинувшись о першій годині, вона довго дивилася на карти таро, знову без найменшого результату, і вирішила запросити свого коханого завтра на вечерю.

Вона обрала ресторан, який був би не дуже дорогим, бо її обранець завжди наполягав на тому, щоб самому оплатити рахунок, хоч його платня асистента на кафедрі фізики в університеті була набагато меншою, аніж її платня секретарки. Було ще літо, й вони сиділи за одним зі столів, які ресторан виставляв на тротуарі, над самим берегом річки.

– Хотів би я знати, коли твої духи знову дозволять мені спати з тобою, – сказав напівжартома Лоренс.

Брида подивилася на нього з ніжністю. Вона попросила його, щоб два тижні він не приходив до неї додому, і він погодився, висловивши лише легкий протест, достатній для того, щоб вона зрозуміла, як дуже він кохає її. Адже й він, по-своєму, намагався розгадати таємниці Всесвіту і якби одного дня попросив зробити перерву в їхніх інтимних стосунках, їй би довелося погодитись.

Вони вечеряли неквапно й багато не розмовляючи, дивлячись на човни, які сновигали річкою, та на людей, що прогулювалися набережною. Пляшка з білим вином досить швидко спорожніла, й вони замовили ще одну. Через півгодини їхні стільці вже стояли впритул, а вони, обнявшись, милувалися літнім зоряним небом.

– Подивись на це небо, – сказав Лоренс, пестливо погладивши їй волосся. – Ми споглядаємо небо, яке було таким самим багато тисяч років тому.

Він уже казав це того дня, коли вони познайомилися. Але Брида не захотіла уривати його – адже в такий спосіб він намагався прилучити її до свого світу.

– Багато з цих зірок уже давно погасли, а проте їхнє світло досі летить крізь Усесвіт. Інші зірки давно вже народилися, а проте їхнє світло досі до нас не дійшло.

– Отже, ніхто не знає, яким є справжнє небо?

Вона ставила йому це запитання в їхню першу ніч. Але приємні хвилини можна й повторити.

– Ні, ми цього не знаємо. Ми вивчаємо те, що бачимо, а не завжди те, що ми бачимо, існує.

– Я хочу запитати в тебе одну річ. З якої матерії ми утворені? Звідки беруться атоми, з яких складається наше тіло?

Лоренс відповів їй, дивлячись на давнє небо:

– Вони були створені разом з отими зірками і річкою, яку ти бачиш перед собою. У першу секунду існування Всесвіту.

– Отже, після тієї першої миті Творіння більше нічого не додалося?

– Більше нічого. Усе перебувало й перебуває в русі. Усе зазнавало й зазнає перетворень. Але матерія Всесвіту залишається тією самою, якою вона була й мільйони років тому. Вона не збільшилася на жоден атом.

Брида дивилася невідривним поглядом на рух річкової води й на рух зірок. Було легко розгледіти, як річка тече по поверхні Землі, але було важко помітити, як рухаються зірки в небі. А проте як річка, так і зірки перебували в русі.

– Лоренсе, – сказала вона нарешті після тривалої мовчанки, під час якої обоє спостерігали за човном, що пропливав повз них. – Дозволь мені поставити запитання, яке може здатися тобі абсурдним: чи можливо з погляду фізики, щоб атоми, з яких складається моє тіло, перебували в тілі іншої людини, котра жила раніше від мене?

Лоренс подивився на неї злякано.

– А що, власне, тобі хочеться знати?

– Лише те, про що я тебе запитала. Це можливо?

– Вони перебувають у рослинах, у комахах, вони можуть перетворитися на молекули гелію й відлетіти на мільйони кілометрів від Землі.

– Але чи можливо, щоб атоми з тіла людини, яка вже померла, перебували в моєму тілі й у тілах інших живих людей?

Протягом якогось часу він мовчав.

– Так, це можливо, – відповів нарешті.

Десь далеко заграла музика. Вона долинула з баржі, що пливла по річці, й навіть здалеку Брида бачила силует матроса в рамці освітленого вікна. То була музика, що нагадала їй роки ранньої юності й принесла із собою атмосферу танців у школі, запах її кімнати й навіть колір стрічки, якою вона зав’язувала свій «кінський хвіст». Брида зрозуміла, що Лоренс ніколи не замислювався над її запитанням і, певно, цієї миті думав про те, чи в його тілі не перебувають атоми з тіл давніх воїнів-вікінгів, з вулканічних вивержень, із тіл доісторичних тварин, які так загадково зникли.

Але вона думала зовсім про інше. Вона хотіла тільки знати, чи чоловік, який тепер так ніжно її обіймав, був колись її частиною.

Баржа підпливла до них зовсім близько, і музика, що звучала на ній, заповнила все довкола. Люди, які сиділи за іншими столами, теж урвали свої розмови, намагаючись зрозуміти, звідки долинають до них ці звуки, бо всі мали дитинство та юність, танці у школі, усі колись утішалися казками про непереможних воїнів і чарівних фей.

– Я кохаю тебе, Лоренсе.

І Бриді дуже захотілося, аби цей хлопець, що стільки знав про світло зірок, мав у собі бодай частку від того створіння, яким колись була вона.

* * *

«Нічого в мене не виходить».

Брида сіла на ліжко й узяла пачку сигарет, що лежала на нічному столику біля голови. Усупереч своєму звичаю, вона вирішила закурити натщесерце.

Залишилися два дні до її наступної зустрічі з Віккою. Протягом цих двох тижнів вона не втрачала певності, що зможе показати себе якнайліпше. Вона поклала всі надії на процес, якого навчила її та гарна таємнича жінка, й докладала всіх можливих зусиль, щоб не обманути її сподівання; але колода карт не хотіла розкривати їй свою таємницю.

У три попередні ночі, щоразу закінчивши свій експеримент, вона відчувала бажання заплакати. Вона почувала себе незахищеною, самотньою й мала таке враження, що велика нагода прослизає в неї між пальцями. Не раз її змагало відчуття, що життя ставиться до неї не так, як до інших людей: їй надавалися всі шанси для того, щоб вона могла чогось досягти, та коли вона вже наближалася до своєї мети, земля під нею розколювалася, й вона падала у провалля. Таких невдач вона зазнавала у своєму навчанні, у стосунках із кількома чоловіками, в яких закохувалася, у мріях, якими ніколи не ділилася з іншими людьми. І те саме відбувалося з дорогою, якою вона хотіла піти.

Вона подумала про Мага; можливо, він зміг би їй допомогти. Та вона пообіцяла самій собі, що повернеться до Фолька лише тоді, коли піднесе свої знання магії до того рівня, коли не буде соромно прийти до нього.

А тепер їй здавалося, що такого рівня вона не досягне ніколи.

Вона довго лежала в ліжку, перш ніж примусила себе підвестися й приготувати вранішню каву. Зрештою таки набралася мужності й наважилася зустріти не новий день, а «Темну Ніч Повсякдення», як мала звичай казати після свого досвіду, пережитого в темному лісі. Вона зготувала каву, подивилася на годинник і побачила, що часу ще досить.

Підійшла до полиці й знайшла між книжками папірець, який їй дав книгар. Існують й інші дороги, втішала вона себе. Якщо вона змогла зустрітися з Магом, якщо змогла знайти Вікку, то зрештою знайде й особу, котра навчить її в такий спосіб, який вона спроможна буде зрозуміти.

Однак вона знала, що це не виправдання.

«Я зазнаю’ невдачі в усьому, що починаю», – подумала вона з гірким почуттям.

Можливо, через короткий час життя це помітить і перестане надавати їй ті можливості. А може, навіть перекриє перед нею всі дороги, перш ніж вона встигне звернути бодай на одну.

Але такою вона була й щодалі почувалась слабшою, менш спроможною змінитися. Кілька років тому вона ще була спроможна критикувати себе, була спроможна на героїчні вчинки. Але тепер уже звикла до своїх помилок. Вона знала й інших таких людей – вони звикали до своїх помилок і за короткий час починали сприймати їх як досягнення та чесноти. І тоді було вже пізно змінювати своє життя.

Вона подумала про те, що, може, краще не телефонувати до Вікки і просто зникнути з її поля зору. Але ж існувала й книгарня, до якої вона потім не посміє прийти. Бо книгареві навряд чи сподобається, якщо вона отак знехтує його порадою. «А зі мною нерідко бувало так, що, припустившись необачного вчинку щодо однієї особи, я втрачала й інших, чиє добре ставлення було для мене неоціненним». Вона не повинна вчинити так само й тепер. Адже вона вийшла на ту дорогу, де налагодити важливі контакти надзвичайно важко.

Вона зібралася з духом і набрала телефонний номер, записаний на папірці. Вікка відразу взяла слухавку.

– Я не зможу прийти сьогодні, – сказала Брида.

– Ні ти, ні слюсар-водопровідник, – відповіла Вікка.

Брида на мить розгубилася, не зрозумівши, що саме хотіла сказати їй співрозмовниця.

Але Вікка одразу пояснила, що в неї виникли проблеми зі зливальницею на кухні, що вона вже кілька разів викликала майстра, щоб він її полагодив, але той досі так і не з’явився. Вона почала довгу розповідь про старовинні будинки, які мають величний вигляд і безліч нерозв’язних проблем.

– Карти в тебе під рукою? – запитала Вікка, несподівано урвавши розповідь про проблеми водогону в старовинних будинках.

Здивована Брида відповіла ствердно. Вікка попросила, щоб вона розіклала карти на столі, а потім вона навчить її, як можна з’ясувати, прийде чи не прийде до неї завтра водопровідник.

Брида, ще більше здивована, зробила так, як їй було звелено. Розіклала на столі карти і дивилася на них неуважно, чекаючи подальших інструкцій з протилежного кінця телефонної лінії. Її рішучість пояснити, чому вона не зможе прийти, потроху розвіювалась.

Вікка говорила без упину, і Брида постановила собі терпляче вислухати її до кінця. Можливо, їй пощастить подружитися з нею. Тоді, можливо, Вікка стане толерантнішою і навчить її простішого методу опанування Традиції Місяця.

Тим часом Вікка нанизувала подію на подію, тему на тему й, виливши своє обурення з приводу недбалості ледачих слюсарів-водопровідників, стала переповідати свою сьогоднішню розмову з управителькою будинку і про те, як вони посварилися, бо так і не змогли дійти згоди, яку платню треба давати консьєржу. Цю важливу інформацію вона доповнила розповіддю про пенсії, що їх отримують мешканці їхнього дому.

Брида відповідала на цей потік думки схвальним підтакуванням. Вона погоджувалася з усім, що казала співрозмовниця, але вже не сприймала жодного її слова. Смертельна нудьга опанувала її; дивне базікання тієї жінки про водопровідників, консьєржів та мешканців у таку ранню годину було однією з найнудніших розповідей, які вона будь-коли вислуховувала. Вона намагалася бодай якось розважити себе, ковзаючи поглядом по картах, розкладених на столі, пильно придивляючись до дрібних деталей, яких не помічала раніше.

Вряди-годи Вікка запитувала, чи вона її слухає, і Брида відповідала, що так, слухає. Але її розум був десь далеко, він подорожував там, де вона ніколи раніш не бувала. Кожна деталь, помічена в картах, здавалося, заводила її все далі в цю подорож.

Зненацька, як людина, що поринає в сон, Брида помітила, що вона вже не слухає співрозмовницю. Якийсь голос, голос, що, здавалося, лунав десь усередині неї – хоч вона й знала, що він лунає зовні, – нашіптував їй: «Ти розумієш?» – «Розумію», – відповідала Брида. «І справді, розумієш», – підтверджував таємничий голос.

Проте все це тепер не мало ніякої ваги. Карти таро, розкладені перед нею, зараз показували їй фантастичні сцени: чоловіки в самих настегенних пов’язках, із засмаглими на сонці тілами й намащені олією; декотрі були в масках, схожих на величезні риб’ячі голови. Хмари дуже швидко бігли в небі, й здавалося, що все перебуває в набагато швидшому русі, аніж за нормальних обставин, і сцена незабаром змінилася на майдан, оточений монументальними будівлями, де кілька дідів відкривали якісь таємниці кільком хлопчикам. В очах дідів був вираз розпачу й поспіху, так ніби якесь дуже давнє знання перебувало під загрозою безповоротної втрати.

«Додай сім до восьми, і ти матимеш мій номер. Я демон, я підписав книгу», – сказав хлопець у середньовічному одязі, коли сцена змінилася на видовище якогось свята.

Декотрі чоловіки та жінки весело сміялися і здавалися п’яними. Потім Брида побачила перед собою храми, що стояли на скелях над морем, а небо затягнули чорні хмари, з яких вилітали осяйні смуги блискавок.

Перед нею виникли двері. Важкі двері, схожі на браму давнього замку. Двері наближалися до неї, і вона відчула, що скоро зможе відчинити їх.

«Повернися звідси», – промовив голос.

– Повернися, повернися, – сказав голос у телефонній слухавці.

Голос Вікки. Брида була роздратована, адже та відволікла її від дивовижного і фантастичного видіння, щоб повернути до розмови про консьєржів та слюсарів-водопровідників.

– Зачекайте хвилину, – відповіла вона й доклала всіх зусиль, щоб повернути ті двері, але видіння розвіялося, зникло з її уяви.

– Я знаю, що з тобою було, – сказала Вікка.

Брида була майже шокована, приголомшена від подиву. Вона не розуміла, що з нею відбувається.

– Я знаю, що ти бачила, – повторила Вікка у відповідь на мовчання Бриди. – Не бійся, я більше не розповідатиму тобі про слюсаря-водопровідника. Він приходив на минулому тижні й усе полагодив.

Перед тим як покласти слухавку, вона сказала, що чекає її на домовлену годину.

Брида поклала слухавку, не попрощавшись. Вона ще довго стояла, втупивши погляд у стіну своєї кухні, а тоді її опанували конвульсивні ридання, і прийшла полегкість.

* * *

– Це був трюк, – сказала Вікка, звертаючись до наляканої Бриди, коли обидві всілися у глибокі італійські крісла. – Я розумію твої почуття. Іноді ми виходимо на якусь дорогу лише тому, що не віримо в неї. У такому разі все просто: від нас вимагається лише довести, що це не наша дорога. Та коли події відбуваються й дорога відкривається перед нами, ми боїмося йти вперед.

Вікка сказала, що не розуміє, чому люди воліють протягом усього свого життя руйнувати дороги, якими їм не хочеться йти, замість обрати серед них ту єдину, що приведе їх до якогось місця.

– Не можу повірити, що то був трюк, – сказала Брида.

Вона втратила всі рештки впевненості в собі, а її повага до цієї жінки дуже зросла.

– Видіння не було трюком. Трюком була наша розмова по телефону. Протягом тисяч років людина розмовляла тільки з тими, кого могла бачити. І раптом за якісь сто років поняття «бачити» й «розмовляти» були відокремлені. Ми вважаємо, що звикли до цього, і не помічаємо, який величезний вплив на наші рефлекси справила ця подія. Наше тіло досі не призвичаїлося до таких перемін. Практичним результатом став той факт, що, коли ми розмовляємо по телефону, ми входимо у стан, дуже подібний до певних магічних трансів. Наш розум переходить на іншу частоту, стає чутливішим до невидимого світу. Я знаю чаклунок, які завжди тримають біля телефону папір та олівець; розмовляючи з кимось, вони бездумно щось черкають на папері. Коли вони кладуть слухавку, то ті знаки, які вони нашкрябали, є, як правило, символами Традиції Місяця.

– Але чому карти таро відкрилися мені?

– Це велика проблема для кожного, хто хоче опанувати магію, – відповіла Вікка. – Коли ми виходимо на цю дорогу, то завжди маємо більш або менш виразне уявлення про те, що ми хочемо на ній знайти. Жінки переважно шукають на ній свою Іншу Частину, чоловіки – Могутність. Ані ті, ані ті не хочуть навчатися: вони хочуть лише здобути те, що поставили собі на меті здобути. Але дорога магії – як і дорога життя взагалі – це завжди дорога до Таємниці. Чогось навчитися означає ввійти в контакт зі світом, про який ми не маємо найменшого уявлення. Треба бути смиренним, щоб чогось навчитися.

– І пірнути в Темну Ніч, – сказала Брида.

– Ти мене не уривай.

У голосі Вікки прозвучало стримане роздратування. Брида помітила, що її розсердила не суть її репліки, адже вона була цілком слушною. «Можливо, її дратує спогад про Мага», – подумала вона. Можливо, вона була колись у нього закохана. Вони приблизно одного віку.

– Пробачте, – сказала вона.

– Ет, пусте.

Вікка сама, схоже, була здивована своєю реакцією.

– Ви говорили мені про таро.

– Коли ти розкладала карти на столі, ти завжди уявляла собі те, що має відбутися. Ти навіть на думці не припускала, що карти можуть розповісти тобі власну історію. Ти тільки чекала від них підтвердження того, що вже знала, як тобі здавалося. Коли ми почали розмовляти по телефону, я це помітила. І зрозуміла, що можу подати тобі певний сигнал і що телефон – мій союзник. Я почала нудну розмову й попросила, щоб ти розіклала карти й дивилася на них. Ти увійшла в транс, який спричиняє розмова по телефону, й карти повели тебе у свій магічний світ.

Вікка порадила їй дивитися у вічі людям, які розмовляють по телефону.

– Це дуже цікаві очі, – сказала вона.

* * *

– Я хочу поставити вам ще одне запитання, – сказала Брида, коли вони пили чай. Кухня Вікки була на диво сучасною й функціональною. – Чому ви не дозволили мені покинути дорогу, якою я так невпевнено йшла?

«Бо мені хочеться зрозуміти, що в тобі знайшов Маг, крім Дару», – подумала Вікка. А вголос відповіла:

– Тому що ти маєш Дар.

– А звідки ви знаєте, що я маю Дар?

– Це дуже просто. По вухах.

«По вухах. Яке розчарування, – сказала Брида собі самій. – А я думала, вона розгледіла мою ауру».

– Усі мають Дар. Але одні народжуються з уже розвиненим Даром, тоді як іншим – мені, наприклад, – доводиться багато трудитися, щоб розвинути в собі Дар. Люди, які народжуються з уже розвиненим Даром, мають мочки вух маленькі й прирослі до голови.

Інстинктивно Брида доторкнулася до своїх вух. Вони справді були такими.

– Ти маєш машину?

Брида відповіла, що не має.

– Тоді приготуйся витратити чималу суму грошей на таксі, – сказала Вікка, підводячись. – Тобі час переходити до наступного кроку.

«Усе відбувається дуже швидко», – подумала Брида й також підвелася. Її життя ставало схожим на ті хмари, які вона бачила у своєму трансі.

* * *

Пополудні вони доїхали до гір, які височіли за тридцять кілометрів на південь від Дубліна. «Могли б сюди добутися й автобусом», – подумки обурилася Брида, розплачуючись за таксі. Вікка привезла з собою сумку з якимсь одягом.

– Якщо хочете, я зачекаю, – сказав водій. – Знайти таксі тут вам навряд чи вдасться. Ми посередині дороги.

– Не турбуйтеся, – відповіла Вікка на превелику полегкість Бриди. – Ми завжди знайдемо те, що нам треба.

Водій подивився на них із подивом і, круто розвернувшись, поїхав. Вони стояли перед евкаліптовим гаєм, що тягся аж до підніжжя найближчої гори.

– Попроси дозволу ввійти, – сказала Вікка. – Лісові духи полюбляють чемність.

Брида попросила дозволу. Гай, який раніше здавався звичайним гаєм, несподівано наповнився життям.

– Намагайся завжди перебувати на мосту між видимим і невидимим, – сказала Вікка, коли вони йшли між евкаліптами. – Усе у світі наділене життям, намагайся завжди перебувати в контакті з цим Життям. Воно має розуміти твою мову. І тоді світ стане більш важливим для тебе.

Брида була здивована спритністю жінки. Її ноги нечутно ковзали над землею, майже не доторкаючись до неї.

Вони вийшли на галявину, де стояв величезний камінь. Намагаючись угадати, як цей камінь сюди потрапив, Брида помітила рештки багаття в центрі відкритого простору.

Тут було дуже гарно. До вечірніх сутінок ще далеко, сонце наповнювало ліс барвами літнього вечора. Щебетали пташки, легкий вітерець шелестів у листі дерев. Вони були на вершині невисокого пагорба, а далеко внизу Брида бачила лінію обрію.

Вікка дістала зі своєї сумки щось подібне до арабського бурнуса[3], який вона накинула поверх одягу. Потім віднесла сумку й поставила під деревом, щоб її не видно було з галявини.

– Сядь, – сказала вона.

Вікка стала іншою. Брида не знала, чи причиною був одяг, чи та глибока повага, яку вселяло це місце.

– Насамперед я хочу тобі пояснити, у чому полягає мій намір. Я хочу зрозуміти, як виявляється в тобі Дар. Перш ніж я зможу тебе чогось навчити, мушу з’ясувати дещо про твій Дар.

Вікка попросила Бриду розслабитися, щоб усю свою увагу зосередити на красі природи довкола, так само як тоді, коли в неї були видіння від споглядання карт таро.

– У якомусь із колишніх життів ти вже виходила на дорогу магії. Про це свідчать твої видіння над картами, про які ти мені розповіла.

Брида заплющила очі, але Вікка попросила, щоб вона їх розплющила.

– Магічні місця завжди гарні й заслуговують на те, щоб ми милувалися ними. Це водоспади, гори, ліси, де духи Землі мають звичай жартувати, сміятися й розмовляти з людьми. Ти перебуваєш у священному місці, й воно показує тобі своїх пташок та вітер. Подякуй за це Богові; подякуй Йому за пташок, за вітер і за духів, що населяють це місце. Завжди намагайся перебувати на мосту між видимим і невидимим.

Під впливом голосу Вікки Брида поринула в приємне заціпеніння, й водночас почуття священного захвату опанувало її.

– Я вже розповідала тобі про одну з найбільших таємниць магії: про Іншу Частину. Усе життя людини на Землі має одну найвищу мету – пошуки своєї Іншої Частини. Навіть якщо вона вдає, ніби прагне опанувати мудрість, здобути гроші або владу. Будь-які її здобутки будуть неповними, якщо вона не зустріне свою Іншу Частину. За винятком небагатьох створінь, що походять від янголів, – і потребують самоти для спілкування з Богом, – решта людей можуть наблизитися до Бога лише тоді, коли в якусь мить, у якусь хвилину свого життя їм пощастить возз’єднатися зі своєю Іншою Частиною.

Брида помітила, що в повітрі присутня дивна енергія. На кілька хвилин її очі наповнилися слізьми, і вона не могла пояснити собі чому.

– У Темряві Часу, коли нас було розділено, одна з Частин – чоловік – дістала доручення зберігати знання. Він навчився обробляти землю, розуміти природу та рух світил у небі. Знання завжди було тією силою, яка утримує Всесвіт на своєму місці й завдяки якій світила обертаються на орбітах. У цьому була слава людини: зберігати знання. І завдяки цьому зміг вижити весь людський рід.

Ми, жінки, дістали набагато легше, делікатніше доручення, проте без якого знання втратило б усякий сенс, – перетворення. Чоловіки залишали нам родючий ґрунт, ми його засівали – і ґрунт перетворювався на дерева й рослини.

Ґрунт потребує насіння, а насіння потребує ґрунту. Одне не має сенсу без другого. Те саме відбувається і з людьми. Коли чоловіче знання поєднується з жіночим перетворенням, виникає могутній магічний союз, який називається Мудрістю.

Мудрість – це знання й перетворення.

Брида відчула, що вітер повіяв сильніше, й помітила, що під впливом голосу Вікки знову впадає у транс. Лісові духи здавалися їй живими й настороженими.

– Лягай, – сказала їй Вікка.

Брида відхилилася назад і випростала ноги. Угорі над нею висіло глибоке синє небо без жодної хмаринки.

– Вирушай на пошуки свого Дару. Я не можу супроводжувати тебе сьогодні, але йди без страху. Чим більше ти зрозумієш про саму себе, тим глибше пізнаєш світ.

І тим ближче підійдеш до своєї Іншої Частини.

* * *

Вікка нахилилася й дивилася на дівчину, яка лежала перед нею. «Такою була колись і я, – подумала вона з ніжністю. – Намагаючись дошукатися сенсу в усьому, вона спроможна дивитися на світ, як дивилися на нього давні жінки, що були сильними, вірили в себе й нерідко владарювали у своїх спільнотах».

У той час Бог був жінкою. Вікка нахилилася над Бридою і розстебнула її пояс. Потім трохи послабила змійку джинсів. М’язи Бриди напружилися.

– Не хвилюйся, – лагідно сказала Вікка.

Вона трохи підняла блузку дівчини й відкрила живіт. Потім дістала з кишені кристал кварцу й поклала його на Бридин пуп.

– А тепер я хочу, щоб ти заплющила очі, – промовила вона з тією самою ніжністю в голосі. – Спробуй уявити собі небо такого самого кольору, але із заплющеними очима.

Вона дістала з кишені маленький аметист і поклала його між заплющеними очима Бриди.

– А тепер ти робитимеш те, що я тобі казатиму. Не турбуйся більше ні про що. Ти тепер перебуваєш у центрі Всесвіту. Ти бачиш навколо себе зірки та кілька найяскравіших планет. Уяви собі, що небесний краєвид огортає тебе, а не висить перед тобою, як завіса. Утішайся спогляданням цього Всесвіту; ніщо більше не має тебе обходити. Зосередься на відчутті втіхи. Ти не відчуваєш ані смутку, ані провини.

Брида побачила зоряний Усесвіт і відчула, що може ввійти в Нього під акомпанемент голосу Вікки. А Вікка сказала їй, щоб вона придивилася й побачила в самому центрі Всесвіту величезний собор. І Брида справді побачила готичний собор, вимуруваний із чорного каменю. Він здавався невід’ємною частиною Всесвіту, що його оточував, попри всю абсурдність цього уявлення.

– Підійди до собору. Підіймися сходами. Увійди.

Брида зробила те, що наказувала їй Вікка. Піднялася сходами до собору, ступаючи босими ногами по холодних плитах. У якусь мить відчула, що хтось її супроводжує, і голос Вікки, як їй здалося, був голосом людини, що йшла за нею. «Це гра моєї уяви», – подумала Брида та зненацька пригадала, що вона перебуває на мосту між видимим і невидимим. Вона не повинна ані боятися, ані зневірюватися, ані впадати в розпач.

Тепер Брида стояла під дверима собору. Двері були величезні, викувані з металу, прикрашені барельєфами з життя святих. Зовсім не схожі на ті, які вона бачила, коли впадала в транс над картами таро.

– Відчини двері. Заходь.

Брида відчула доторк холодного металу до своєї руки. Двері, попри свої розміри, відчинилися без будь-якого зусилля з її боку. Вона ввійшла до величезного храму.

– Запам’ятай усе, що ти там бачиш, – сказала Вікка.

Брида помітила, що, хоч зовні було зовсім темно, крізь величезні вітражі собору проникало багато світла. Вона виразно бачила лави, бічні вівтарі, прегарні колони й багато запалених свічок. Проте все здавалося трохи занедбаним; лави вкривав порох.

– Іди ліворуч. Там ти побачиш ще одні двері. Щоправда, дуже маленькі.

Брида пішла в глиб собору. Її босі ноги ступали по притрушеній пилюкою підлозі, розбуджуючи в ній не дуже приємне відчуття. Десь лунав дружній голос, що вказував їй дорогу. Вона знала, що то Вікка, але знала також, що та вже не має влади над її уявою. Вона була при своїй свідомості, а проте не могла не підкорятися тому, що наказувала їй робити Вікка.

Побачила двері.

– Увійди. Там будуть кручені сходи, які ведуть униз.

Бриді довелося нахилитися, щоб увійти. Сходи, освітлювані закріпленими на стіні смолоскипами, були чисті. Так ніби хтось тут пройшов раніше, щоб підмести сходи й запалити смолоскипи.

– Ти йдеш на зустріч зі своїми колишніми життями. У підвалі собору є бібліотека. Ходімо туди. Я чекаю тебе під сходами.

Брида спускалася протягом часу, тривалість якого вона не могла визначити. Від цього спуску в неї трохи паморочилось у голові. Коли дійшла до кінця сходів, то зустріла там Вікку. Їй стало легше, вона відчула себе більш захищеною, хоч і перебувала в трансі.

Вікка відчинила ще одні двері, які були в кінці сходів.

– Тепер я залишаю тебе саму. Але я буду недалеко й чекатиму. Вибери собі книгу, у ній ти прочитаєш усе, що тобі треба знати.

Брида навіть не помітила, що Вікка залишилася позаду; вона роздивлялася запорошені томи. «Треба буде знову сюди прийти, витерти пилюку». Її минуле було брудним і занедбаним, і їй стало сумно, що вона не прочитала ці книги раніше. Можливо, їй пощастило б здобути з них важливу науку, яку вона давно забула і яка дуже згодилася б у її теперішньому житті.

Вона окинула поглядом томи на полиці. «Скільки я вже прожила», – подумала. Схоже, вона дуже стара, а тому їй треба бути мудрішою. Вона хотіла б прочитати все це знову, але в неї мало часу й вона мусить довіряти своїй інтуїції. Адже вона вже знає сюди дорогу, а тому зможе повернутися, коли схоче.

Вона завагалася, яку книгу вибрати. Зненацька, далі не думаючи, взяла одну з полиці. Книга була не дуже груба, і Брида сіла просто на підлогу, тримаючи її руках. Вона поставила книгу перед собою, але її опанував страх. Вона боялася, що розгорне її, а нічого не відбудеться. Боялася, що не зможе прочитати те, що там написано.

«Я повинна піти на ризик. Я не повинна боятися невдачі», – подумала вона й розгорнула книгу.

Та коли вона поглянула на сторінки, їй раптом стало зле. Знову запаморочилось у голові.

«Зараз я знепритомнію», – устигла вона подумати, перш ніж провалилася в чорну темряву.

* * *

Вона прийшла до тями, відчувши на обличчі бризки води. Вона пережила дуже дивне марення й не знала, що саме воно означало: собори, які висіли в повітрі, й довгі полиці, заставлені книжками. Їй ніколи не доводилося бувати в бібліотеці.

– Лоні, з тобою все гаразд?

Ні, з нею не все було гаразд. Вона не відчувала правої ноги й знала, що це поганий знак. Розмовляти теж не мала бажання, бо не хотіла забути свій сон.

– Лоні, прокинься.

Певне, у неї була лихоманка, що спричинила таке дивне марення. Пережиті видіння здавалися дуже реальними. Їй хотілося, щоб її перестали кликати, бо марення почало розвіюватися, а вона так і не зрозуміла його.

Небо було сіре, й низькі хмари майже доторкалися до найвищої башти замку. Вона не відривала погляду від хмар. Це добре, що не видно зірок; священики кажуть, що й зірки тепер не такі гарні, як були.

Дощ припинився незабаром по тому, як вона розплющила очі. Лоні була задоволена, що випав дощ, – отже, цистерна замку наповнилася водою. Вона повільно опустила погляд від хмар і знову побачила башту, розкладені на подвір’ї багаття і юрбу людей, які блукали туди-сюди, не знаючи, що їм робити.

– Тальбо, – тихо покликала вона.

Він обняв її. Вона відчула холодний доторк обладунку та запах сажі в його волоссі.

– Скільки минуло часу? Який сьогодні день?

– Ти була три доби без тями, – сказав Тальбо.

Вона подивилася на Тальбо, і їй стало шкода його. Худий, обличчя брудне, шкіра безживна. Але все це не мало значення – вона кохала його.

– Мені хочеться пити, Тальбо.

– Води немає. Французи знайшли й перекрили нашу таємну стежку.

Вона знову почула Голоси, які лунали в її голові. Вона давно вже ненавиділа ті Голоси. Її чоловік був найманець, він воював протягом більшої частини року, і вона боялася, що Голоси коли-небудь повідомлять їй про його загибель у битві. Але вона винайшла спосіб, як не слухати Голоси, що розмовляли з нею, – досить було зосередити думки на старому дереві, яке стояло біля їхнього села. Голоси завжди замовкали, коли вона так робила.

Але тепер вона була дуже слабка й Голоси знову загомоніли.

«Ти помреш, – казали Голоси. – А він житиме».

– Я хочу пити, Тальбо, – знову повторила вона. – Адже був дощ.

– Випало лише кілька крапель, – сказав він. – У цистерні нічого нема.

Лоні знову подивилася на хмари. Вони висіли в небі вже цілий тиждень, але користі з них не було ніякої: вони тільки заховали сонце, зробили зиму ще холоднішою, а замок похмурішим. Можливо, французькі католики мають рацію. Можливо, Бог і справді на їхньому боці.

Кілька найманців підійшли до Лоні й Тальбо. Повсюди горіли вогнища, й Лоні мала таке відчуття, ніби перебуває в пеклі.

– Священики скликають усіх, командире, – сказав один із них, звертаючись до Тальбо.

– Ми найнялися воювати, а не вмирати, – промовив інший.

– Французи пропонують нам здатися, – відповів Тальбо. – Кажуть, ті, хто навернеться до католицької віри, зможуть покинути цей замок без проблем.

«Досконалі не погодяться», – прошепотіли Голоси всередині Лоні. Вона це знала. Вона добре знала Досконалих. Саме через них Лоні була тут, а не в себе вдома, де зазвичай вона чекала, коли Тальбо повернеться з битви. Досконалі були обложені в цьому замку вже чотири місяці, але жінки з ближнього села знали таємну стежку. Вони приносили обложеним їжу, одяг, припаси; вони мали змогу зустрічатися зі своїми чоловіками, і завдяки їм ті досі витримували облогу. Але таємну стежку викрили, й тепер вона не могла піти звідси. Як і інші жінки.

Вона спробувала підвестися й сісти. Нога їй більше не боліла. Голоси нашіптували, що це поганий знак.

– Нам немає ніякого діла до їхнього Бога. Ми не хочемо помирати за нього, – сказав інший вояк.

У замку пролунав гонг. Тальбо випростався.

– Візьми мене з собою, будь ласка, – благально попросила вона.

Тальбо подивився на товаришів, потім перевів погляд на жінку, яка тремтіла перед ним. На мить він завагався, не знаючи, як йому з нею бути. Його люди були призвичаєні до війни – і вони знали, що закохані вояки мають звичай ховатися під час битви.

– Я тут помру, Тальбо. Забери мене з собою, благаю.

Один із найманців подивився на командира.

– Не годиться залишати її тут саму-одну, – сказав він. – Французи знову почнуть стріляти.

Тальбо прикинувся, ніби цей аргумент його переконав. Він знав, що французи не стрілятимуть; вони уклали з ними перемир’я на час переговорів про умови здавання Монсеґюра. Але найманець розумів, що саме відбувається в серці Тальбо, – певно, він теж був чоловіком закоханим.

«Він знає, що ти помреш», – прошепотіли Голоси Лоні, коли Тальбо обережно взяв її на руки. Лоні не хотіла слухати, що шепотіли їй Голоси; вона пригадувала, як одного вечора вони йшли вдвох через пшеничне поле. Тоді її теж мучила спрага, але вони змогли напитися зі струмка, що стікав із гір.

* * *

Великий натовп зібрався біля високої скелі, до якої прилягав західний мур фортеці Монсеґюр. Тут були чоловіки, солдати, жінки та діти. У повітрі висіла гнітюча мовчанка, й Лоні знала, що люди мовчать не з поваги до священиків – вони мовчали зі страху перед тим, що мало статися.

Підійшли священики. Їх було багато, у чорних сутанах, із величезними жовтими хрестами, вигаптуваними попереду. Вони посідали на каменях, на зовнішніх сходах, на землі під баштою. Останній із тих, які підійшли, мав зовсім біле волосся, він піднявся на найвищу частину муру. Його обличчя було освітлене омахами полум’я від кострищ, його чорна сутана маяла на вітрі.

Коли він, піднявшись нагору, зупинився, майже всі опустилися навколішки, простягли перед собою руки й тричі доторкнулися лобами до землі. Тальбо та його найманці залишилися стояти, адже їх найняли лише для оборони фортеці.

– Нам запропонували здатися, – сказав священик із висоти муру. – Кожен, хто захоче, може піти.

Зітхання полегкості піднялося над натовпом.

– Душі, які належать Чужоземному Богові, залишаться в царстві цього світу. Душі, що визнають лише Бога Істинного, здадуться на ласку Його нескінченного милосердя. Війна триватиме, але вона не триватиме вічно. Бо Чужоземний Бог буде зрештою переможений, хоч і встигне на той час розбестити частину янголів. Чужоземний Бог буде переможений, але він не загине; він залишиться на всю вічність у пеклі разом із тими душами, які йому вдалося спокусити.

Люди дивилися на чоловіка, що стояв на високому мурі. Вони вже не були такі певні, що хочуть урятуватися тепер і терпіти муки всю вічність.

– Церква катарів – це істинна Церква, – провадив священик. – Завдяки Ісусові Христу та Святому Духові ми змогли возз’єднатися з Богом. Нам не треба більше перевтілюватися. Нам не треба знову повертатися в царство Чужоземного Бога.

Лоні побачила, що кілька священиків відокремилися від гурту й підійшли до натовпу з розгорнутими Бібліями.

– Ми дамо духовне хрещення всім, хто захоче померти з нами, й прилучимо їх до сонму Досконалих. Там, за мурами фортеці, нас чекає вогнище. Ми помремо жахливою смертю, зазнаючи нестерпних мук. Це буде повільна смерть, а біль від полум’я, яке спалюватиме наше тіло, не можна зрівняти з жодним болем, який вам доводилося терпіти раніше. А проте не всім випаде така честь; вона випаде лише справжнім катарам. Інші будуть роковані на життя.

Дві жінки боязко підійшли до священиків, які стояли з розгорнутими Бібліями. Якийсь підліток випручався з рук матері й теж підійшов.

Четверо найманців наблизилися до Тальбо.

– Ми хочемо прийняти причастя, командире. Хочемо прийняти духовне хрещення.

«Ось так підтримується традиція, – сказали Голоси. – Коли люди почуваються спроможними померти за ідею».

Лоні чекала, що вирішить Тальбо. Адже найманці все життя воювали за гроші, й раптом з’ясувалося, що декотрі з них спроможні воювати за те, що здавалося їм справедливим.

Тальбо зрештою кивнув. Хоч і розумів, що втрачає кількох зі своїх найкращих людей.

– Ходімо звідси, – сказала Лоні. – Ходімо на мури. Адже всім, хто захоче, дозволили звідси піти.

– Я хочу, щоб мої люди відпочили, Лоні.

«Ти помреш», – прошепотіли їй на вухо Голоси.

– Я хочу побачити Піренеї. Хочу ще раз побачити долину, Тальбо. Ти ж бо знаєш, я помираю.

Атож, він знав. Він був досвідчений воїн і знав, від яких ран помирали його солдати. Рана Лоні була відкрита, вона вже три дні отруювала їй кров.

Люди, чиї рани не зарубцьовуються, можуть прожити два дні або два тижні. Але не більше.

І Лоні була близька до смерті. Гарячка вже не мучила. Тальбо також знав, що це поганий знак. Поки нога їй боліла й гарячка спалювала її, організм боровся. Тепер він перестав боротися – залишилося тільки чекати.

«Ти не бійся», – казали їй Голоси. Ні, Лоні не боялася. Ще з дитинства вона знала, що смерть – тільки інший початок. Тоді Голоси були її великими друзями. Вони мали обличчя, тіла, які лише вона могла бачити. Вони були людьми, які прийшли з інших світів, вони розмовляли з нею й ніколи не залишали її саму. Її дитинство було дуже веселим: вона гралася не лише з іншими дітьми, а й зі своїми невидимими друзями, вміла добре заховатися, змінювала голос і могла налякати кого завгодно. У ті часи мати висловлювала радість, що вони живуть у країні катарів. «Якби тут жили католики, тебе давно спалили б живцем», – мала звичай казати вона. Катари не надавали ваги таким дрібницям – вони вважали, що люди добрі є людьми добрими, погані – поганими, й жодна сила у Всесвіті не може цього змінити.

Але прийшли французи, заявивши, що не існує країни катарів. І з восьми років вона не знала нічого іншого, крім війни.

Війна подарувала їй велику радість – чоловіка, якого священнослужителі катарів найняли десь у далеких краях, бо самі вони ніколи не бралися за зброю. Але вона принесла їй і великий страх – страх бути спаленою живцем, бо католики підходили чимраз ближче до їхнього села. Вона тепер боялася своїх невидимих друзів, і вони зникли з її життя. Але залишилися Голоси. Вони й далі остерігали її, розповідаючи про те, що має відбутися, і радили, як їй бути. Але їй не дуже подобалася їхня дружба, бо вони знали надто багато, й тоді один із Голосів навчив її застосовувати фокус зі священним деревом. І після того, як проти катарів проголосили хрестовий похід і французькі католики вигравали битву за битвою, вона більше не чула Голосів.

Проте сьогодні вона вже не мала снаги думати про дерево. І Голоси заговорили до неї знову, й це її більше не дратувало. Навпаки, вона потребувала їх; вони вкажуть їй дорогу, після того як вона помре.

– Не переживай за мене, Тальбо. Я не боюся померти, – сказала вона.

* * *

Вони піднялися на мур. Холодний вітер не вщухав, і Тальбо загорнувся у плащ. Лоні більше не відчувала холоду. Вона подивилася на вогні міста на обрії та на вогні військового табору біля підніжжя гір. Майже по всій долині горіли багаття. Французькі солдати чекали остаточного розв’язання своєї проблеми.

Вони почули десь унизу звуки сопілки. Кілька голосів їй підспівували.

– Це солдати, – сказав Тальбо. – Вони знають, що можуть померти будь-якої миті, а тому життя для них – завжди велике свято.

Лоні зненацька опанувало палке бажання жити. Голоси розповідали їй, що Тальбо матиме інших жінок, матиме дітей і забагатіє на грабунках міст. «Але нікого він не кохатиме так, як кохав тебе, бо ти його Частина назавжди», – казали їй Голоси.

Протягом якогось часу вони, обнявшись, дивилися на краєвид унизу, слухаючи спів солдатів. Лоні відчувала, що ці гори були сценою інших війн у далекому минулому, такому далекому, що навіть Голоси не могли його пригадати.

– Ми вічні, Тальбо. Голоси розповіли мені про це ще тоді, коли я могла бачити їхні тіла та їхні обличчя.

Тальбо знав про Дар своєї дружини. Але вона дуже давно не торкалася цієї теми. Можливо, тепер вона марить.

– Але навіть так жодне життя не схоже на інші. І може бути, що ми більш ніколи не зустрінемося. Тому знай, що я кохала тебе протягом усього свого життя. Я кохала тебе ще до того, як ми познайомилися. Ти – частина мене. Я помру. А що завтра можна померти з тим самим успіхом, як і в будь-який інший день, то мені хотілося б померти разом зі священиками. Я ніколи не розуміла того, як вони собі уявляють світ, але вони завжди розуміли мене. Я хочу провести їх до іншого життя. Можливо, з мене вийде непоганий провідник, адже мені вже доводилося бувати в інших світах.

Лоні подумала про іронію долі. Вона боялася Голосів, бо вони могли привести її на вогнище. А проте вогнище було на її дорозі й вона не хотіла його обминути.

Тальбо подивився на дружину. Її очі втрачали блиск, але вона зберегла той чар, що так вразив його, коли вони познайомилися. Він ніколи не розповідав їй про деякі речі – про жінок, що діставалися йому як приз за виграні битви, про жінок, яких він зустрічав, мандруючи світом, про жінок, які сподівалися, що одного дня він до них повернеться. Він не розповідав їй про це, бо був переконаний: вона все знає і все йому прощає, бо вона його велика любов, велика любов, яка вивищується над усіма речами та подіями цього світу.

Але були й інші речі, про які він їй нічого не розповів і про які, можливо, вона так ніколи й не довідається. Що саме вона, з її коханням і веселістю, допомогла йому віднайти сенс життя. Що саме любов до цієї жінки спонукала його вирушати мало не на край світу, бо йому хотілося заробити досить грошей, щоб купити маєток і жити з нею в мирі до кінця своїх днів. Він ставився з величезною довірою і пошаною до цієї тендітної жінки, чия душа тепер згасала, й любов до неї допомагала йому воювати доблесно, бо він знав, що після битви зможе забути про жахіття війни на її грудях. Лише на її грудях, хоч у світі жінок вистачало. Лише на її грудях міг він склепити очі й заснути, як малий хлопчисько.

– Піди поклич священика, Тальбо, – сказала вона. – Я хочу прийняти хрещення.

Тальбо на мить завагався, бо тільки воїни могли обирати, як їм померти. Але жінка, яка була біля нього, віддавала своє життя за любов – то, може, любов для неї була такою собі невідомою формою війни?

Він підвівся і став спускатися сходами з муру. Лоні спробувала зосередити увагу на музиці, яка долинала знизу й могла полегшити їй смерть. А тим часом Голоси не змовкали.

«Кожна жінка у своєму житті може використати лише Чотири Персні Одкровення. Ти використала лиш один, і твій вибір був хибним», – сказали Голоси.

Лоні подивилася на свої пальці – зранені, із брудними нігтями. Ніякого персня на них не було. Голоси засміялися.

«Ти ж знаєш, про що ми говоримо, – сказали вони. – Ми говоримо про перстень діви, перстень святої, перстень мучениці, перстень відьми».

Лоні знала у глибині душі, про що сказали їй Голоси. Але вона все забула. Хоча знала про це дуже давно, ще в ті часи, коли люди вдягалися зовсім інакше й дивилися на світ зовсім по-іншому. У ті часи вона мала інше ім’я й говорила іншою мовою.

«Це ті чотири способи, якими жінка поєднує себе з Усесвітом, – сказали Голоси, ніби для неї було важливо пам’ятати про такі давні речі. – Діва володіє могутністю чоловіка й жінки. Вона приречена на Самотність, але Самотність розкриває їй свої таємниці. Діва мусить платити таку ціну – вона нікого не потребує, вона спалює себе любов’ю до всіх і через Самотність відкриває мудрість світу».

Лоні не відривала погляду від військового табору внизу. Атож, їй це було відомо.

«А Мучениця, – провадили Голоси, – Мучениця володіє могутністю тих, кому біль і страждання не можуть завдати шкоди. Вона віддається, страждає і через Жертву відкриває мудрість світу».

Лоні знову подивилася на свої руки. Там, на одному з пальців, невидимим сяйвом світився перстень Мучениці.

«Ти могла б обрати відкриття святої, хоч це й не твій перстень, – сказали їй Голоси. – Свята володіє мужністю тих, для кого віддавати – єдиний спосіб приймати. Такі, як вона, схожі на колодязь без дна, звідки всі можуть пити, скільки їм треба. А якщо вода в її колодязі вичерпується, то свята віддає свою кров, щоб люди ніколи не припиняли пити. Віддаючи себе, свята відкриває мудрість світу».

Голоси замовкли. Лоні почула кроки Тальбо – він ішов угору вирубаними в камені сходами. Вона знала, яким мав бути її перстень у цьому житті, адже був той самий, який вона мала в попередніх життях, коли її називали іншими іменами й вона розмовляла іншими мовами. Для кожної жінки, яка мала її перстень, мудрість світу відкривалася через Насолоду.

Але вона не хотіла згадувати про це. Бо невидимий перстень Мучениці сяяв на її пальці.

* * *

Тальбо був зовсім близько. І несподівано, підвівши погляд, щоб подивитися на нього, Лоні помітила, що ніч засяяла якимсь магічним сяйвом, так ніби вже настав день.

«Прокинься», – сказали Голоси.

Але то були інші Голоси, яких вона ніколи не чула. Вона відчула, як хтось масажує її лівий зап’ясток.

– Ну ж бо, Бридо, прокинься.

Вона розплющила очі й відразу заплющила їх, бо світло з неба було надто сліпуче. Смерть була якоюсь дивною.

– Розплющуй очі, – наполягала Вікка.

Але їй треба було повернутися до замку. Чоловік, який її кохав, пішов по священика. Вона не могла ось так від нього втекти. Він був самотній і потребував її.

– Розкажи мені про свій Дар.

Вікка не давала часу подумати. Знала, що дівчина пережила щось надзвичайне, щось набагато сильніше, аніж тоді, коли впадала у транс над картами таро. Та однаково не хотіла давати їй ні хвилини часу. Вікка не розуміла й не шанувала її почуття. Вона хотіла відкрити її Дар – і їй не треба було більше нічого.

~

– Розкажи мені про свій Дар, – повторила Вікка.

Брида набрала повні груди повітря, ледве стримуючи гнів. Але куди діватися? Ця жінка не відчепиться від неї, поки вона їй що-небудь не розповість.

– Я була жінкою, закоханою в…

Вікка зненацька затулила їй рот. Потім підхопилася на ноги, якось дивно замахала руками і знов утупила в неї погляд.

– Бог – це слово. Стережися щоразу, коли ти щось кажеш у будь-якій ситуації і в будь-яку мить свого життя.

Брида не зрозуміла причину такої бурхливої реакції Вікки.

– Бог виявляє Себе в усьому, але слово – один із Його найулюбленіших способів діяти. Бо слово – це думка, перетворена на вібрацію повітря; ти викидаєш у повітря, що тебе оточує, те, що раніше було тільки енергією. Будь дуже обережна з усім, що вилітає з твого рота, – провадила Вікка. – Слово має більшу силу за купу ритуалів.

Брида й далі нічого не розуміла. Вона не знала іншого способу розповісти про свій досвід, крім як переказати його у словах.

– Коли ти стала розповідати мені про ту жінку, то сказала, що була нею. Але ти не була нею. Ти була її Частиною. Інші жінки можуть мати ту саму пам’ять, що й ти.

Брида почула себе обкраденою. Та жінка була сильною, і вона не хотіла ділити її ні з ким. Тим більше, що вона мала Тальбо.

– Розкажи мені про свій Дар, – повторила Вікка.

Вона не могла дозволити, щоб дівчина була засліплена й приголомшена своїм досвідом. Подорожі в часі створювали чимало проблем.

– Я багато про що маю розповісти. І розповісти саме вам, бо ніхто інший мені не повірить. Вислухайте мене, будь ласка, – попросила Брида.

Вона почала розповідати про все, від тієї миті, коли відчула, як холодні краплі дощу падають їй на обличчя. Вона мала нагоду й не хотіла її втратити – нагоду поговорити з людиною, яка могла повірити в надзвичайне. Вона знала, що більше ніхто не вислухає її з такою увагою, бо люди бояться визнати, наскільки просякнуте магією їхнє життя. Вони звикли до своїх домівок, до своєї праці, до своїх сподівань, і якби хтось почав їх переконувати, що можлива подорож у часі, що існують собори, які зависають у космосі, карти таро, що розповідають історії, люди, які мандрують крізь Темну Ніч, то ті, хто слухав би такі розповіді, почувалися б обкраденими життям, бо вони нічого такого не пережили, їхнє життя завжди було однаковим, їхні дні були однаковими, ночі – однаковими, суботи й неділі – однаковими.

Тому Брида просто не могла не скористатися з такої нагоди: якщо слово – Бог, то нехай повітря навколо неї наповниться словами, що розкажуть, як вона помандрувала в минуле і як добре вона пам’ятає кожну подробицю з тієї подорожі, так ніби все це сталося щойно, так ніби воно відбувалося тут, у лісі. Тож коли згодом комусь пощастить переконати її в тому, що нічого цього не було, коли час і простір примусять її саму засумніватись у всьому, коли, нарешті, вона сама дійде висновку, що все пережите сьогодні, було ілюзією, слова, які вона промовить сьогодні тут, у лісі, ще бринітимуть у повітрі й принаймні одна людина, людина, для якої магія становить невід’ємну частину життя, знатиме, що це відбулося насправді.

Вона описала замок, священнослужителів у чорних сутанах із жовтими хрестами, долину з багаттями, чоловіка, чиї думки вона могла розгадати. Вікка слухала її терпляче, проте виявила цікавість лише тоді, коли вона розповіла про голоси, які звучали в голові Лоні. Тут вона кілька разів урвала її, запитуючи, чи ті голоси були чоловічими, чи жіночими (вони були такими й такими), чи в них чутно було якісь емоції – агресія або втішання (ні, вони були цілком позбавлені емоцій), і чи могла вона розбудити ті голоси завжди, коли їй хотілося (вона не знала, у неї не було часу, щоб це з’ясувати).

– Гаразд, нам час повертатися, – сказала Вікка, скинула свій плащ-бурнус і знову запхала його до сумки.

Брида була розчарована. Вона сподівалася на похвалу. Або принаймні на якесь пояснення. Але Вікка повелася достоту так, як часто поводяться лікарі, коли прослуховують пацієнта з незворушним виразом обличчя, більше зацікавлені в тому, щоб занотувати симптоми, аніж у тому, щоб зрозуміти спричинені ними біль і страждання.

Подорож назад, до міста, здавалася довгою. Але щоразу, коли Брида починала розмову про своє, Вікка виявляла особливу зацікавленість зростанням вартості життя, транспортними заторами у другій половині дня і тими труднощами, які створював управитель її будинку.

Лише тоді, коли вони знову опинилися в кріслах у помешканні Вікки, вона сказала кілька слів про пережитий Бридою досвід.

– Хочу, щоб ти зрозуміла одну річ, – мовила Вікка. – Не намагайся пояснювати свої емоції. Переживай їх напружено і зберігай те, що тобі випало відчути, як дар Божий. А якщо тобі стане зовсім важко витримувати світ, де жити важливіше, ніж розуміти, тоді відмовся від магії. Найліпший спосіб зруйнувати міст між видимим і невидимим – це намагатися пояснити свої емоції.

Її емоції були, наче дикі коні, і Брида знала, що її раціональний розум ніколи не зможе приборкати їх цілком. Колись вона мала коханого, який покинув її з невідомих причин. Брида кілька місяців не виходила з дому, подумки відшукуючи сотні вад, тисячі незручностей у їхніх колишніх стосунках. Але щоранку вона прокидалася й думала про нього, і знала, що якби він зателефонував, то відразу погодилася б на зустріч.

У кухні загавкав собака. Брида знала: це сигнал, що її візит закінчується.

– Ми ж навіть не поговорили! – благально вигукнула вона. – Дозвольте поставити бодай два запитання.

Вікка підвелася. Ця дівчина завжди примудрялася ставити найважливіші запитання перед тим, як піти.

– Мені хотілося б знати, чи ті священики, яких я бачила, існували насправді.

– Ми переживаємо дивовижний досвід, а менш як через дві години по тому намагаємося переконати себе самих, що він був продуктом нашої уяви, – сказала Вікка, підходячи до полиці.

Брида згадала, як вона думала в лісі про людей, що бояться всього дивовижного та надзвичайного. І їй стало соромно за себе.

Вікка повернулася з книжкою в руках.

– Катари, або Досконалі, були священнослужителями церкви, створеної на півдні Франції у кінці дванадцятого сторіччя. Вони вірили в перевтілення, а також в абсолютне Добро й абсолютне Зло. Світ для них був поділений між обраними й пропащими. Вони не бачили сенсу в тому, щоб навертати когось на свою віру.

Байдужість, із якою катари ставилися до земних цінностей, сприяла тому, що феодали провінції Ланґедок ставилися до них прихильно, приєднувалися до їхньої церкви й не вважали за потрібне платити великі податки, якими католицька церква обкладала їх у ту історичну добу. Разом із тим, позаяк поділ на людей добрих і людей поганих відбувся ще до їхнього народження, катари вельми толерантно ставилися до сексу – а головне, до жінки. Вони ставили суворі вимоги лише до тих, хто висвячувався у священнослужителі.

Усе йшло добре, поки рух катарів не поширився на багато міст. Католицька церква відчула загрозу й оголосила хрестовий похід проти єретиків. Протягом сорока років між катарами й католиками точилися криваві битви, але збройні сили підтримуваної законом релігії за допомогою кількох чужоземних держав зрештою спромоглися взяти і зруйнувати всі міста, які прихилилися до нової релігії. Трималася лише фортеця Монсеґюр у Піренеях, де катари чинили опір доти, доки не викрили стежку, якою їм доправляли припаси. Одного ранку в березні 1244 року, після падіння замку двісті двадцять катарів, співаючи, кинулися у величезне вогнище, розкладене біля підніжжя скелі, на якій стояв замок.

Вікка проказала все це, тримаючи в руках згорнуту книжку. Тільки завершивши розповідь, вона розгорнула її й показала Бриді фотографію.

Брида подивилася на світлину. То були руїни фортеці – із баштою, від якої залишилися самі уламки, але її мури були цілі. Вона побачила внутрішній двір, сходи, якими йшли вгору Лоні й Тальбо, скелю, на якій збудовано мур і башту.

– Ти сказала, що хочеш поставити мені ще одне запитання.

Це запитання вже не здавалося їй таким важливим. Бридині думки сплуталися. Їй довелося докласти певних зусиль, аби згадати, що саме хотіла вона з’ясувати у Вікки.

– Мені хотілося б знати, чому ви марнуєте час на мене. Звідки у вас бажання навчати мене?

– Бо так велить Традиція, – відповіла Вікка. – Ти мало змінилася у процесі послідовних перевтілень. Ти належиш до того самого типу людей, до якого належимо я та мої друзі. Ми ті, кому доручено передавати Традицію Місяця. Ти – відьма.

Брида майже не слухала, що їй каже Вікка. Їй навіть не спало на думку, що треба призначити нову зустріч. Їй хотілося якнайшвидше піти звідси, знову побачити речі, які оточували її в знайомому світі: пляму вологи на стіні, пачку сигарет, що впала на підлогу, кілька листів, які вона забула забрати в консьєржа.

«Адже завтра в мене робота», – подумала вона, раптово згадавши про розпорядок свого трудового тижня.

Їдучи додому, вона подумки зробила кілька розрахунків щодо експорту, який здійснювала її фірма на минулому тижні, і, як їй здалося, винайшла спосіб спростити певні процеси за письмовим столом. Вона була дуже задоволена собою: шефові має сподобатися її ідея, і хто знає, чи не захоче він підвищити їй платню.

Приїхавши додому, вона повечеряла, трохи подивилася телевізор. Потім записала на папір свої розрахунки щодо експортних перевезень. І, геть виснажена, впала на ліжко.

Розрахунки експортних перевезень були чимось надто важливим у її житті. Вона повинна приділяти головну увагу тому, за що їй платять гроші.

Решта для неї не існує. Решта – обман.

* * *

Протягом тижня Брида щоранку прокидалася в призначений час і з великою відданістю та старанністю трудилася у своїй експортній фірмі, дістаючи заслужені слова похвали від шефа. Вона не пропускала жодної лекції в університеті, купувала в кіосках мало не всі газети та журнали й перечитувала їх від першої до останньої сторінки. Від себе вона вимагала лише одного – не думати. Коли, попри власну хіть, вона згадувала, що познайомилася з Магом у лісі та з відьмою в місті, то іспити в наступному семестрі, до яких треба було ретельно підготуватися, або дошкульна репліка однієї з подруг на адресу другої допомагали їй стерти ці спогади.

Так вона дожила до п’ятниці, коли на виході з університету її зустрів коханий, щоб повести в кіно. Потім вони пішли в бар, до якого мали звичай ходити, поговорили про фільм, про друзів і про те, що сталося з кожним із них на службі. Зустрілися з друзями, що поверталися з якоїсь вечірки й повечеряли з ними, дякуючи Богові за те, що в Дубліні завжди можна о будь-якій годині знайти відчинений ресторан.

О другій годині ночі друзі розпрощалися й вони пішли ночувати до її помешкання. Коли прийшли, вона поставила програвати диск «Айрон Батерфляй»[4] і зробила подвійне віскі для кожного. Вони мовчки сиділи, обнявшись, на канапі, й він неуважно гладив її волосся, а потім почав пестити груди.

– Це був божевільний тиждень, – несподівано сказала вона. – Я працювала, не зупиняючись, підготувалася до всіх іспитів і купила все, що мені треба.

Музика замовкла. Вона пішла, щоб поставити інший диск.

– Пам’ятаєш дверцята буфета на кухні, які в мене не зачинялися? Нарешті я знайшла час, щоб викликати майстра й полагодити їх. А ще мені довелося кілька разів сходити до банку. Одного разу, щоб одержати гроші, які мені надіслав тато, другого – щоб здати чеки від моєї фірми, і третього…

Лоренс зміряв її пильним поглядом.

– Чого ти так на мене дивишся? – запитала вона. У тоні її голосу прозвучала майже ворожість. Цей чоловік навпроти, завжди такий спокійний, завжди так дивиться, неспроможний сказати нічого розумного. Це якась абсурдна ситуація та й годі. Він не потрібен їй. Їй ніхто не потрібен. – Чого витріщився? – сердито повторила вона.

Але він нічого їй не сказав. Лише підвівся і дуже лагідно знову посадив її на канапу.

– Ти ніколи не слухаєш, що я тобі кажу, – промовила Брида спантеличено.

Лоренс обняв її й пригорнув до себе.

– Розкажи мені все, – з ніжністю в голосі попросив він. – Я спроможний вислухати тебе і з пошаною поставитися до твого рішення. Нехай ти мені навіть скажеш, що покохала іншого чоловіка. Нехай навіть попросиш, щоб ми ніколи більше не зустрічалися. Ми з тобою були разом протягом певного часу. Проте я досі тебе не знаю, не знаю, яка ти є. Але я знаю, яка ти не є. А сьогодні ввечері ти не була такою, як ти є.

Бриді хотілося заплакати. Проте вона пролила вже досить сліз темними ночами над картами таро, які розповідали їй свою історію, й у зачарованих лісах. Її емоції були, мов дикі коні, – і настав час нарешті випустити їх на волю. Вона сіла навпроти нього, пригадавши, що й Маг, і Вікка надавали перевагу саме такій позиції. Потім, не зупиняючись, розповіла йому про все, що відбулося з нею після її зустрічі з Магом у лісі. Лоренс слухав у цілковитій тиші. Коли вона розповіла йому про фотографію, Лоренс запитав, чи на одному зі своїх курсів вона вже чула якусь інформацію про катарів.

– Знаю, ти не повірив жодному слову з того, що я тобі розповіла, – сказала вона. – Ти думаєш, ішлося про мою підсвідомість і я просто пригадала те, що вже знала. Ні, Лоренсе, я ніколи не чула раніш про катарів. Але я знаю, ти маєш пояснення для всього на світі.

Рука їй тремтіла, й вона не могла опанувати себе. Лоренс підвівся, взяв аркуш паперу й пробив у ньому дві дірки – на відстані двадцяти сантиметрів одна від одної. Потім поставив аркуш на стіл, прихиливши його до пляшки з віскі, щоб він стояв вертикально.

Він пішов у кухню і знайшов там корок. Сів за стіл і пляшкою відіпхнув аркуш на протилежний край, а корок поклав перед ним.

– Підійди-но сюди, – сказав він.

Брида підвелася. Вона намагалася заховати від нього свої тремтячі руки, але він не звернув на них ані найменшої уваги.

– Уявімо собі, що цей корок – електрон, одна з тих елементарних частинок, які складають атом. Ти мене розумієш?

Вона кивнула, що так, розуміє.

– Тоді слухай уважно. Якби я мав тут один із тих надзвичайно складних приладів, які дозволяють «вистрілювати електроном» і якби я вистрелив ним у напрямку цього аркуша, то він би пройшов крізь обидві дірки водночас, розумієш? І пройшов би крізь обидві дірки, не розділившись надвоє.

– Не вірю, – сказала вона. – Це неможливо.

Лоренс узяв аркуш, зім’яв його й кинув до сміттєвого кошика. Потім відніс корок туди, де взяв, – він був людиною надзвичайно акуратною й організованою.

– Можеш не вірити, але це правда. Усі вчені знають про таке явище, хоч і не можуть його пояснити. Так і я не вірю в те, що ти мені розповіла. Однак знаю, це правда.

Руки Бриди досі тремтіли. Але вона не плакала і не втрачала самовладання. Звернула увагу на те, що сп’яніння від випитого віскі цілком розвіялося. Дивовижна ясність панувала в її свідомості.

– І що роблять учені, коли стикаються з такими таємницями у своїй науці?

– Вони входять у Темну Ніч, якщо дозволиш мені скористатися терміном, який ти мені підказала. Ми знаємо, що таємниця ніколи нас не покине, тож ми повинні навчитися приймати її і жити з нею. Думаю, з такими явищами ми стикаємось у багатьох ситуаціях. Мати, яка виховує сина, нерідко відчуває, що їй доводиться пірнати в Темну Ніч. Так само почуває себе іммігрант, що надовго розлучається з батьківщиною в пошуках роботи та грошей. Усі вони вірять у те, що їхні зусилля винагородяться й одного дня вони зрозуміють, що ж відбувалося з ними на їхній дорозі – хоч тоді воно здавалося страшним і незрозумілим. Не пояснення штовхають нас уперед, а наше бажання не зупинятися на половині дороги.

Несподівано Брида відчула неймовірну втому. Їй треба було поспати. Сон був єдиним магічним царством, у яке вона могла тепер увійти.

* * *

Тієї ночі вона бачила дуже приємний сон: моря й острови, покриті лісом. Прокинулася рано-вранці й була задоволена, побачивши, що Лоренс спить поруч із нею. Підвелася з ліжка й підійшла до вікна подивитися на сонний Дублін.

Згадала свого батька, який завжди підводив її до вікна, коли вона прокидалася, чимось налякана. Цей спогад привів за собою ще одну сцену з її дитинства.

Вона була на пляжі з батьком, і він попросив її з’ясувати, чи вода не холодна. Вона мала тоді п’ять років і була рада, що зможе чимось допомогти; підійшла до води й занурила в неї ніжки.

– Я намочила ноги, вода холодна, – сказала вона батькові.

Батько взяв її на руки, поніс до моря й, не попередивши, вкинув у воду. Спочатку вона злякалася, але потім була задоволена з цього жарту.

– То як вода? – запитав батько.

– Дуже приємна, – відповіла вона.

– Віднині запам’ятай: коли ти захочеш довідатися про щось, то мусиш поринути в це по шию.

~

Тоді вона швидко забула про ту науку. Тепер, у свої двадцять із лишком років, вона уже встигла дуже багато чим зацікавитися, але забувала про кожне своє захоплення майже відразу після того, як за нього хапалася. Вона не боялася труднощів, але її лякала необхідність обрати собі якийсь певний шлях.

Обрати якийсь шлях означало покинути інші. Вона мала прожити ще ціле життя і завжди думала, що в майбутньому пожалкує за тим, чим могла б зайнятися тепер.

«Я боюся себе чимось зв’язати», – думала вона.

Їй хотілося пройти всі можливі дороги, але вона ризикувала не пройти жодної.

Навіть у найважливішому, що є в житті, у коханні, вона не наважувалася дійти до кінця; після першого розчарування вона вже не віддавалася цілком жодному зі своїх нових почуттів. Вона боялася страждань, утрати, неминучої розлуки. Безперечно, такі небезпеки завжди чатують на дорозі кохання, і єдиний спосіб уникнути їх – не йти цією дорогою. Щоб не мучитися, не слід кохати.

Те саме можна сказати й про життя. Щоб не помічати його прикростей, не варто дивитися на нього надто пильно.

«Жити дуже й дуже нелегко».

Треба ризикувати, обирати певні дороги й уникати інших. Вона згадала, як Вікка розповідала їй про людей, які виходять на ту або ту дорогу лише для того, щоб переконатися: вона не для них. Але це не найгірше. Найгірше – обрати й потім усе життя сумніватися, чи ти обрала правильно. Жодна людина не спроможна зробити свій вибір без страху.

А проте життя є таким. Життя – Темна Ніч, і ніхто не може втекти від Темної Ночі, навіть якщо не ухвалюватиме ніякого рішення, навіть якщо не набереться мужності змінити нехай там що. Бо не прийняти жодного рішення – це також рішення, також зміна. Причому таке рішення й така зміна, які позбавлять тебе можливості знайти скарби, заховані в Темній Ночі.

Лоренс, певно, мав рацію. Згодом ми сміятимемося з тих страхів, від яких щойно тремтіли. Так само як вона тепер сміялася з тих гадюк і скорпіонів, що ввижалися їй у лісі. У своєму розпачі вона тоді забула, що заступник Ірландії, святий Патрик, повиганяв із країни всіх змій.

– Як добре, що ти є, Лоренсе, – сказала вона дуже тихо, боячись, щоб він не почув.

Вона повернулася в ліжко й майже відразу поринула в сон. Але спочатку пригадала ще одну історію зі своїм батьком. Була неділя, й вони обідали в домі бабусі, де зібралася вся родина. Їй було вже чотирнадцять, і вона заявила, що не робитиме уроків для школи, бо все, за що вона береться, закінчується невдачею.

– А може, саме невдачі тебе чогось навчать, – сказав їй батько.

Але Брида затялася на своєму; вона обрала собі не ту дорогу, й нічого тепер у неї не вийде.

Батько взяв її за руку, й вони вийшли до вітальні, де бабуся мала звичай дивитися телевізор. Там стояв на підлозі величезний старовинний годинник, який не йшов уже багато років, бо йому бракувало деталей.

– У світі не існує нічого абсолютно помилкового, дочко, – сказав її батько, дивлячись на годинник. – Навіть зламаний годинник показує правильний час двічі на добу.

* * *

Якийсь час вона йшла через ліс, перш ніж зустрілася з Магом. Він сидів на скелі, зовсім недалеко від вершини, і дивився на долину й гори, які височіли на заході. Місцевість була надзвичайно гарною, і Брида пригадала, що духи віддають перевагу саме таким місцям.

– Можливо, Бог – це тільки Бог краси? – сказала вона, коли підійшла близько. – І нащо тоді потрібні на цьому світі негарні люди та негарні краєвиди?

Маг нічого не відповів. Схоже, поява Бриди його не зацікавила.

– Можливо, ви вже не пам’ятаєте, хто я. Я була тут два місяці тому. І залишилася на всю ніч, сама-одна в лісі. І пообіцяла собі, що повернуся тільки тоді, коли знайду свій шлях. Я познайомилася з жінкою, яку звуть Вікка.

Маг моргнув, але він знав, що дівчина нічого не помітила. І він посміявся в душі з великої іронії долі.

– Вікка мені сказала, що я відьма.

– Але ж ти не повірила їй?

Це були перші слова, які промовив до неї Маг, відколи вона підійшла. Брида зраділа, що він її слухав. Раніше вона не була переконана в цьому.

– Повірила, – сказала вона. – І повірила у Традицію Місяця. Але я знаю, що Традиція Сонця мені теж допомогла, коли примусила мене зрозуміти Темну Ніч. Тому я знову тут.

– Тоді сядь і помилуйся видовищем призахідного сонця, – сказав Маг.

– Я не хочу знову залишитися сама-одна в лісі, – відповіла вона. – Коли я була тут останнього разу…

Маг урвав її.

– Не кажи так. Бог перебуває у словах.

Вікка сказала їй те саме.

– А що я сказала не так?

– Коли ти кажеш «останнього», то він і справді може стати останнім. А насправді ти хотіла сказати: «Коли я недавно тут була…»

Брида стривожилася. Віднині вона муситиме пильно стежити за кожним своїм словом. Вона вирішила сісти й зробити те, що звелів їй Маг, – помилуватися призахідним сонцем.

Спостерігаючи, як заходить сонце, вона, проте, нервувала. До того як почне сутеніти, залишалося близько години, а Брида мала ще багато чого сказати Магові й багато про що його запитати. Щоразу, коли вона зупинялася й щось споглядала, її змагало відчуття того, що вона марнує дорогоцінний час життя, переставши діяти та спілкуватися з людьми; вона могла б використовувати свій час ліпше, їй ще треба багато чого навчитися. А проте сонце наближалося до обрію, його промені забарвлювали хмари в золотий та рожевий колір, і Бриду наповнювало відчуття, що вона жила й трудилася тільки для того, щоб одного дня мати змогу сісти й помилуватися тим, як заходить сонце.

– Ти вмієш молитися? – запитав її Маг через певний час.

Звісно, Брида вміла молитися. Будь-яка людина у світі вміє молитися.

– У такому разі, коли сонце доторкнеться до обрію, помолися. Традиція Сонця навчає, що люди спілкуються з Богом тільки через молитву. Молитва, слова якої йдуть від душі, набагато могутніша за будь-який ритуал.

– Я не зможу зараз помолитися, бо в моїй душі панує тиша, – відповіла Брида.

Маг засміявся.

– Лише в душах великих просвітлених панує тиша.

– Але чому я не вмію молитися душею?

– Бо тобі бракує смирення, щоб її вислухати і з’ясувати, чого вона хоче. Тобі соромно вислухати прохання своєї душі. І ти боїшся звернутися з цими проханнями до Бога, бо думаєш, що Він не має часу на такі дрібниці.

Вона милувалася призахідним сонцем, а поруч сидів мудрець. Проте завжди, коли їй випадали в житті такі хвилини, її змагало відчуття, що вона не заслуговує на це.

– Атож, я вважаю себе негідною. Вважаю, що на духовний пошук спроможні лише люди, набагато кращі, ніж я.

– Цим людям – якщо вони справді існують – не треба нічого шукати. Вони самі є втіленням духу. Духовний пошук призначений для таких людей, як ми.

«Як ми», – сказав він. А тим часом він був далеко попереду неї.

– Бог перебуває у високості, так стверджує як Традиція Сонця, так і Традиція Місяця, – сказала Брида, маючи на увазі, що Традиція одна, лише навчає по-різному. – Отже, навчіть мене, будь ласка, молитися.

Маг обернувся до сонця й заплющив очі.

– Ми людські створіння й не знаємо, чого ми варті, Господи. Даруй нам смирення попросити в Тебе, чого нам треба, Господи, бо жодне бажання не є марним і жодне прохання – пустим. Кожен знає, що потрібно для його душі; даруй нам мужність дивитися на свої бажання як на ті, які виходять із джерела Твоєї одвічної Мудрості. Лише збагнувши свої бажання, ми зрозуміємо, хто ми такі, Господи. Амінь.

– А тепер твоя черга, – сказав Маг.

– Господи, допоможи мені зрозуміти все те добре, що відбувається зі мною в житті, й поясни, чому я на це заслуговую. Допоможи мені зрозуміти, що сила, яка штовхає мене на пошук Твоєї істини, це та сама сила, яка надихала святих, і що сумніви, які я переживаю, це ті самі сумніви, що змагали святих, і що слабкість, яку я відчуваю, це та сама слабкість, яку відчували святі. Допоможи мені, Господи, наповнитися смиренням і зрозуміти, що я нічим не відрізняюся від інших людей. Амінь.

Вони сиділи мовчки, спостерігаючи, як заходить сонце, доки його останній промінь не згас у хмарах. Їхні душі молилися, зверталися до Бога з проханнями й дякували Йому за те, що вони разом.

– Ходімо до сільського шинку, – сказав Маг.

Брида взулася, й вони стали спускатися з гори. Брида знову й знову згадувала, як вона вперше прийшла в цей ліс, щоб зустрітися з ним. Вона пообіцяла собі, що розповість про цю історію лише в разі крайньої потреби й лише один раз у своєму житті. А для чого їй переконувати себе саму?

Маг дивився на дівчину, яка спускалася з гори попереду нього, намагаючись показати, що вологий ґрунт та камінці не становлять для неї проблем, а проте спотикалася на кожному кроці. Його серце трохи розвеселилося, але відразу ж наповнилося сторожкою обачністю.

Бо він знав: іноді благословення Божі залітають до нас, розбиваючи на дрібні скалки всі віконні шибки.

* * *

«Як добре, що Брида поруч», – думав Маг, поки вони спускалися з гори. Він також був звичайною людиною, яка нічим не відрізнялася від інших людей, з тими самими слабкостями, з тими самими чеснотами, – і досі ще не звик до своєї ролі Наставника. На початку, коли люди з усіх куточків Ірландії приходили в цей ліс, щоб прилучитися до його науки, він розповідав їм про Традицію Сонця і радив звернути пильну увагу на все, що їх оточувало. Саме в навколишньому світі зберігається мудрість Бога, й усі спроможні зрозуміти її через досить прості ритуали. Спосіб навчання через Традицію Сонця апостол описав дві тисячі років тому: «І я в вас був у немочі, і в страху, і в великім тремтінні. І слово моє й моя проповідь не в словах переконливих людської мудрости, але в доказі духа та сили, щоб була віра ваша не в мудрості людській, але в силі Божій!»[5]

Але люди, здавалося, були неспроможні зрозуміти те, що він розповідав їм про Традицію Сонця, й зазнавали розчарування, адже він був людиною, яка нічим не відрізнялася від інших людей.

Він казав, що ні, він Наставник і повинен навчити кожного знаходити власні засоби для опанування Мудрості. Але вони хотіли від нього значно більшого – їм був потрібен провідник. Вони не розуміли Темної Ночі, не розуміли, що кожен провідник, який би взявся провести їх крізь Темну Ніч освітлюватиме своїм ліхтарем лише те, що йому самому захочеться побачити. І якщо цей ліхтар раптом погасне, то люди заблукають, бо не знатимуть дороги для повернення назад.

Але їм потрібен був провідник. А якщо він хотів бути добрим Наставником, то не міг не брати до уваги потреби тих, хто приходив до нього навчатися.

І тоді він наповнив свою науку повчаннями непотрібними, але переконливими та яскравими, щоб усі були спроможні зрозуміти та прийняти їх. І цей метод дав свої результати. Люди засвоювали Традицію Сонця, і коли до них доходило, що багато подробиць, про які розповідав Маг, були абсолютно зайвими, вони сміялися самі з себе. І Маг був дуже задоволений, бо нарешті він навчився навчати.

Але Брида виявилася не такою. Її молитва зворушила і схвилювала Мага, вона глибоко проникла в його душу. Вона змогла зрозуміти, що жодне людське створіння, яке топче або топтало ряст на цій планеті, нічим не відрізнялося й не відрізняється від інших. Мало людей могли б сказати на повен голос, що великі Наставники минулого були наділені тими самими перевагами й тими самими вадами, що й інші люди, і що це анітрохи не впливало на їхню спроможність шукати Бога. Вважати себе гіршим за інших – один із найбільш руйнівних виявів гордині, один із найменш привабливих способів підкреслювати свою особливість.

Коли вони прийшли до шинку, Маг замовив дві порції віскі.

– Погляньте на цих людей, – сказала Брида. – Вони, певно, приходять сюди щовечора. Мабуть, завжди роблять одне й те саме.

Маг уже не був такий переконаний у тому, що Брида справді вважала себе нічим не відмінною від інших людей.

– Ти звертаєш на людей забагато уваги, – сказав він. – Вони не більш як віддзеркалення самої тебе.

– Я знаю. Я була відкрила, від чого я відчуваю радість, а від чого смуток. Але потім усвідомила: цей погляд на життя треба змінити. Проте змінити свої погляди не так легко.

– І що ж навіяло тобі думку про необхідність змінити погляд на життя?

– Кохання. Я знайшла чоловіка, який мене доповнює. Три дні тому він мені показав, що його світ теж наповнений таємницями. Отже, я тепер не сама.

Маг залишився незворушним. Але йому згадалися благословення Божі, що розбивають шибки вікон на дрібні скалки.

– Ти його кохаєш?

– Я відкрила, що можу кохати його ще сильніше. Якщо я більше нічого й не навчуся на цій дорозі, то одну важливу науку я вже здобула: треба ризикувати.

Він мріяв про щасливий вечір, коли вони поверталися з лісу. Мріяв дати їй зрозуміти, як вона йому потрібна, дати зрозуміти, що він такий самий чоловік, як і інші, і стомився від своєї самоти. Але їй були потрібні від нього лише відповіді на її запитання.

– Я відчуваю щось дивне в повітрі, – сказала дівчина.

І справді, середовище стало якимсь іншим.

– Це Вісники, – відповів Маг. – Штучно створені демони, а не ті, які вийшли з лівиці Бога, ті, що не приводять нас до світла.

Його очі блищали. В атмосфері справді щось змінилося, і він заговорив про демонів.

– Бог випустив цілий легіон зі Своєї лівої руки, щоб нас удосконалити, щоб навчити нас виконувати свою місію, – провадив він. – Але наділив людей спроможністю концентрувати сили темряви і створювати власних демонів.

Саме це він тепер і робив.

– Але ж ми можемо зосередити свої зусилля й на Добрі, – сказала дівчина, трохи налякана.

– Ні, не можемо.

Це добре, вона в нього щось запитувала, і її запитання допомагали йому розвіятися. Він не хотів створювати демона. У Традиції Сонця вони називалися Вісниками й могли творити велике добро або велике зло – і лише великим Наставникам було дозволено кликати їх. Він був великим Наставником, але тепер робити цього не хотів, бо сила Вісника була небезпечною, а надто, якщо до неї домішувалося розчарування в коханні.

Бриду спантеличила відповідь Мага. Він здався їй дивним.

– Ми не можемо зосереджувати свої зусилля на Добрі, – провадив він, докладаючи величезних зусиль, щоб стежити за власними словами. – Сила Добра завжди розпорошується, як Світло. Коли ти випромінюєш вібрації Добра, ти облагодіюєш усе людство. Та коли ти концентруєш сили Вісника, то ти облагодіюєш тільки себе саму – або завдаєш шкоди тільки собі самій.

Його очі блищали. Він підкликав шинкаря й попросив рахунок.

– Ходімо до мене додому, – сказав він. – Я зготую чай, а ти поставиш мені запитання, які вважаєш найважливішими у своєму житті.

Брида завагалася. Він був чоловік привабливий. Вона теж була жінка приваблива. Вона боялася, що ця ніч може зіпсувати їй науку.

«Я повинна ризикувати», – повторила вона, звертаючись до самої себе.

Будинок Мага стояв на певній відстані від села. Брида звернула увагу на те, що хоч він і дуже відрізнявся від помешкання Вікки, а проте був затишний і добре обставлений. Однак вона не побачила в ньому жодної книжки – тут переважав порожній простір, і дуже мало меблів.

Спочатку вони пішли в кухню приготувати чай, потім повернулися до вітальні.

– То що тебе сьогодні сюди привело? – запитав Маг.

– Я пообіцяла собі, що повернуся сюди того дня, коли щось знатиму.

– І ти вже знаєш?

– Та дещо знаю. Знаю, що дорога проста, а тому йти по ній набагато важче, ніж я думала. Але я зможу спростити на ній свою душу. А ось і перше запитання. Навіщо ви марнуєте час зі мною?

«Бо ти моя Інша Частина», – подумав Маг.

А вголос відповів:

– Бо мені теж іноді хочеться з кимось поговорити.

– Що ви думаєте про ту дорогу, яку я для себе обрала, про дорогу Традиції Місяця?

Маг мусив сказати правду. Хоч йому й хотілося, щоб правда була іншою.

– Це твоя дорога. Вікка мала цілковиту слушність. Ти відьма. І тобі треба шукати в пам’яті часу ту науку, яку нам залишив Бог.

І він не переставав думати, чому життя вчинило з ним так несправедливо, чому він зустрів свою Іншу Частину в жінці, яка спроможна навчатися лише через Традицію Місяця.

– У мене ще одне запитання, – сказала Брида. Було вже пізно, й вона ризикувала не встигнути на останній автобус. – Я хочу знати відповідь і знаю, що Вікка мені її не дасть. Я знаю це, бо вона жінка, схожа на мене, – вона завжди буде моєю Наставницею, та в цьому вона просто не може не бути жінкою. Отож я хотіла б знати, як мені зустріти свою Іншу Частину.

«Вона перед тобою», – подумав Маг.

Але не відповів їй нічого. Пішов у протилежний куток вітальні й погасив світло. Залишив освітленою тільки скульптурну композицію з акрилу, якої Брида не помітила, коли ввійшла. Усередині була вода, й бульбашки в ній то підіймалися, то опускалися, наповнюючи кімнату відблисками червоних і синіх променів.

– Ми зустрічаємося з тобою вдруге, – сказав Маг, не відриваючи погляду від освітленої композиції. – Але мені дозволено навчати лише через Традицію Сонця. Традиція Сонця допомагає людям розбуджувати в собі одвічну мудрість, якою вони володіють.

– А чи змогла б я знайти свою Іншу Частину через Традицію Сонця?

– Це великий пошук, який людина здійснює на поверхні Землі, – сказав Маг, несвідомо повторивши слова Вікки.

«Мабуть, вони навчалися в одного Наставника», – подумала Брида.

– І Традиція Сонця позначає для всіх людей, які живуть на світі, їхню Іншу Частину блиском в очах.

– Я бачила, як блищать очі в багатьох людей, – сказала Брида. – Сьогодні ж таки, у шинку, я бачила, як блищали очі у вас. Хіба існують люди, у чиїх очах ніколи не буває блиску?

«Вона вже забула свою молитву, – подумав Маг. – Знову повірила в те, що відрізняється від інших. Вона не спроможна визнати, що Бог обдарував її надто щедро».

– Я не розуміюся на очах, – правила своє вона. – Хочу знати, як знаходять люди свою Іншу Частину в Традиції Місяця.

Маг обернувся до Бриди. Очі в нього були холодні й безвиразні.

– Знаю, я завдала вам прикрості, – провадила вона. – Вам прикро, що я досі не навчилася розуміти простих речей. Але й ви не розумієте дечого; ви не розумієте, що люди страждають від кохання, накладають на себе руки через кохання і шукають кохання, не знаючи, що в такий спосіб вони виконують божественну місію пошуку своєї Іншої Частини. Ви забули, – бо ви мудрець і вам не відомі потреби простих людей, – що я несу в собі тисячоліття розчарувань і вже не зможу збагнути певні речі через простоту життя.

Маг залишався незворушним.

– Цятка світла, – сказав він. – Осяйна цятка над лівим плечем. Так можна впізнати свою Іншу Частину в Традиції Місяця.

– Мені пора, – сказала вона.

І їй захотілося, щоб він попросив її залишитися. Вона залишилася б, якби він попросив. Адже він відповів на її запитання.

Проте Маг підвівся й провів її до дверей.

– Я навчуся всього того, що знаєте ви, – сказала вона. – Я навчуся помічати ту цятку.

Маг дочекався, поки Брида зникне за поворотом вулиці. Через півгодини мав відійти автобус до Дубліна, й він міг не турбуватися за неї. Потім пішов у сад і виконав свій щоденний вечірній ритуал. Він звик його виконувати, але іноді йому доводилося докладати великих зусиль, щоб досягти необхідної концентрації. А сьогодні він був особливо неуважний.

Закінчивши виконувати ритуал, він сів на ґанку й дивився на небо. Він думав про Бриду. Він бачив її в автобусі з осяйною цяткою над лівим плечем, яку тільки він міг розгледіти, бо вона була його Іншою Частиною. Він думав про те, як вона мріяла завершити пошук, який розпочала в той день, коли народилася. Згадав, якою вона стала холодною й неуважною відразу, коли вони прийшли в його дім, і подумав, що це добрий знак. Це означало, що вона розгубилася під напливом власних почуттів; вона захищалася від того, чого не могла зрозуміти.

Він подумав також, із певним страхом, що вона дівчина палка й пристрасна.

– Немає людей, яким не вдається знайти свою Іншу Частину, Бридо, – сказав голосно Маг, звертаючись до дерев і рослин у своєму саду.

Але у глибині душі він усвідомлював, що навіть він, той, хто вже стільки років знає Традицію, ще не до кінця переконаний у своїй вірі.

«Усі ми, – провадив він, тепер звертаючись до себе, – у якусь хвилину свого життя зустрічаємо свою Іншу Частину. Якби я не був Магом і не помітив осяйну цятку над твоїм лівим плечем, я не зміг би відразу тебе впізнати. Але ти боролася б за мене, й одного дня я помітив би блиск у твоїх очах. Проте я Маг, і тому саме мені доведеться боротися за тебе. Для того, щоб усе моє знання перетворилося на мудрість».

Він ще довго дивився в темряву ночі й думав про Бриду в автобусі. Було холодніше, аніж зазвичай, – літо наближалося до кінця.

«У Коханні ризику не існує, і ти переконаєшся в цьому сама. Ось уже тисячі років, як люди шукають одне одного і знаходять».

Але раптом до нього дійшло, що він помиляється. Ризик був, і ризик ні з чим не порівнянний.

Ризик того, що одна людина в одному своєму перевтіленні могла зустрітися не з однією, а з кількома своїми Іншими Частинами.

І так відбувалося вже тисячі років.

Зима й весна

Протягом двох наступних місяців Вікка прилучала Бриду до перших містерій відьомського чаклування. На її думку, жінки навчалися цієї науки значно швидше за чоловіків, бо щомісяця в їхніх тілах відбувався повний цикл природи: народження, життя й смерть. «Місячний цикл», – казала вона.

Брида мусила купити чистого зошита й записувати туди всі свої психічні реакції, починаючи від їхньої першої зустрічі. Записи в зошиті треба було регулярно поновлювати, а на обкладинці намалювати п’ятикутну зірку, яка поєднувала все написане з Традицією Місяця. Вікка розповіла, що всі відьми мають такий зошит, відомий під назвою «Книга Тіней», і що він присвячений їхнім сестрам, які загинули протягом чотирьох століть полювання на відьом.

– А навіщо я маю робити все це?

– Нам треба розбудити твій Дар. Без нього ти зможеш опанувати лише Маленькі Містерії. А Дар – твій спосіб послужити світу.

Брида мусила знайти у своєму помешканні куточок, де бувала нечасто, щоб обладнати там невеличку молитовню, у якій удень і вночі горіла свічка. Свічка, згідно з Традицією Місяця, була символом чотирьох елементів, бо ґніт містив у собі землю, парафін – воду, вогонь горів, а повітря підтримувало горіння. Свічка також була для неї важлива, бо нагадувала, що їй доручено місію, яку вона повинна виконувати. Лише свічка мала бути видимою, решту треба було ховати десь на полиці або в шухляді. Від часів середньовіччя Традиція Місяця вимагала, щоб відьми тримали свою діяльність у найглибшій таємниці – існували також пророцтва, що в кінці тисячоліття знову настане Тьма.

Щоразу, коли Брида поверталася додому й дивилася на вогник свічки, її опановувало відчуття дивної, майже священної відповідальності.

Вікка наказала їй, щоб вона завжди пильно дослухалася до шарудіння та гуркоту світу.

– Хоч би де тобі довелося бути, ти зможеш чути, як шумить та гуркоче світ, – сказала їй відьма. – Ці звуки не втихають ніколи, вони лунають у горах, у містах, у небі та в морських глибинах. Вони утворюються внаслідок вібрацій, які створює Душа Світу, коли змінюється, прямуючи до світла. Відьма повинна уважно дослухатися до всіх подібних звуків, бо вона – важлива частина цього процесу.

Вікка також пояснила їй, що давні люди розмовляють із нашим світом через систему символів. Хай навіть їх ніхто не слухає, хай навіть ті символи майже всіма забуті, давні люди ніколи не перестають розмовляти зі світом.

– Вони такі самі створіння, як і ми? – одного дня запитала Брида.

– Ми – це вони. І настає мить, коли ми починаємо розуміти все те, що відкрилося нам у нашому колишньому житті й усе те, що великі мудреці залишили записаним на скрижалях Усесвіту. Ісус сказав: «Царство Небесне подібне до чоловіка, що посіяв був добре насіння на полі своїм. А коли люди спали, прийшов ворог його, і куколю між пшеницю насіяв, та й пішов. А як виросло збіжжя та кинуло колос, тоді показався і кукіль. І прийшли господареві раби, та й кажуть йому: Пане, чи ж не добре насіння ти сіяв на полі своїм? Звідки ж узявся кукіль?»[6]

Людський рід п’є з цього невичерпного джерела; і коли всі кажуть, що він загинув, він знаходить спосіб вижити. Він вижив і тоді, коли мавпи позганяли людей із дерев, і тоді, коли потоп накрив землю. Він виживе й тоді, коли всі готуватимуться до вселенської катастрофи.

Ми відповідаємо за долю Всесвіту, бо ми і є Всесвіт.

Що довше Брида спілкувалася з Віккою, то більше відчувала її красу.

* * *

Вікка далі допомагала Бриді опановувати Традицію Місяця. Вона звеліла їй придбати двогострий кинджал, нерівний і кривий, мов язик полум’я. Брида побувала в усіх крамницях холодної зброї, але ніде нічого подібного не знайшла. Виручив Лоренс. Він попросив одного свого приятеля, хіміка й металурга, що працював в університеті, виготовити такий клинок. Він сам приладнав до нього дерев’яне руків’я й передав їй готовий кинджал. У такий спосіб він показав, що шанує пошук Бриди.

Вікка освятила кинджал, застосувавши для цього складний ритуал, до якого входило проказування магічних слів, малюнки, накреслені вуглиною на лезі, та постукування по ньому дерев’яною ложкою. Брида мала застосовувати кинджал як продовження своєї руки, в такий спосіб, щоб уся енергія її тіла зосереджувалася на його лезі. Саме тому феї користувалися чарівною паличкою, а магам був потрібний меч.

Коли Брида висловила подив із приводу використання вуглини та дерев’яної ложки, Вікка пояснила, що в добу полювання на відьом їм доводилося використовувати матеріали, які нічим би не відрізнялися від предметів повсякденного застосування в побуті. Ця традиція збереглася й у застосуванні вуглини для малювання на лезі та дерев’яної ложки. Нам нічого невідомо про спеціальні знаряддя магії, якими люди користувалися у стародавньому світі.

Брида навчилася спалювати ладан і накреслювати кинджалом магічні кола. Існував ритуал, який вона повинна була виконувати щоразу, коли місяць змінював фазу: вона підходила до вікна з повною чашею води та ставила чашу на підвіконня так, щоб місяць віддзеркалювався на поверхні рідини. Потім нахиляла обличчя, щоб і воно відбилося на поверхні води, а віддзеркалений місяць накладався їй на чоло. Глибоко зосередившись, вона розтинала воду кинджалом, розділяючи свій образ та образ місяця на два окремі віддзеркалення.

Цю воду треба було негайно випити, й тоді могутність місяця переходила в неї й починала зростати в ній.

– Я не бачу в цьому ніякого глузду, – одного разу сказала Брида.

Вікка пустила її слова повз вуха, адже й вона колись так думала. Але нагадала їй слова Ісуса про речі, які зростають у кожному непомітно для нього.

– Не має значення, бачиш ти в цьому глузд чи не бачиш, – додала вона. – Згадай про Темну Ніч. Чим частіше ти це робитимеш, тим тісніший зв’язок у тебе виникатиме з людьми стародавнього світу. Спочатку ти їх не чутимеш – і лише твоя душа увійде з ними в контакт. Але одного дня ти й сама почуєш їхні голоси, бо тобі вдасться їх розбудити.

Брида хотіла не тільки розбудити голоси – вона насамперед прагнула знайти свою Іншу Частину. Але говорити про це з Віккою чомусь не хотіла.

Вікка заборонила їй знову повертатися в минуле. Сказала, що в такому поверненні рідко виникає потреба.

– Не застосовуй також карти для того, щоб зазирнути в майбутнє. Карти потрібні лише для того зростання, яке відбувається без слів і яке ми неспроможні ані помітити, ані осмислити.

Брида повинна була розкладати карти таро тричі на тиждень і дивитися на них. Видіння виникали перед нею не завжди, а коли виникали, вона здебільшого не могла зрозуміти їх. Коли нарікала на незбагненність тих сцен, то Вікка казала, вони мають таке глибоке значення, що й вона не спроможна проникнути в їхній зміст.

– А чому я не можу прочитати в них свою долю?

– Лише теперішнє має владу над нашим життям, – відповіла Вікка. – Коли ти читаєш свою долю в картах, ти переносиш майбутнє в теперішнє. І це може призвести до серйозного лиха. Теперішнє може заплутати твоє майбутнє.

Один раз на тиждень вони йшли до лісу, і відьма розповідала своїй учениці про таємничі властивості трав. Для Вікки кожна річ у цьому світі була позначена печаттю Бога. А надто рослини. Деякі листки нагадували серце й були добрі для лікування кардіологічних хвороб, тоді як квіти у формі очей виліковували хвороби зору. Брида стала помічати, що багато трав справді дуже схожі на людські органи, і в посібнику з народної медицини, який Лоренс знайшов у бібліотеці університету, прочитала про дослідження, які підтверджували ефективність методів лікування, опрацьованих народними цілителями та відьмами.

– Бог розташував свою аптеку в лісах, – сказала Вікка одного дня, коли вони розмовляли, відпочиваючи під деревом. – Щоб усі люди могли подбати про своє здоров’я.

* * *

Брида знала, що її вчителька має й інших учнів, але переконатися в цьому увіч було важко – собака завжди починав гавкати о точно визначеній годині. Але навіть за таких обставин вона вже зустрічалася на сходах з однією дамою, однією дівчиною свого віку та з одним чоловіком у костюмі-трійці. Брида намагалася простежити за звуками їхніх кроків у будинку, і старовинні плити повідомляли їй про місце, де вони стихали: за дверима помешкання Вікки.

Одного дня Брида ризикнула запитати про інших учнів.

– Сила чаклунства – колективна сила, – відповіла їй Вікка. – Лише поєднання різних дарів може підтримувати енергію завжди в активному стані. Один залежить від іншого.

Вікка пояснила, що існують дев’ять дарів і що як Традиція Сонця, так і Традиція Місяця дбають про те, щоб вони передавалися від століття до століття.

– І які це дари?

Вікка відповіла, що вона надто лінива, намагається все розпитати й про все відразу довідатися, тоді як справжня відьма прагне сама здійснити всі можливі духовні пошуки. Вона порадила Бриді більше читати Біблію («там дається усе справжнє окультне знання») і знайти всі необхідні відомості про дари в Першому посланні святого Павла до коринтян. Брида послухалася її поради й відкрила для себе всі дев’ять дарів: дар мудрості, дар знання, дар віри, дар зцілення, дар чудотворства, дар пророцтва, дар розмови з духами, дар мови і дар тлумачення.

І лише тут вона зрозуміла, який дар шукає вона сама: дар розмови з духами.

* * *

Вікка навчила Бриду танцювати. Сказала їй, що вона повинна рухати своїм тілом у гармонії з шарудінням світу, з тією вібрацією, яка завжди в ньому присутня. Тут від неї не вимагалося ніякої спеціальної техніки – досить було здійснювати будь-який рух, що спаде їй на думку. Але навіть за таких умов Брида не відразу призвичаїлася діяти й танцювати без сенсу.

– Маг із Фолька розповів тобі про Темну Ніч. В обох Традиціях – а це справді одне й те саме – Темна Ніч – єдиний спосіб зростати. Коли ти виходиш на дорогу магії, коли занурюєшся в неї, ти відразу повинна підкоритися її силі. На тій дорозі ми неминуче зустрінемося з речами, яких ніколи не зрозуміємо. Ми ніколи не зможемо застосувати до них звичну логіку. Нам доведеться осмислювати такі речі серцем, а це може вселити нам певний страх. Така подорож може досить довго здаватися Темною Ніччю. Кожен пошук є зусиллям віри.

Але Бог, якого важче зрозуміти, ніж Темну Ніч, високо цінує зусилля нашої віри. І Він візьме нас за руку й проведе крізь Таємницю.

Вікка говорила про Мага без будь-якого невдоволення чи смутку. Брида подумала, що помилилася, вони ніколи не кохали одне одного; так було написано в її очах. Можливо, її роздратування спричинило те, що вони йшли різними дорогами. Відьми та маги – люди марнославні, й кожне намагається довести іншому, що його дорога до мети коротша.

Зненацька Брида зрозуміла, про що саме вона подумала.

Вікка не була закохана в Мага, й вона це прочитала в її очах.

Вона бачила кінофільми, у яких про це говорилося. Читала книжки. Усі вміли побачити пристрасть в очах закоханої людини.

«Мені вдається зрозуміти прості речі лише після того, як я заплутаюся у складних», – подумала вона.

Можливо, одного дня вона зможе опанувати Традицію Сонця.

* * *

Осінь добігала середини, й було дуже холодно, коли Вікка зателефонувала Бриді.

– Зустрінемося в лісі. Через два дні, у ніч молодого місяця, але нам треба зустрітися ще до сутінків, – сказала вона й поклала слухавку.

Протягом двох наступних днів Брида думала про цю зустріч. Вона виконала всі призначені ритуали, танцювала під звуки світу. «Я воліла б танцювати під музику», – думала вона щоразу, перед тим як виконувати цей ритуал. Але вона вже майже звикла рухати своїм тілом у ритмі цієї дивної вібрації, яка була набагато помітнішою вночі або в місцях, де завжди панує тиша, наприклад у церкві. Вікка казала, що коли ми танцюємо під музику світу, душа краще пристосовується до тіла, а напруга послаблюється. Брида стала помічати, як люди ходять вулицями, не знаючи, куди подіти руки, не ворушачи ані стегнами, ані плечима. Їй хотілося переконати всіх у тому, що світ постійно грає свою мелодію; якби люди бодай трохи танцювали під неї, лише дозволяючи своєму тілу без жодної логіки рухатися по кілька хвилин на день, вони почувалися б значно краще.

Проте цей танець належав до ритуалів Традиції Місяця, і лише відьми знали про нього. Певне, щось подібне існувало й у Традиції Сонця. У Традиції Сонця завжди існувало щось подібне, однак чомусь нікому не хотілося навчатися в ній.

– Нам дедалі важче вживатися з таємницями світу, – сказала вона Лоренсові. – Але всі вони перед нами. Хочу стати відьмою, щоб розгадати їх.

* * *

У вказаний день Брида вирушила в ліс. Вона йшла між деревами, відчуваючи магічну присутність духів природи. Шістсот років тому тут був священний гай жерців-друїдів, але потім святий Патрик вигнав з Ірландії змій і культи друїдів перестали існувати. Проте від покоління до покоління серед жителів сусіднього села передавалася глибока повага до цього лісу й страх перед ним.

Вікка чекала її на галявині, вдягнена в манто. Із нею було четверо людей – усі у звичайному одязі, усі жінки. На тому місці, де вона раніше бачила попіл, тепер горіло вогнище. Брида дивилася на вогонь із непоясненним страхом і не знала, звідки цей страх – чи то від Лоні, яку вона носила в собі, чи то вогнище було частиною досвіду, який повторювався в кількох її перевтіленнях.

Підійшло ще кілька жінок. Серед них були дівчата її віку й старші за Вікку. Загалом їх зібралося дев’ятеро.

– Чоловіків я сьогодні не кликала. Ми повинні дочекатися, коли настане царство Місяця.

Царством Місяця була ніч.

Вони сиділи навколо вогнища, розмовляючи на найбанальніші теми повсякденного життя, і Бриду опанувало відчуття, що її запрошено на посиденьки до якоїсь подруги або сусідки, й лише оточення не зовсім відповідало розмові за чашкою чаю.

Проте, коли на небо висипали зірки, атмосфера змінилася, і не знадобилося ніякого розпорядження з боку Вікки – потроху розмова завмерла, й Брида запитала себе, чи тільки тепер вони помітили, що сидять біля вогнища, у лісі.

Після короткої тиші заговорила Вікка:

– Один раз на рік, цієї ночі, відьми в усьому світі збираються на спільну молитву, щоб ушанувати пам’ять своїх попередниць. Так наказує Традиція: щороку в ніч десятого молодого місяця ми повинні зібратися біля вогнища, яке було життям і смертю для наших переслідуваних сестер.

Вікка дістала з-під свого манто дерев’яну ложку.

– Ось символ, – сказала вона, показуючи ложку всім.

Жінки підвелися й узялися за руки. Потім підняли руки вгору й вислухали молитву Вікки.

– Нехай благословення Святої Діви Марії та Її Сина Ісуса впаде сьогодні на нас. У наших тілах спить Інша Частина наших попередниць; нехай благословить нас Діва Марія.

Нехай Вона благословить нас, бо ми – жінки й живемо сьогодні у світі, де чоловіки нас люблять і розуміють дедалі більше. Проте ми досі носимо у своїх тілах знаки життя минулого, й ці знаки досі болять.

Нехай Діва Марія звільнить нас від цих знаків і назавжди погасить наше відчуття провини. Ми почуваємося винними, коли виходимо з дому й залишаємо наших дітей, щоб добути їм засоби для прожитку. Ми почуваємося винними, коли залишаємося вдома, бо нам тоді здається, що ми не користуємося свободою, яку надає нам світ. Ми почуваємо себе винними геть за все, а ми не можемо бути винними, бо ми завжди далекі і від рішень, і від влади.

Нехай Діва Марія завжди нагадує нам, що то ми, жінки, залишалися з Ісусом у ті хвилини, коли чоловіки повтікали від Нього й відреклися від Його віри. Що то ми плакали, коли Він ніс важкого хреста, що то ми були біля Його ніг у хвилину Його смерті, що то ми прийшли до Його гробниці й побачили, що вона порожня. Що на нас немає провини.

Нехай Діва Марія завжди нагадує нам про те, що нас спалювали й переслідували за те, що ми проповідували Релігію Любові. Тоді як інші люди намагалися зупинити час силою гріха, ми збиралися на заборонені святкування, щоб прославити ту красу, яка ще залишалася у світі. За це нас судили і спалювали на майданах.

Нехай Діва Марія завжди нагадує нам, що, тоді як чоловіків судили привселюдно за порушення якихось законів про володіння землею, нас, жінок, судили привселюдно за перелюб.

Нехай Діва Марія нагадує нам про наших попередниць, які мусили перевдягатися в чоловіків, – як робила свята Жанна д’Арк, – для того, щоб виконувати волю Господа. І що навіть таких жінок спалювали на вогнищах.

Вікка вхопилася за дерев’яну ложку обома руками і простягла руки перед собою.

– Ось символ мучеництва наших попередниць. Нехай вогонь, у якому згоріли їхні тіла, завжди палахкотить у наших душах. Бо вони перебувають у нас. Бо ми – це вони.

І вона кинула дерев’яну ложку у вогонь.

* * *

Брида й далі виконувала ритуали, які призначила для неї Вікка. Стежила за тим, щоб свічка завжди горіла, танцювала під гуркіт світу. Занотовувала у своїй «Книзі Тіней» кожну зустріч із відьмою і двічі на тиждень ходила до священного лісу. На свій превеликий подив, помітила, що трохи почала розумітися на травах і рослинах.

Та голоси, які хотіла розбудити Вікка, не озивалися.

Й осяйної цятки вона теж не бачила.

«Схоже, я досі не знайшла свою Іншу Частину», – думала вона з певним страхом.

Адже той, хто обізнаний із Традицією Місяця, ніколи не помиляється у виборі супутника життя. Тобто, коли вона перетвориться на справжню відьму, вона вже не переживатиме тих ілюзій у коханні, які властиві всім іншим людям. Це також означало, що й страждатиме вона менше, а може, й зовсім не страждатиме, адже тепер вона буде наділена спроможністю кохати з набагато палкішою пристрастю; любов до своєї Іншої Частини – це божественна місія кожного. І навіть якщо одного дня їй доведеться розлучитися з нею, любов до своєї Іншої Частини – так навчають Традиції – буде увінчана славою, розумінням і тугою, яка очищує душу.

Але це також означало, що від тієї миті, коли вона побачить осяйну цятку над лівим плечем своєї Іншої Частини, вона вже не знатиме чарів Темної Ночі Кохання. Брида згадала, як часто вона мучилася від пристрасті, згадала про ті ночі, коли не могла заснути, чекаючи телефонного дзвінка, про романтичні вікенди, наповнені пристрастю, що не доживала до наступного тижня, про вечірки, на яких вона кидала занепокоєні погляди навсібіч, про радість перемоги, яку вона здобувала, аби лиш переконатися, що це можливо, про смуток самоти, коли мала переконання, що наречений її подруги є саме тим чоловіком, який зробить її щасливою. Усе це становило частину її світу – і світу всіх тих людей, яких вона знала. Таким було кохання, такою була любов, і в такий спосіб люди шукали свою Іншу Частину від першопочатку часів – вони дивилися їй у вічі, намагаючись помітити там блиск і бажання. Власне, вона ніколи не надавала великої цінності таким переживанням – навпаки, вважала, що не варто страждати через когось, що було б дурницею помирати від страху, що ти не знайдеш чоловіка, з яким тобі захотілося б розділити своє життя. Але тепер, коли в неї з’явилася можливість цілком звільнитися від цього страху, її впевненість у його марноті захиталася.

«Чи справді мені хочеться побачити ту осяйну цятку?»

Вона згадала про Мага – їй здалося, він мав рацію, коли казав, що Традиція Сонця пропонує єдиний ефективний спосіб давати раду Коханню. Але вона вже не могла змінити напрямку своїх думок; вона обрала для себе дорогу й повинна пройти нею до кінця. Вона знала, що якби вона з неї звернула, то, по суті, втратила б можливість зробити будь-який інший вибір у своєму житті.

* * *

Одного вечора, після тривалої лекції про ритуали, до яких удавалися давні відьми, щоб прикликати дощ, – Брида ретельно занотувала її у своїй «Книзі Тіней», хоч ніколи не збиралася застосовувати ті ритуали у своїй практиці, – Вікка запитала, чи вона носить весь той одяг, який має.

– Звісно, що ні. – Такою була відповідь.

– Отже, з наступного тижня ти почнеш носити все, що маєш у своєму гардеробі.

Бриді здалося, вона не зовсім її зрозуміла.

– Усе, що містить у собі нашу енергію, має перебувати в постійному русі, – сказала Вікка. – Кожна сукня, яку ти собі купила, має твою частину й зберігає пам’ять про якийсь особливий момент у твоєму житті. Наприклад, той, коли ти вийшла з дому з наміром зробити собі подарунок, бо настрій у тебе був пречудовий. Або той, коли хтось зробив тобі прикрість і ти хотіла якось її пом’якшити. Або той, коли ти доходила висновку, що тобі треба внести якусь зміну у своє життя.

Одяг завжди перетворює емоції на матерію. Це один із мостів між видимим і невидимим. Існує також одяг, який може завдати тобі лиха, бо він був виготовлений для інших осіб, але потрапив у твої руки.

Брида розуміла, що хотіла сказати їй Вікка. Вона справді мала сукні, які не наважувалася носити; щоразу, коли вона вдягала їх, із нею відбувалося щось не те.

– Позбудься одягу, що був пошитий не для тебе, – наполегливо порадила їй Вікка. – І носи весь інший. Надзвичайно важливо, щоб земля була завжди оброблена, хвиля вкрита шумовинням, а емоції перебували в русі. Усе у світі рухається; тож і ми не можемо зупинятися.

Повернувшись додому, Брида виклала на ліжко все, що витягла з гардероба. Вона переглянула кожну одежину – там було чимало таких, про які вона вже й забула; інші нагадували про щасливі хвилини в її житті, але вийшли з моди. Проте Брида їх зберігала, бо ті одежини були наділені для неї певними чарами – позбувшись їх, вона, як їй здавалося, позбулася б тих щасливих емоцій, які переживала, коли вдягала їх.

Вона переглянула елементи вбрання, що, на її думку, спричиняли погані «вібрації». Брида завжди плекала надію, що одного дня вони змінять свій знак на протилежний і вона зможе вдягти ці речі, одначе щоразу, коли наважувалася на такий «тест», у неї виникали проблеми.

Вона вже давно помітила, що її взаємини з одягом набагато складніші, аніж здавалося на перший погляд. Та все одно їй було нелегко змиритися з тим, що Вікка визнала за потрібне втрутитися в те, що вона вважала найінтимнішим і найбільш особистим у своєму житті – в її манеру вдягатися. Певне вбрання вона зберігала для тієї або тієї особливої нагоди, і лише вона спроможна вирішити, коли вдягати його. Інше не годилося для праці, було й таке, яке вона вважала неможливим вдягати в суботу чи неділю. Чому Вікка втручається в її інтимні справи? Вона ніколи не ставила під сумнів її настанови, танцювала під ритми світу й запалювала свічки, занурювала у воду кинджали й вивчала ритуали, яких вона ніколи не виконуватиме. Цю науку вона могла сприйняти, бо та входила до Традиції, Традиції, яку вона далеко не завжди могла зрозуміти, але яку треба було приймати навіть без розуміння. Та, втрутившись у її інтимні взаємини з одягом, Вікка, як їй здалося, втрутилася в її манеру жити на світі.

Чи не перейшла Вікка за межі свого впливу та своєї влади? Чи не намагалася вона втрутитися в те, у що не мала ніякого права втручатися?

«Те, що перебуває зовні, набагато важче змінити, аніж те, що перебуває всередині».

Хто це сказав? Брида інстинктивно і злякано розглянулася навкруги. Але була цілком певна, що не побачить нікого.

То був Голос.

Один із тих, які хотіла розбудити в ній Вікка.

Брида опанувала своє збудження та свій страх. Протягом якогось часу мовчала, сподіваючись почути щось іще, але змогла почути тільки вуличний шум, звуки, що долинали від якогось далекого телевізора та всюдисущий гуркіт світу. Спробувала прийняти ту саму позу, у якій перебувала раніше, думати про ті самі речі, про які вона думала. Усе відбулося так швидко, що вона не встигла навіть злякатися – або відчути гордість за себе та свої успіхи.

Але Голос таки повідомив їй дещо. Навіть якби всі люди на світі довели їй, що це тільки гра її уяви, навіть якби часи полювання на відьом несподівано повернулися і їй довелося б постати перед судом інквізиції та померти за це на вогнищі, вона мала повну й абсолютну впевненість у тому, що почула голос, який належав не їй.

«Те, що перебуває зовні, набагато важче змінити, аніж те, що перебуває всередині». Звичайно ж, Голос мав би сказати щось більш монументальне, оскільки вона почула його вперше в цьому своєму перевтіленні. Але несподівано Брида відчула, як її опановує величезна радість. У неї виникло бажання зателефонувати Лоренсу, поїхати до Мага, розповісти Віцці, що її Дар нарешті виявив себе, і тепер вона з повним правом стала частиною Традиції Місяця. Вона кілька разів пройшлася по кімнаті, викурила кілька сигарет, і минуло не менш як півгодини, перш ніж вона змогла опанувати себе й заспокоїтися настільки, щоб знову сісти на ліжко, на якому досі був розкладений весь її одяг.

Голос мав рацію. Адже Брида віддала зовсім чужій жінці свою душу, і – хоч би яким абсурдом це здавалося, – їй було набагато легше віддати свою душу, аніж змінити свою манеру вдягатися.

Лише тепер вона усвідомила, якою мірою ці вправи, що начебто не мали ніякого глузду, змінили спосіб її життя. Лише тепер, почавши змінюватися зовні, вона зрозуміла, наскільки змінилася всередині.

* * *

Вікка захотіла все знати про Голос, коли вони знову зустрілися з Бридою: усі подробиці були занотовані у «Книзі Тіней», і Вікка залишилася задоволеною.

– Чий то був Голос? – запитала Брида.

Але Вікка мала сказати дівчині щось більш важливе, аніж відповідати на одне з її вічних запитань.

– Я вже тобі показала, як можна повернутися на дорогу, яку пройшла твоя душа під час попередніх втілень. Я розбудила це знання, розмовляючи безпосередньо з нею – з твоєю душею – за допомогою символів та ритуалів, що їх винайшли наші предки. Ти чинила опір, але твоя душа була задоволена, бо знову зустрілася зі своєю місією. Тоді як ти дратувалася, виконуючи вправи, нудилася, танцюючи в ритмі світового шуму, мало не засинала під час ритуалів, твоя потаємна сторона знову пила мудрість Часу, пригадувала те, чого вона вже навчилася, й зерно проростало в тобі, хоч ти й не знала як. Проте настав час, коли ти маєш почати засвоювати нову науку. Цей процес називається Висвяченням, бо саме тепер ти почнеш навчатися того, чого тобі треба навчитися в цьому житті. Голос повідомив тобі, що ти вже готова.

Відьомська Традиція вимагає, щоб Висвячення відбувалося на рівнодення – коли тривалість дня і тривалість ночі абсолютно однакові. Найближче весняне рівнодення буде 21 березня. Я хотіла б, щоб твоє Висвячення відбулося саме цього дня, бо й сама я висвятилася на весняне рівнодення. Ти вже вмієш користуватися інструментами і знаєш, які ритуали необхідно виконувати для того, щоб завжди тримати відкритим міст між видимим і невидимим. Твоя душа знову й знову спогадує те, чого вона навчилася у своїх попередніх життях – вона робить це завжди, коли ти виконуєш якийсь із уже відомих тобі ритуалів.

Коли ти почула Голос, ти перенесла у світ видимий те, що вже відбулося у світі невидимому. І також зрозуміла, що твоя душа вже готова до наступного кроку. Ти досягла своєї першої великої мети.

Брида пригадала, що раніше вона також дуже хотіла побачити осяйну цятку. Але відтоді як вона почала міркувати над проблемами кохання, це бажання з кожним тижнем здавалося їй усе менш важливим.

– Тобі залишилося відбути ще одне випробування, перш ніж ти будеш готова до свого весняного Висвячення. Якщо тобі не вдасться відбути його тепер, не переживай – попереду в тебе ще багато рівнодень, й раніше чи пізніше ти будеш висвячена. Досі найбільших успіхів досягло твоє чоловіче начало, чия мета – пізнання. Ти знаєш, ти спроможна зрозуміти те, що ти пізнаєш, але ти досі не навчилася як слід застосовувати велику жіночу силу, одну з наймогутніших у процесі перетворення. А пізнання без перетворення – не мудрість.

Ця сила завжди була проклятою могутністю всіх, хто чаклує, загалом і жінок-чаклунок зокрема. Вона добре відома всім, хто топче ряст на нашій планеті. Усі знають, що саме ми, жінки, є великими охоронницями її таємниць. Через неї ми приречені блукати в небезпечному й ворожому світі, бо вона була розбуджена нами, а у світі були такі місця, де її ненавиділи. Жінка, яка доторкнеться до цієї сили, навіть сама про те не здогадуючись, буде прив’язана до неї протягом решти свого життя. Вона може бути її володаркою або її рабинею, може перетворити її на силу магічну або користуватися нею протягом усього свого життя, ніколи не здогадуючись про її грандіозну владу. Ця сила, схована в усьому, що нас оточує, вона перебуває й у видимому світі людей, і в невидимому світі містиків. Її можна вбити, принизити, заховати або навіть заперечити. Вона може спати багато років, забута в якомусь закутні, людський рід може трактувати її в будь-який спосіб, крім одного: у ту мить, коли хтось її пізнає, він уже ніколи у своєму житті про неї не забуде.

– І що ж то за сила?

– Коли ти облишиш свою звичку ставити мені дурні запитання, – відповіла Вікка. – Бо я знаю, ти чудово розумієш, про що йдеться.

Брида справді добре знала, про яку силу йдеться.

Про силу сексу.

Вікка відсунула бездоганно білу штору і вказала на краєвид. За вікном була річка, старовинні будівлі й гори на обрії. Десь у тих горах жив Маг.

– Що це? – запитала Вікка, показавши на верхівку однієї з церков.

– Хрест. Символ християнства.

– Римлянин ніколи не увійшов би в дім, позначений таким хрестом. Він би подумав, що перед ним будинок тортур, бо символ на його фасаді він би сприйняв як одне з найстрашніших знарядь тортур, будь-коли винайдених людиною.

Хрест залишився тим самим, а його значення змінилося. Так само, коли люди були дуже близькими до Бога, секс мав символічне значення єднання з божеством. Секс означав возз’єднання із сенсом життя.

– А чому тоді люди, які шукають Бога в загальноприйнятий спосіб, утікають від сексу?

Вікка розсердилася, що Брида її урвала. А проте вирішила відповісти:

– Коли я говорю про силу, я говорю не тільки про сексуальний акт. Деякі люди користуються цією силою, не застосовуючи її. Усе залежить від обраної ними дороги.

– Я знаю цю силу, – сказала Брида. – І знаю, як користуватися нею.

Вікка зрозуміла, що їй треба дати додаткові пояснення.

– Певно, ти знаєш, як користуватися сексом у ліжку. Але це не означає пізнати його силу. Як чоловік, так і жінка, надзвичайно вразливі перед силою сексу, бо втіха й страх однаково важливі.

– А чому втіха й страх ходять разом?

Нарешті ця дівчина поставила їй запитання, на яке варто було відповісти.

– Бо кожен, хто знайомий із сексом, знає, що людина повністю пізнає на собі його силу, коли втрачає над собою контроль. Коли ми перебуваємо з кимось у ліжку, то ми даємо йому дозвіл на володіння не тільки нашим тілом, а й усією нашою особистістю. Це чисті сили життя, які входять у контакт між собою, незалежно від нас – тоді ми втрачаємо спроможність приховувати, хто ми такі і які ми є. Не має значення, яке уявлення ми складаємо про себе самих. Не мають значення прикидання, ухильні відповіді, вдавана шляхетність. У сексі важко одурити свого партнера, бо в ньому кожен показує себе таким, яким він насправді є.

Вікка говорила як людина, добре знайома з цією силою. Її очі блищали, а в голосі звучала гордість. Можливо, саме ця сила робила її такою привабливою. Було приємно навчатися в неї, тож одного дня вона розгадає таємницю її чарів.

– Для того щоб остаточно підготуватися до Висвячення, ти повинна зустрітися з цією силою. Що ж до решти – а я маю на увазі відьомський секс, – то він належить до Великих Містерій, і ти познайомишся з ним уже після церемонії.

– А як мені з нею зустрітися?

– Це дуже проста формула, і, як усі прості речі, опанувати її набагато важче, аніж усі ті складні ритуали, яких я досі тебе навчала.

Вікка підійшла впритул до Бриди, взяла її за плечі й зазирнула в глибінь її очей.

– Формула є такою: застосовуй під час утішання сексом усі свої п’ять чуттів. Якщо вони всі разом приведуть тебе до оргазму, ти будеш готова прийняти Висвячення.

* * *

– Я прийшла попросити пробачення, – сказала дівчина.

Вони були в тому самому місці, де зустрілися й минулого разу; серед уламків скель, розкиданих на схилі гори, звідки було добре видно величезну долину.

– Іноді я думаю одне, а роблю інше, – провадила вона. – Але якщо вам коли-небудь довелося пережити кохання, то ви знаєте, яких страждань воно іноді завдає.

– Атож, я знаю, – відповів Маг.

Це вперше він щось сказав їй про своє особисте життя.

– І щодо осяйної цятки ви мали рацію. Життя поступово втрачає привабливість для того, хто не знайшов своєї Іншої Частини. Але я відкрила, що пошуки можуть бути не менш цікавими, аніж зустріч.

– Після того як ти здолаєш страх.

– Це правда.

І Брида із задоволенням відзначила, що навіть він, з усім своїм знанням, був спроможний переживати страх.

Вони весь вечір прогулювалися в засніженому лісі. Розмовляли про рослини, про краєвид, про те, як павуки тчуть свою павутину в цій місцевості. Через якийсь час зустрілися з пастухом, що гнав кудись отару овець.

– Привіт, Сантьяго! – сказав пастухові Маг.

Потім обернувся до неї.

– Бог має особливу прихильність до пастухів. Люди, чиє життя минає на природі, звичні до тиші й терпіння. Вони володіють усіма якостями, необхідними для того, щоб поєднатися з Усесвітом.

До тієї миті вони не торкалися цих тем, і Брида не хотіла випереджати події, чекаючи слушної миті. Вона знову заговорила про своє життя і про те, що відбувається у світі. Шосте чуття примушувало її не згадувати ім’я Лоренса. Вона не знала, що відбувається, не знала, чому Маг приділяє їй стільки уваги, але вона не хотіла, щоб ця свічка згасла. Проклята могутність, казала Вікка. Вона мала перед собою мету, і тільки він міг допомогти досягти її.

Вони проминули ще кількох овець, які залишали на снігу складне мереживо слідів. Цього разу вівчаря з ними не було, але вівці, здавалося, знали, куди їм іти й кого вони мають зустріти. Маг зупинився й довго дивився на овець, так ніби перед ним була якась велика таємниця Традиції Сонця, якої Брида не розуміла.

Світло дня згасало, минало і відчуття жаху й поваги, яке завжди опановувало її, коли вона зустрічалася з цим чоловіком; уперше вона почувала себе спокійно й довірливо поруч із ним. Може, тому, що їй більше не треба було демонструвати свої дари – вона вже чула Голос, і її входження до світу цих чоловіків і жінок було лиш питанням часу. Вона також вийшла на дорогу таємниць, і від тієї миті, коли почула Голос, чоловік, який ішов поруч із нею, став частиною її Всесвіту.

Їй хотілося взяти його за руки, попросити, щоб він ближче ознайомив її з Традицією Сонця, у той самий спосіб, у який вона просила Лоренса розповісти про давні зірки. Так вона дала б йому зрозуміти, що вони бачать одне й те саме, але під різними кутами.

Щось підказувало їй, що він потребував того самого, і то був не таємничий Голос Традиції Місяця, а тривожний і часом розгублений голос її серця. Голос, до якого вона не мала звички дослухатися надто часто, бо він виводив її на дороги, яких вона не розуміла.

Але навіть за таких обставин емоції треба було вислухати, хоч вони і мчали, як дикі коні. Брида дозволила їм бігти, щоб вони виснажили себе. Емоції розповідали їй, яким гарним був би цей вечір, якби вона була закохана в Мага. Бо коли вона закохувалася, то була спроможна зрозуміти геть усе й пізнавати речі, про які вона навіть не наважувалася думати, бо любов – це ключ до зрозуміння всіх таємниць.

Вона уявила собі не одну сцену кохання, доки спромоглася опанувати свої емоції. Потім сказала собі, що ніколи не змогла б покохати такого чоловіка. Бо він розумів Усесвіт, а всі людські почуття здаються маленькими, коли дивитися на них із великої відстані.

~

Вони підійшли до руїн старої церкви. Маг сів на один із каменів, обтесаних і розкиданих тут повсюди. Брида змела сніг із підвіконня.

– Добре вам тут живеться, дні можна проводити в лісі, а вночі спати в натопленому домі, – сказала вона.

– Атож, добре. Я втішаюся співом пташок, умію розшифровувати сигнали Бога, знаю Традицію Сонця й Традицію Місяця.

«Але я самотній, – хотілося йому сказати. – І розуміння Всесвіту дає мало радості, якщо ти почуваєшся самотнім».

Тут, перед ним, стояла, прихилившись до підвіконня, його Інша Частина. Він міг бачити світляну цятку над її лівим плечем і жалкував, що опанував Традиції. Бо якби він не бачив тієї цятки, то, можливо, не закохався б у цю жінку.

«Вона дуже розумна. Відчула наперед небезпеку й тепер нічого не хоче знати про світляні цятки».

– Я почула голос свого Дару. Вікка – чудова Наставниця.

Уперше сьогодні вона заговорила про магію.

– Цей голос відкриє тобі таємниці світу, таємниці, заховані в часі, які відьми передають від покоління до покоління.

Він говорив, не чуючи власних слів. Намагався пригадати ту мить, коли вперше зустрів свою Іншу Частину. Люди самотні втрачають відчуття часу, години для них тривають довго, а дні тягнуться нескінченно. Проте він знав, що вони зустрічалися тільки двічі. Брида вивчала все дуже швидко.

– Я вже знаю ритуали, а коли настане рівнодення, мене висвятять у знання Великих Таємниць.

Вона знову почувала себе напружено.

– Проте існує одна річ, якої я ще не знаю. Сила, яку всі знають і шанують як Велику Таємницю.

Тепер Маг зрозумів, чому вона до нього сьогодні прийшла. Не для того, щоб тільки прогулятися між деревами та залишити по собі дві смужки слідів у снігу. Дві смужки, які все наближалися й наближалися одна до одної.

Брида підняла комір пальта, ховаючи обличчя. Вона й сама не знала, чи то їй стало набагато холодніше, коли вони зупинилися, чи в такий спосіб вона хотіла приховати своє нервове збудження.

– Я хочу навчитися розбуджувати силу сексу, яка впливає на всі п’ять чуттів, – сказала вона нарешті. – Вікка не захотіла пояснити мені, як це робиться. Сказала, що так само, як я відкрила Голос, відкрию й це.

Кілька хвилин вони перебували в мовчанні. Брида думала, чи варто було розпочинати цю розмову на руїнах церкви. Але згадала про те, що існує багато способів застосовувати цю силу. Ченці, які тут жили, застосовували її через утримання – і вони зрозуміли б, про що вона каже.

– Я випробувала всі способи. Передчуваю, що тут існує якийсь трюк, щось схоже на те базікання по телефону, до якого вона вдалася, коли я розклала карти таро. Щось таке, чого Вікка не хоче мені пояснити. Схоже, вона сама мала в цьому великі труднощі й не хоче, щоб я відбулася занадто легко.

– То ти з цим до мене прийшла? – урвав її він.

Брида зазирнула у глибінь його очей.

– Так.

Вона сподівалася, що ця відповідь переконає його. Бо вже від тієї миті, як вони зустрілися, вона не була певна, чи він її зрозуміє. Дорога через засніжений ліс, сонячне світло, що віддзеркалювалося від снігу, невимушена розмова на всілякі теми повсякденного життя – усе це сприяло тому, що її емоції зірвалися учвал, наче дикі коні. Їй довелося знову переконувати себе, що вона прийшла сюди з певною метою і що вона повинна досягти її за будь-яку ціну. Тому що Бог був раніше жінкою, перш ніж став чоловіком.

Маг підвівся з каменя, на якому сидів, і підійшов до єдиної стіни, що досі не впала. Посеред стіни були двері, й він прихилився до одвірка. Промені призахідного сонця освітлювали його збоку. Брида не бачила його обличчя.

– Існує одна річ, якої Вікка тебе не навчила, – сказав Маг. – Можливо, просто забула. А може, хотіла, щоб ти прийшла до цього сама.

– Тому я й тут. Я прийшла до цього сама.

І запитала себе, а чи не таким був план її Наставниці: зробити так, щоб вона зустрілася з цим чоловіком.

– Я тебе навчу, – сказав він нарешті. – Ходімо зі мною.

* * *

Вони прийшли в таке місце, де дерева були вищими й могутнішими. Брида побачила приставлені до деяких із них прив’язані до стовбурів грубі драбини. Нагорі кожної драбини було щось подібне до куреня.

«Певно, тут живуть відлюдники Традиції Сонця», – подумала вона.

Маг окинув уважним поглядом кожен курінь, нарешті обрав один і попросив Бриду піднятися туди разом із ним.

Вона почала підійматися. Десь на середині драбини її опанував страх, бо падіння могло стати фатальним. Проте вона не захотіла відступати; адже вона була у священному місці, яке захищали лісові духи. Щоправда, Маг не попросив у них дозволу, але, можливо, Традиція Сонця такої необхідності не передбачала.

Коли вони опинилися нагорі, вона глибоко зітхнула; адже їй пощастило подолати ще один зі своїх страхів.

– Тут дуже добре місце для того, щоб показати тобі дорогу, – сказав Маг. – Місце засідки.

– Місце засідки?

– Це курені мисливців. Їх доводиться ставити високо, щоб звірі не відчули людського запаху. Протягом року мисливці залишають тут їжу. Приманюють сюди дичину, а потім, одного чудового дня, вбивають її.

Брида побачила на землі кілька стріляних гільз. Вона була прикро вражена.

– Подивися вниз, – сказав він.

Тут було мало простору для двох людей, і їхні тіла майже торкалися. Вона підвелася й подивилася вниз. Певно, це дерево було тут найвищим, і вона могла бачити вершини інших дерев, долину, вершини гір, накриті снігом на обрії. Це було гарне місце; даремно він їй сказав, що ним користувалися для засідки на диких тварин.

Маг відхилив парусиновий дах куреня, і зненацька їх затопило проміння сонця. Було холодно, й Бриді здавалося, що вони перебувають у магічному місці, на самій вершині світу. Її емоції хотіли зірватись учвал, але вона мусила зберігати самовладання.

– Не було необхідності затягувати тебе сюди, щоб пояснити тобі те, що ти хочеш знати, – сказав Маг. – Але я хотів, щоб ти трохи ближче познайомилася з цим лісом. Узимку, коли мисливці та дичина перебувають далеко звідси, я маю звичай підійматися на ці дерева і споглядати Землю.

Йому хотілося розділити з нею свій світ. Кров у жилах Бриди запульсувала швидше. Вона відчула, як глибокий спокій опанував її – вона переживала один із тих моментів життя, альтернатива якому – цілковита втрата самовладання.

– Увесь зв’язок людини зі світом відбувається через п’ять чуттів. Зануритися у світ магії означає відкрити чуття, нам невідомі, – і секс відкриває перед нами деякі з цих дверей.

Він несподівано змінив тон. Тепер він здавався професором, який читає учневі лекцію з біології. «Можливо, так і краще», – подумала вона, але без особливої переконаності.

– Не має значення, чого ти шукаєш у силі сексу – мудрості чи втіхи; він завжди буде тотальним досвідом. Бо це єдиний спосіб людської діяльності, у якому беруть участь – або мають брати участь – усі п’ять чуттів водночас. І відкриваються всі канали нашого зв’язку з ближнім.

У хвилину оргазму всі п’ять чуттів зливаються, і ти проникаєш у світ магії; ти більше неспроможна бачити, чути, відчувати смак, доторк чи запах. Протягом тих тривалих секунд усе зникає, й екстаз заповнює порожнечу. Екстаз, який нічим не відрізняється від того, до якого містики приходять через роки самозречення й дисципліни.

Бриді хотілося запитати, чому містики не приходять до екстазу через оргазм. Але вона згадала про нащадків янголів.

– До такого екстазу людину підштовхують її п’ять чуттів. Чим більше вони будуть стимульовані, тим сильніше вони її підштовхують. Тобі зрозуміло?

Зрозуміло. Вона все розуміла і ствердно кивнула. Проте його запитання віддалило його від неї. А вона хотіла, щоб він був поруч, як тоді, коли вони йшли через ліс.

– От і все, – сказав він.

– Але я знаю це, одначе нічого в мене не виходить! – Брида не могла заговорити про Лоренса. Відчувала, що це небезпечно. – А ви ж мені сказали, що існує спосіб цього досягти.

Вона була знервована. Емоції знову вирвалися назовні, вона втрачала самовладання.

Маг знову подивився вниз, на ліс. Брида подумала, що, може, і він намагається приборкати свої емоції. Але їй не хотілося і не слід було вірити в те, що вона подумала.

Вона знала, що таке Традиція Сонця. Знала, що її Наставники навчають у просторі, безпосередньо. Вона думала про це, перед тим як прийти сюди. Уявляла собі, що вони будуть удвох, і нікого більше поблизу не буде. Бо такими були Вчителі Традиції Сонця – вони завжди навчали через практику, і теорія ніколи не була для них важливішою. Вона думала про це, перш ніж прийти сюди, в ліс. І однаково прийшла сюди, бо її дорога була тепер для неї важливішою, аніж будь-що. Вона повинна продовжити традицію своїх багатьох життів.

Але він поводився, як Вікка, котра майже не давала їй практичних настанов.

– Навчіть мене, – знову попросила вона.

Маг дивився невідривно на покриті снігом безлисті верхівки дерев. Він міг би забути цієї миті, що він Наставник, і залишитися тільки Магом, таким самим чоловіком, як і всі інші чоловіки. Він знав, що перед ним його Інша Частина. Він міг би сказати їй про світляну цятку, вона йому повірила б, і їхня нова зустріч неодмінно відбулася б. Навіть якби тепер вона втекла від нього, заплакана й обурена, вона повернулася б, адже він сказав би їй правду – і так само як вона йому була потрібна, він був потрібен їй. Такою була мудрість Інших Частин – одна з них неодмінно мала впізнати другу.

Але він Наставник. Й одного дня в одному іспанському селі він дав священну клятву. Й серед усього іншого в тій клятві були слова, що жоден Наставник ніколи не повинен ставити іншого перед необхідністю вибору. Одного разу він уже припустився такої помилки й за це на багато років був вигнаний зі світу. Тепер усе інакше, та все одно він не хотів ризикувати. «Я міг би відмовитися від магії задля неї», – на якусь мить подумав він, але відразу ж зрозумів, наскільки дурною була та думка. Адже Кохання не вимагало такого зречення. Справжнє Кохання дозволяло, щоб кожне з двох ішло своєю дорогою – знаючи, що в такий спосіб Частини не віддаляються одна від одної.

Треба мати терпіння. Він і далі спостерігатиме за життям пастухів і знатиме, що рано чи пізно вони будуть разом. Таким є Закон. Він вірив у це протягом усього свого життя.

– Те, що ти просиш, є дуже простим, – сказав він нарешті. Йому вдалося зберегти самовладання; дисципліна перемогла. – Зроби так, щоб, коли ти доторкнешся до іншого, всі твої п’ять чуттів уже діяли. Бо секс існує сам собою. Від тієї миті, коли він починає діяти, ти вже його не контролюєш – він тебе контролює. І все те, з чим ти до нього прийшла – твої страхи, твої бажання, твоя вразливість – залишатиметься з тобою протягом усього часу. Через те люди й стають імпотентами. У сексі бери з собою в ліжко лише любов і п’ять уже задіяних чуттів. Лише тоді ти зможеш прилучитися до Бога.

Брида дивилася на гільзи, розкидані на землі. Вона не показала, що саме відчуває. Зрештою, йшлося лише про такий собі трюк, і вона вже знала, як він робиться. «А більш нічого мене поки що й не цікавить», – сказала вона собі.

– Це все, чого я можу тебе навчити.

Вона мовчала. Дикі коні були приборкані тишею.

– Глибоко вдихни сім разів, зроби так, щоб усі твої п’ять чуттів були розбуджені до фізичного контакту. Дай часу час.

Він був Наставник Традиції Сонця. І витримав іще одне випробування. Його Інша Частина також допомогла йому багато чого зрозуміти.

«Я вже показав їй панораму згори. Тепер можна спускатися».

* * *

Вона неуважно дивилася на дітей, що гралися на майдані. Хтось сказав їй одного разу, що в кожному місті є «магічний куточок» – куточок, куди ми маємо звичай приходити, коли хочемо серйозно подумати про життя. Цей майдан і був її «магічним куточком» у Дубліні. Неподалік від нього вона винаймала своє перше помешкання, коли приїхала до великого міста зі своїми мріями та сподіваннями. Тоді головним проектом її життя було вступити до Триніті-коледжу, а по його закінченні викладати літературу. Вона багато часу просиджувала на тій лаві, де сиділа тепер, пишучи вірші та намагаючись поводитися достоту так, як поводилися її літературні кумири.

Але грошей, які надсилав батько, завжди не вистачало, і їй довелося влаштуватися на службу в таку собі фірму експортних перевезень. Вона не нарікала: була задоволена своєю працею, а сьогодні її служба мала для неї надзвичайно велике значення – бо саме вона наповнювала все для неї реальним змістом і допомагала їй не збожеволіти. Саме служба допомагала їй перебувати у стані хисткої рівноваги між світом видимим і світом невидимим.

А діти гралися. Усі ці діти, як і вона колись, слухали розповіді про фей і відьом, де чаклунки вдягаються в чорний одяг і дають отруєні яблука бідолашним дівчаткам, які заблукали в лісі. Жодне з тих дітей не могло собі уявити, що ось тут, спостерігаючи за їхніми розвагами, сидить справжня відьма.

Того вечора Вікка зажадала, щоб вона зробила вправу, яка не мала нічого спільного з Традицією Місяця; будь-яка людина могла б домогтися такого результату. А їй, бачте, треба було зробити це для того, щоб підтримувати у стані постійної придатності міст між видимим і невидимим.

Її завдання було дуже простим: вона мала лягти, розслабитися й уявити собі одну з центральних вулиць міста. Потім зосередити увагу, подивитися на вітрину крамниці, яку теж треба уявити, й підмітити там усі деталі – товари, ціни, розташування. По закінченні цієї вправи вона мала вийти на вулицю і порівняти з реальністю все, що вона собі уявила.

А тепер вона сиділа й дивилася на дітей. Вона щойно повернулася з крамниці, й усе там було достоту таким, яким вона побачила в уяві. Вона запитувала себе, чи це була вправа для звичайнісіньких людей, чи домогтися такого результату допомогли їй місяці тренувань у чаклунському ремеслі. Вона так і не змогла відповісти на це запитання.

Але вулиця, яку вона обрала для своєї вправи, була розташована неподалік від її «магічного куточка». «Отже, то була не випадковість», – подумала вона. Серце їй боліло, бо вона ніяк не могла з’ясувати свою проблему з Коханням. Вона кохає Лоренса, у цьому сумніву не було. Вона знала, що коли добре опанує Традицію Місяця, то побачить світляну цятку над його лівим плечем. А в один із тих вечорів, коли вони йтимуть разом, щоб випити гарячого шоколаду неподалік від вежі, яка надихала Джеймса Джойса, коли він писав «Улісса», вона побачить блиск у його очах.

Маг мав рацію. Традиція Сонця – це дорога для всіх людей, і її може розшифрувати кожен, хто вміє молитися, бути терплячим і хоче навчатися. Що глибше вона поринала у Традицію Місяця, то більше захоплювалася Традицією Сонця й то більше розуміла її.

Маг. Вона знову про нього думала. Саме це привело Бриду до її «магічного куточка». Після їхнього перебування в курені мисливців вона думала про нього часто. Навіть тепер їй хотілося б зустрітися з ним і розповісти йому про ту вправу, яку вона щойно робила; але вона знала, що це лише привід, надія на те, що він знову запросить її прогулятися в лісі. Вона була певна, що він прийняв би її добре, й уже вірила, що він, із якоїсь таємничої причини, – вона не наважувалася навіть припустити, що то за причина, – також тішився її товариством.

«Я завжди була схильна до дрімучої маячні», – подумала вона, намагаючись викинути Мага зі своїх думок. Але знала, він повернеться – і дуже скоро.

Так не могло тривати. Вона – жінка і дуже добре знає симптоми нової пристрасті; вона має уникнути цього за всяку ціну. Вона кохає Лоренса і хоче залишитися з ним. Її світ і так уже змінився понад усяку міру.

* * *

Уранці в суботу зателефонував Лоренс.

– Їдьмо прогулятися за місто, – сказав він. – Їдьмо до скель.

Брида приготувала поїсти на дорогу, а потім майже годину вони трусилися в автобусі із зіпсованою системою опалення. Близько полудня доїхали до містечка.

Брида була схвильована. Ще коли навчалася на першому курсі літературного факультету, вона багато читала про поета, який жив тут у минулому сторіччі. То був загадковий чоловік, великий знавець Традиції Місяця, який брав участь у діяльності таємних товариств і залишив у своїх творах приховане послання для тих, хто шукає собі духовну дорогу. Його звали Вільям Батлер Ітс. Бриді пригадалися деякі його вірші, вірші ніби написані для цього холодного ранку з чайками, що літали над човнами, припнутими в невеличкій гавані.

Засіяв я мріями ґрунт під твоїми ногами;

Ступай легко, бо мрії мої розчавиш.

Вони ввійшли до єдиного в селі шинку, замовили віскі, щоб трохи зігрітися, і пішли в напрямку скель. Вузенька заасфальтована вуличка круто пішла вгору, й через півгодини вони прийшли до місцевості, яку тутешні люди називали «фалесія». Це був мис із прямовисних скель, які обривалися в море. Навколо скель зміїлася стежка; неквапною ходою вони пройшли по ній менш як за чотири години; тепер їм залишалося тільки сісти на автобус і повернутися до Дубліна.

Брида була в захваті від прогулянки. Хоч у цьому році життя й запропонувало їй чимало емоцій, зиму вона, як і завжди, переносила тяжко. Усе її життя тепер зводилося до того, що вдень вона йшла на службу, увечері – на факультет, у суботу та в неділю ходила в кіно. Ретельно виконувала ритуали в призначений час і танцювала під ритми світу, як навчила її Вікка. Але їй хотілося більше бувати у світі, покидати дім і милуватися природою.

Небо затягнули низькі хмари, але фізична активність та віскі розігнали холод. Стежка була надто вузька, й вони не могли йти поряд; Лоренс ішов попереду, а Брида на кілька метрів позаду. Розмовляти за таких обставин їм було важко. Проте вони таки знаходили можливість обмінятися кількома словами, чого було досить, аби відчути, що другий близько й також милується красою природи.

Вона з дитячим захватом споглядала навколишній краєвид. Усе тут було так само, либонь, як і тисячі років тому, в ті далекі часи, коли не існували ані міста, ані гавані, ані поети, ані дівчата, що прагнули засвоїти Традицію Місяця; тоді існували лише скелі, море, яке підмивало їх унизу, та чайки, що літали під низькими хмарами. Іноді погляд Бриди ковзав униз, у провалля, і тоді вона відчувала легке запаморочення. Море розповідало їй щось таке, чого вона не могла зрозуміти, чайки накреслювали в небі рисунки, які вона не встигала роздивитися. Але вона дивилася на цей первісний світ так, ніби в ньому зберігалася – і то значно більше, аніж у всіх книжках, які вона читала, та в усіх ритуалах, які виконувала, – справжня мудрість Усесвіту. Поки вони відходили від гавані, усе інше втрачало сенс – її мрії, її повсякденне буття, її пошук. Залишалося тільки те, що Вікка називала «підписом Бога».

Існувала лише ця мить первісної реальності, поєднана з чистими силами природи, – відчуття того, що вона жива, а поруч із нею той, кого вона кохає.

Вони йшли майже дві години, тепер стежка розширилася, й вони вирішили сісти й трохи відпочити. Але довго сидіти не змогли; холод дуже скоро став нестерпним, і треба було рухатися. Але їй хотілося посидіти бодай кілька секунд поруч із ним, дивлячись на хмари і слухаючи шум морських хвиль.

Брида вдихала запах моря, а в роті відчувала присмак морської солі. Її обличчя, притиснуте до плеча Лоренса, зігрілося. То була мить напруженого й повного існування. Усі її п’ять чуттів пробудилися.

На якусь мить вона подумала про Мага й забула його. Нині її цікавили лише п’ять чуттів. Вона хотіла, щоб вони й далі діяли. Настала мить, яку вона давно чекала.

– Я хочу щось сказати тобі, Лоренсе.

Лоренс щось промурмотів їй у відповідь, але серце йому завмерло. Поки дивився на хмари й урвище, він зрозумів, що ця жінка – найважливіше, що він має у своєму житті. Що вона – єдине пояснення, єдина причина цих скель, цього неба, цієї зими. Якби її тут не було з ним, то йому було б байдуже навіть якби всі янголи небесні прилетіли сюди хмарою втішати його – рай не мав би для нього ніякого сенсу.

– Я хочу тобі сказати, що кохаю тебе, – ніжно промовила Брида. – Бо ти подарував мені радість кохання.

Вона почувала себе наповненою щастям і змістом, відчувала, як весь цей краєвид проникає їй у душу. Він почав пестити їй волосся. І вона була певна, що якщо наважиться на такий ризик, то зможе пережити хвилину кохання, якого раніше ще ніколи не переживала.

Брида поцілувала його. Відчула смак його губів, доторк язика. Була спроможна помітити кожен рух і відчувала, що те саме відбувається з ним – бо Традиція Сонця відкривається кожному, хто спроможний дивитися на світ так, ніби бачить його вперше.

– Я хочу кохати тебе тут, Лоренсе.

На якусь мить він подумав, що вони на стежці, по якій ходять люди, що тут може хтось з’явитися, у кого вистачить божевілля гуляти тут посеред зими. Але той, хто на це спроможний, спроможеться також зрозуміти, що певні сили, якщо вони вже задіяні, зупинити не можна.

Він засунув руки їй під светр і доторкнувся до грудей. Брида вже цілком йому віддалася – усі сили світу проникали в неї крізь її п’ять чуттів і перетворювалися на енергію, що заволоділа нею. Обоє тепер лежали на землі між скелями, урвищем, морем, між чайками, які ширяли вгорі, і смертю, яка чатувала на них на камінні внизу. Проте вони кохалися без страху, бо знали, що Бог оберігає невинних.

Вони не відчували холоду. Кров у них струменіла з такою швидкістю, що Брида зірвала з себе частину одягу, він зробив те саме. Вони не відчували болю; їхні коліна й боки обдиралися об каміння, але ці відчуття складали частину втіхи й доповнювали її. Брида знала, що оргазм наближається, але це відчуття було ще якимсь дуже далеким, бо вона була цілком поєднана зі світом, її тіло й тіло Лоренса змішувалися з морем, камінням, життям і смертю. Вона перебувала в цьому стані так довго, як тільки могла, тоді як її Інша Частина відчувала, хоч іще дуже туманно, що вона переживає тепер хвилини, яких ніколи не переживала раніше. Це була її зустріч із сенсом життя, вона ніби повернулася до Едемського саду, це була та мить, коли Єва повернулася в Адама й обидві Частини перетворилися на Творіння.

А потім зненацька вона втратила спроможність сприймати світ, що її оточував, її п’ять чуттів, здавалося, захотіли вирватися від неї, а в неї не залишилося снаги, щоб їх утримати. Ніби священний промінь вразив її, і вона їх відпустила, і світ, чайки, присмак солі, тверда земля, видіння хмар – усе повністю зникло, і на їхньому тлі спалахнуло грандіозне золоте сяйво, яке розливалося-розливалося, аж поки накрило найдальшу зірку Галактики.

Вона дуже повільно виходила з цього стану. Знову з’явилися море та хмари. Але все було занурене у тремтіння глибокого спокою, спокою Всесвіту, який, хоч і тривав лише кілька миттєвостей, проте дав їй пояснення, бо вона знов увійшла в контакт зі світом. Вона відкрила ще один міст, який сполучав видиме з невидимим, і цієї дороги вона вже не забуде ніколи.

* * *

Наступного дня вона зателефонувала до Вікки. Розповіла їй про те, що сталося, і її співрозмовниця кілька хвилин мовчала.

– Вітаю, – сказала вона нарешті. – Тобі це вдалося.

Вона пояснила, що віднині сила сексу зробить глибокі зміни в її манері бачити й відчувати світ.

– Тепер ти готова до свята рівнодення. Тобі лишається тільки одне.

– Ще одне? Але ж ви мені вже казали, що лишається тільки це!

– Ідеться про річ надзвичайно просту. Ти повинна вимріяти собі сукню. Ту сукню, яку вдягнеш у той день.

– А якщо в мене нічого не вийде?

– Починай мріяти. Найважче ти вже зробила.

І несподівано змінила тему розмови, як мала звичай робити часто. Розповіла, що купила собі нову машину, що їй треба купити ще дещо. Чи не зможе Брида супроводжувати її?

Бриді була приємна ця пропозиція, і вона попросила свого начальника, щоб він дозволив їй піти з роботи раніше. Уперше Вікка виявила до неї якусь симпатію – хай навіть це було тільки запрошення разом піти до крамниці. Вона відчувала, що багато інших учениць Вікки з великою радістю захотіли б опинитися на її місці.

Хто знає, чи не зможе вона сьогодні показати, яке важливе місце посідає Вікка в її житті і як їй хочеться, щоб вони стали подругами? Для Бриди було важко відокремити дружбу від духовного пошуку, і їй було прикро, що досі Наставниця не виявляла ані найменшого інтересу до її життя. Їхні розмови досі не виходили за рамки тих завдань, які вона повинна виконати для того, щоб домогтися подальшого поступу на шляху опанування науки Традиції Місяця.

У призначений час Вікка чекала її в червоному кабріолеті «ем-джі». Автомобіль класичної марки британської автомобільної індустрії був у надзвичайно доброму стані, зовні блищав хромованим металом, а всередині – полірованим деревом панелі приладів. Брида навіть не наважилася прикинути, скільки може коштувати така машина. Сама думка про те, що відьма змогла придбати собі такий дорогий автомобіль, уселяла їй страх. Ще до того, як вона познайомилася з Традицією Місяця, з дитинства, вона чула, як відьми укладали жахливі угоди з дияволом, щоб добути гроші та владу.

– А вам не здається, що сьогодні надто холодно, щоб їхати з відкинутим верхом? – сказала вона.

– Боюся, я не зможу дочекатися літа, – відповіла Вікка. – Я просто не зможу його дочекатися. Бо мені страх як хочеться покататися саме так.

Як добре. Принаймні в цьому вона показала себе цілком нормальною жінкою.

Вони поїхали вулицями, ловлячи на собі здивовані погляди людей старшого віку та слухаючи захоплені й жартівливі вигуки чоловіків.

– Я задоволена твоїм страхом, що ти не зможеш вимріяти собі сукню, – сказала Вікка.

Брида вже забула про їхню розмову по телефону.

– Ніколи не переставай сумніватися. Коли сумніви зникають, то це означає, що ти зупинилася на своїй дорозі. І тоді приходить Бог і все скасовує, бо саме так Він здійснює нагляд за своїми обранцями, вимагаючи від них, щоб вони завжди йшли тією дорогою, якою їм призначено йти. Він примушує нас іти, коли ми зупиняємося з якоїсь причини – егоїзму, лінощів або хибного відчуття, що ми вже досягли бажаного. Але стережися одного: ніколи не дозволяй, щоб сумніви паралізували твої дії. Завжди ухвалюй рішення, які тобі треба ухвалювати, навіть якщо не маєш впевненості в тому, що вони правильні. Той, хто діє, не помиляється, якщо при цьому він не забуває давнє німецьке прислів’я, яке Традиція Місяця донесла до наших днів. Якщо ти не забуватимеш цього прислів’я, то завжди зможеш перетворити хибне рішення на рішення правильне. Це прислів’я звучить так: «Диявол живе в деталях».

Вікка несподівано зупинилася перед автомайстернею.

– Існує один забобон у стосунку до цього прислів’я, – сказала вона. – Ми згадуємо про нього лише тоді, коли маємо в ньому потребу. От і в мене виникла така потреба. Я купила машину й боюся, щоб диявол не заховався десь у її деталях.

Вона вийшла з автомобіля, коли підійшов механік.

– У вас зламався відкидний верх, пані?

Вікка не завдала собі клопоту відповідати на це запитання. Вона попросила, щоб він зробив повний огляд машини. По той бік вулиці була кондитерська; поки механік оглядав їхню «ем-джі», вони пішли випити гарячого шоколаду.

– Поглянь на механіка, – сказала Вікка, коли обидві підійшли до вікна кондитерської й стали дивитися крізь шибку на автомайстерню. Той стояв біля відкритого двигуна машини, не роблячи жодних рухів. – Він ні до чого не доторкається. Лише дивиться. Він давно працює в цій галузі й знає, що машина розмовляє з ним своєю спеціальною мовою. Зараз працює не його розум – працюють його чуття.

Зненацька механік засунув руку кудись у двигун і став там колупатися.

– Він знайшов несправність, – сказала Вікка. – Він не згаяв жодної хвилини часу, бо зв’язок між ним і машиною налагоджений досконало. Це стосується всіх добрих майстрів своєї справи, з якими мені доводилося зустрічатися.

«І тих, із якими доводилося зустрічатись мені», – подумала Брида.

Але вона думала, вони так поводяться, бо не знають, із чого почати. Вона ніколи не завдавала собі клопоту звернути увагу на те, що починають вони там, де треба, а не колупаються в моторі навмання.

– Чому ж ці люди, які володіють мудрістю Сонця у своєму повсякденному житті, ніколи не ставлять перед собою фундаментальних запитань про будову Всесвіту? Чому вони воліють ремонтувати двигуни або подавати каву в барах?

– А ти думаєш, що ми, з нашими окультними знаннями про світ невидимий, ліпше розуміємо закони Всесвіту, ніж вони? У мене багато учнів. Це люди, що нічим не відрізняються від інших людей, які плачуть у кіно й переживають за погані оцінки своїх дітей, навіть знаючи, що смерті не існує. Чаклунська наука лише одна з форм досягнення Найвищої Мудрості, але будь-яка діяльність людини може наблизити її до неї; якщо тільки вона працює з любов’ю в серці. Чаклунки можуть розмовляти з Душею Світу, помічати світляну цятку над лівим плечем своєї Іншої Частини і споглядати нескінченність у тихому сяйві свічки. Але ми не розуміємося на автомобільних двигунах. Тож так само як механіки потребують нас, ми потребуємо механіків. Вони знаходять свій міст до невидимого в моторі автомобіля; а ми – у Традиції Місяця. Але світ невидимий залишається однаковим і для них, і для нас. Виконуй свою роль і не турбуйся про інших. Вір у те, що Бог розмовляє і з ними і що вони так само, як і ти, прагнуть відкрити сенс життя.

– Тепер із вашою машиною все гаразд, – сказав механік, коли жінки повернулися з кондитерської. – Але ви, пані, уникли великої неприємності: один із шлангів уже був готовий тріснути.

Вікка була не вельми вдоволена високою ціною за ремонт, але похвалила себе за те, що вчасно згадала про прислів’я.

* * *

Вони робили покупки на одній із центральних комерційних вулиць Дубліна – саме на тій, яку Брида намагалася собі уявити, коли виконувала вправу з вітриною крамниці. Коли розмова заходила про щось важливе, Вікка відбувалася туманними або ухильними відповідями. Але вона з великим ентузіазмом говорила на теми повсякденного життя – про ціни, одяг, поганий настрій продавчинь. Вона витратила чимало грошей того вечора, переважно на речі, що свідчили про її витончений і добрий смак.

Брида знала, що ніхто не запитує в іншої людини, звідки в неї гроші, які вона витрачає. Проте її цікавість була такою великою, що вона мало не порушила елементарні правила доброго виховання.

Закінчили вони той вечір у ресторані традиційної японської кухні, де замовили сашимі.

– Нехай Бог благословить нашу їжу, – сказала Вікка. – Ми плаваємо в морі, якого не знаємо. Нехай же Він наділить нас мужністю, необхідною для того, щоб ми прийняли цю таємницю.

– Але ви Наставниця у Традиції Місяця, – сказала Брида. – Вам відомі всі відповіді.

~

Вікка протягом якоїсь хвилини дивилася на їжу відстороненим поглядом.

– Атож, я вмію подорожувати між теперішнім і минулим, – сказала вона нарешті. – Я знаю світ духів і вже ввійшла в контакт із такими потужними силами, для характеристики яких не знайдеться слів у жодній мові. Мабуть, я можу стверджувати, що володію потаємним знанням тієї дороги, по якій людський рід ішов до сьогоднішнього дня.

І тому, що знаю все це, я і є Наставницею, я знаю також, що ми ніколи не зможемо розкрити справжню причину нашого існування. Ми зможемо з’ясувати, як, коли та звідки ми тут з’явилися. Але запитання навіщо? завжди залишиться для нас запитанням без відповіді. Головна мета великого Будівничого Всесвіту відома лише Йому й більше нікому.

Тиша, здавалося, запанувала над усім довкола.

– Ось і тепер, коли ми тут вечеряємо, дев’яносто дев’ять відсотків людей із нашої планети по-своєму намагаються знайти відповідь на це запитання. Навіщо ми тут? Багато хто сподівається, що знайде відповідь у своїй релігії або своєму матеріалізмі. Інші впадають у розпач і марнують життя і статок, намагаючись проникнути в таємницю. Існує також небагато людей, що взагалі нехтують цю проблему й живуть сьогоднішнім днем, не переймаючись ані результатами, ані наслідками.

І лише люди мужні й ті, хто опанував Традицію Сонця й Традицію Місяця, знають єдино можливу відповідь на це запитання: НЕ ЗНАЮ.

Така ситуація може, на перший погляд, нас налякати й навіяти нам почуття безпорадності перед світом, перед тим, що в ньому відбувається, і перед таємницями нашого існування. Та коли перший страх минає, ми поступово звикаємо до єдино можливого розв’язання цієї проблеми: ми повинні робити те, що підказують нам наші мрії. Знайти в собі мужність наважитись на ті кроки, яких ми завжди хочемо, – це єдиний спосіб довести, що ми віруємо в Бога.

Тієї миті, коли ми на це зважимося, життя наповнюється для нас священним сенсом і ми переживаємо те саме хвилювання, яке пережила Свята Діва, коли в один із днів її буденного існування перед нею з’явився незнайомець і сказав, що вона народить Сина Божого. «Нехай буде воля Твоя», – відповіла йому Свята Діва. Бо зрозуміла, що своєї найбільшої величі людина досягає тоді, коли приймає Таємницю.

Після досить тривалої мовчанки Вікка заходилася їсти. Брида дивилася на неї, горда з того, що сидить поруч із нею. Вона вже не думала про ті запитання, які хотіла їй поставити – про те, чим Вікка заробляє собі на життя, чи вона закохувалася в когось, чи ревнувала до якогось чоловіка. Вона думала про велич душі людей, наділених справжньою мудрістю. Людей, котрі все своє життя шукали відповідь, якої не існує, а зрозумівши це, ніколи не вигадували надуманих пояснень. Вони смиренно погоджувалися жити у Всесвіті, якого ніколи не могли зрозуміти. Але єдиний спосіб, у який вони могли існувати в ньому, – це реалізувати власні бажання, власні мрії, бо саме так людина перетворювалася на інструмент Бога.

– Тоді навіщо намагатися? – запитала вона.

– А ми не намагаємося. Ми приймаємо світ таким, яким він є, і тоді життя стає для нас більш наповненим і цікавим, бо ми розуміємо, що кожен наш крок, у всі хвилини життя, має більше значення, аніж ми самі. Ми розуміємо, що в якомусь місці часу та простору, на це запитання існує відповідь. Розуміємо, що існує причина, з якої ми перебуваємо тут, і нам цього досить.

Ми занурюємося в Темну Ніч із вірою, здійснюємо те, що давні алхіміки називали Персональною Легендою, і цілком віддаємося кожній миті, знаючи, що завжди існує Рука, яка нас веде: і нам вирішувати, прийняти її чи ні.

* * *

Того вечора Брида кілька годин слухала музику, повністю віддаючись чудесному усвідомленню того факту, що вона живе. Пригадала двох своїх улюблених авторів. Один із них однією своєю простою фразою вселив їй віру, необхідну для того, щоб вона подалася на пошуки мудрості. То був англійський поет, який жив багато століть, тому на ім’я Вільям Блейк. Він писав:

Де запитання є – там відповідь існує.

Потім надійшов час виконати ритуал. Їй треба було протягом кількох хвилин дивитися на світло свічки, й вона сіла перед невеличким вівтарем, який обладнала у своєму помешканні. Свічка перенесла її в той день, коли вона й Лоренс кохалися у скелях. Навколо них кружеляли чайки – високо під самими хмарами й низько над самими хвилями.

Риби, певно, запитували себе, як можливо літати, бо вряди-годи якісь таємничі створіння занурювалися в їхній світ і зникали так само швидко, як і з’явилися.

А птахи, мабуть, дивувалися, як можливо дихати під водою, бо годувалися створіннями, яких знаходили під хвилями.

Існували птахи, й існували риби. Існували різні світи, що подеколи вступали в контакт, але жоден із них не міг відповісти на запитання другого. А проте в обох виникали запитання. А де було запитання, там існувала й відповідь.

Брида дивилася на полум’я свічки, й магічна атмосфера створювалася навколо неї. Так відбувалося завжди, але того вечора все було позначене особливою напругою.

Якщо вона спроможна поставити запитання, то тільки тому, що в іншому Всесвіті на нього існує відповідь. Хтось знав те, чого вона ніколи не знатиме. Їй більше не треба дошукуватися сенсу життя; досить зустріти Когось, кому він відомий. І в його обіймах побачити той самий сон, який бачить дитина, бо знає, що хтось сильніший, аніж вона, захищає її від усього зла та від усіх небезпек.

Коли вона закінчила ритуал, то проказала невеличку молитву, дякуючи Богові за ті кроки, які вже пройшла. Подякувала за те, що перший чоловік, до якого вона звернулася із запитаннями про магію, не намагався пояснити їй, як збудований Усесвіт, – навпаки, зробив так, щоб вона перебула всю ніч у темряві лісу.

Їй треба піти до нього, подякувати йому за все, чого він її навчив.

Завжди, коли вона шукала зустрічі з тим чоловіком, їй треба було щось довідатися від нього; коли одержувала від нього те, що хотіла, то відразу йшла геть, іноді навіть не попрощавшись. Але саме він підвів її до дверей, поріг яких вона хотіла перетнути в найближче рівнодення. Вона повинна бодай сказати йому «дякую».

Ні, вона зовсім не боялася, що закохається в нього. Вона вже прочитала в очах Лоренса відомості про приховану сторону власної душі.

Вона могла сумніватися щодо того, чи вдасться їй вимріяти сукню, але щодо свого кохання, то тут усе було зрозуміло.

* * *

– Дякую, що прийняли моє запрошення, – сказала Брида Магові відразу по тому, як вони сіли за стіл.

Вони були в тому єдиному на все село шинку, в якому вона помітила дивний блиск у його очах.

Маг не сказав їй нічого. Лише відзначив, що її енергія стала зовсім іншою; схоже, вона таки спромоглася розбудити в собі Силу.

– Того дня, коли я залишилася сама-одна в лісі, я дала собі обіцянку, що повернуся подякувати вам або проклясти вас. Я пообіцяла собі повернутися, коли знатиму свій шлях. Але поки що жодної зі своїх обіцянок я не виконала. Я завжди приходжу сюди просити допомоги, й ви ще ніколи мені не відмовили. Можливо, я надто високої думки про себе, але я хочу, щоб ви знали: ви завжди були для мене інструментом Божої руки. І я хочу, щоб сьогодні ви були моїм гостем.

Вона хотіла замовити два віскі, що їх вони замовляли тут завжди, але він підвівся, підійшов до бару й повернувся звідти з двома пляшками й двома келихами. В одній пляшці було вино, а в другій – мінеральна вода.

– У Давній Персії, – сказав він, – коли двоє людей зустрічалися, щоб разом випити, то одного з них обирали Царем Вечора. Здебільшого ним була та особа, яка запрошувала.

Він не був упевнений у тому, що його голос звучав твердо. Його змагала пристрасть, а енергія Бриди змінилася.

Він поставив перед нею вино й мінеральну воду.

– Цар Вечора мав за обов’язок вирішувати, у якому тоні відбуватиметься розмова. Якщо він наливав у перший келих, який вони мали випити, більше води, ніж вина, це означало, що розмова буде на серйозні теми. Якщо наливав води й вина порівну, то вони збиралися обговорювати серйозні речі й речі приємні. І нарешті, якщо він наповнював келих вином і доливав до вина лише кілька крапель води, то їх чекав приємний вечір безтурботного дозвілля.

Брида налила вина в обидва келихи по вінця й додала лише по кілька крапель води в кожен.

– Я приїхала, щоб вам подякувати, – повторила вона. – Це ви навчили мене, що життя – зусилля віри. І що я гідна того пошуку, якому хочу себе присвятити. Ваша наука дуже допомогла мені на тій дорозі, яку я для себе обрала.

Вони випили разом, обидва келихи – залпом. Він – тому, що був напружений. Вона – тому, що була розслаблена.

– Тож наша розмова буде легкою й приємною, – повторила Брида.

Маг сказав, що вона – Цариця Вечора і їй обирати, про що вони говоритимуть.

– Я хочу, щоб ви розповіли мені трохи про своє особисте життя. Хочу знати, чи мали ви коли-небудь любовні стосунки з Віккою.

Він ствердно кивнув. Брида відчула непоясненний напад ревнощів, але не могла збагнути, кого вона ревнує – його чи її.

– Проте ми ніколи не мали наміру залишитися разом, – пояснив він. – Ми обоє знали Традиції. Обоє знали, що між нами не йдеться про стосунки двох Інших Частин.

«Я ніколи не прагнула навчитися бачити світляну цятку», – подумала Брида, хоч і знала, що уникнути цього їй навряд чи вдасться. Адже кохання між чаклуном і чаклункою має свої особливості.

Вона випила ще трохи. Вона наближалася до своєї мети, уже зовсім недалеко була дата весняного рівнодення, і їй можна було розслабитися. Вона давно не дозволяла собі пити понад міру. Але тепер для неї лишалася тільки одна проблема – вимріяти сукню.

Вони далі розмовляли й пили. Брида знову хотіла повернутися до своєї теми, але хотіла, щоб і в нього виникло таке бажання. Вона стежила, щоб обидва келихи постійно були повні, й першу пляшку вони докінчили на середині розмови про те, як важко жити в такому малому селі. В уяві тутешніх людей Маг спілкувався з дияволом.

Брида була задоволена й навіть відчула свою значущість: певно, він почувався дуже самотнім. Мабуть, у цьому селі ніхто не розмовляв із ним довше, аніж треба було для того, щоб привітатися та обмінятися кількома банальними зауваженнями про погоду абощо. Вони відкоркували ще одну пляшку, й вона з подивом переконалася, що й Маг, чоловік, який проводив свої дні в лісі, шукаючи спілкування з Богом, був спроможний пити й п’яніти.

Коли допили другу пляшку, вона вже забула, що приїхала сюди тільки для того, щоб подякувати чоловікові, який сидів тепер перед нею. Її взаємини з ним – тепер вона добре це усвідомила – були завжди прихованим викликом. Їй не хотілося бачити в ньому звичайну людину, а вона небезпечно наблизилася до такого бачення. Їй більше до вподоби був образ мудреця, який запросив її піднятися в курінь на верхівці дерева й кілька годин просидіти там, споглядаючи захід сонця.

Вона знову заговорила про Вікку, спостерігаючи, чи він якось на це відреагує. Розповіла йому, що з неї чудова Наставниця, яка навчила її всього, що їй треба знати, але робила це так витончено, що в неї завжди виникало враження, ніби вона й раніше знала все те, чого тепер навчилася.

– Але ти завжди все знала, – сказав Маг. – Так навчає Традиція Сонця.

«Бачу, він не хоче погодитися з тим, що Вікка – добра Наставниця», – подумала Брида.

Вона осушила ще один келих вина й продовжила розмову про свою Вчительку. Але Маг більше не реагував.

– Розкажіть мені про ваше кохання, – сказала вона, намагаючись якось спровокувати його.

Вона не хотіла нічого про це знати, зовсім не хотіла. Але тільки так вона сподівалася розбудити в ньому якусь реакцію.

– То було кохання підлітків. Ми належали до покоління, яке не знало меж, яке любило «Бітлз» та «Роулінґ стоунз».

Вона була здивована цією відповіддю. Випивка, замість розслабити її, посилила напруженість. Вона завжди хотіла поставити йому ці запитання, а тепер раптом усвідомила, що його відповіді не задовольняють її.

– Саме в ту пору ми й зустрілися, – провадив він, не звертаючи уваги на те, як вона сприймає його слова. – Обоє ми шукали свої дороги, й ті перетнулися, коли ми пішли навчатися до одного Вчителя. Ми разом вивчали Традицію Сонця, Традицію Місяця, й обоє стали Наставниками, кожен по-своєму.

Брида вирішила продовжити цю тему. Дві пляшки випитого вина перетворюють чужих людей на друзів дитинства. І додають сміливості.

– А чому ви розлучилися?

Настала черга Мага замовити ще одну пляшку. Вона це помітила, й напруга її зросла. Їй було б украй прикро довідатися, що він досі кохає Вікку.

– Ми розлучилися тому, що довідалися про існування Іншої Частини.

– А якби ви нічого не знали ані про світляні цятки, ані про блиск в очах, ви й сьогодні були б іще разом?

– Не знаю. Знаю тільки, що, якби ми тоді не розбіглися, це було б погано для обох. Ми лише тоді починаємо розуміти життя та Всесвіт, коли зустрічаємо свою Іншу Частину.

Протягом якогось часу Брида не знала, що сказати. Розмову вирішив продовжити Маг.

– Ходімо вийдемо, – сказав він, ледь пригубивши вино з третьої пляшки. – Мені потрібен вітер на обличчя і свіже повітря.

«Він сп’янів, – подумала вона. – І він чогось боїться».

Вона відчула гордість за себе – випивка діяла на неї не так сильно, як на нього, і вона не боялася втратити самовладання. Вона приїхала сюди сьогодні ввечері, щоб розважитися.

– Випиймо ще трохи. Сьогодні я Цариця Вечора.

Маг випив ще один келих. Але він знав, що досяг своєї межі.

– Ви нічого не запитуєте про мене, – сказала вона з викликом у голосі. – Невже вам не цікаво? Чи, може, ви й так усе про мене знаєте завдяки своїй чаклунській силі?

На якусь мить вона відчула, що зайшла надто далеко, проте не надала цьому ваги. Помітила тільки, що очі в Мага змінилися і блищали тепер якимсь зовсім іншим блиском. Щось у Бриді начебто відкрилося – або, точніше, вона відчула, ніби перед нею впала якась стіна, і тепер їй усе дозволено. Вона згадала, як зовсім недавно вони були разом, згадала про своє бажання бути з ним і про ту холодність, із якою він до неї поставився. І до неї раптом дійшло, що вона приїхала сюди сьогодні зовсім не для того, щоб подякувати йому. Вона приїхала, щоб помститися. Щоб сказати йому: вона відкрила Силу з іншим чоловіком – чоловіком, якого вона кохає.

«Навіщо мені мститися йому? Чому я на нього розлючена?»

Але вино не дозволяло їй знайти очевидну відповідь на ці запитання.

* * *

А Маг дивився на дівчину, яка сиділа перед ним, і бажання показати свою Силу то опановувало його, то кудись відходило. Через такий день, як цей, багато років тому, усе його життя змінилося. У ту епоху справді існували «Бітлз» та «Роулінґ стоунз». Але існували також люди, які прагнули опанувати невідомі сили без віри в них, вони вивчали магію, бо вважали її могутнішою за власні спроможності й були певні, що зможуть вийти з Традиції, як тільки вона їм набридне. Він був одним із таких. Він увійшов до священного світу через Традицію Місяця, вивчаючи ритуали та перетнувши міст між видимим і невидимим.

Спочатку він намагався опанувати ці сили без чиєїсь допомоги, черпаючи відомості лише з книжок. Потім зустрів свого Вчителя. Уже після першої зустрічі Учитель порадив йому віддати перевагу Традиції Сонця, але Маг його не послухав. Традиція Місяця здавалася йому цікавішою, вона містила давні ритуали й мудрість часу. Учитель, зрештою, погодився навчати його Традиції Місяця – сказавши, що, можливо, саме ця дорога якнайшвидше приведе його до вивчення Традиції Сонця.

У ті часи він вірив у себе, вірив у життя, вірив у свої перемоги. Він мав попереду блискучу професійну кар’єру й сподівався використати Традицію Місяця для досягнення своїх цілей. Але дорога до чаклунської досконалості вимагала, по-перше, щоб він висвятився в Наставники. А по-друге, щоб ніколи не порушував єдиного правила, якому мусили підкорятися Наставники Традиції Місяця: їм було заборонено впливати на волю інших людей. Він міг пробивати собі дорогу в цьому світі, застосовуючи свої магічні знання, але не міг ані усувати з цієї дороги інших, ані примушувати їх іти нею. То була єдина заборона, єдине дерево, плід якого йому не дозволено з’їсти.

І все було гаразд, поки він не закохався в одну з учениць свого Наставника, а вона не закохалася в нього. Обоє були обізнані в Традиціях; він знав, що він не її чоловік, а вона знала, що вона – не його жінка. Але, навіть знаючи це, вони кинулися одне одному в обійми, склавши на життя відповідальність розлучити їх, коли настане час. Така ситуація не тільки не послабила їхню пристрасть, а спричинилася до того, що вони проживали кожну мить так, ніби вона була останньою, і кохання між ними досягло напруги, притаманної тим речам, які стають вічними, бо знають, що їм судилося померти.

І так було доти, доки одного дня вона зустріла іншого чоловіка. Чоловіка, який не знав Традицій і в якого не світилася цятка над лівим плечем, а очі не мали блиску, притаманного Іншим Частинам. Але вона закохалася в нього, бо кохання не знає раціональних заборон. Для неї її час із Магом завершився.

Вони стали сперечатися, сваритися, він просив її і благав. Ішов на всі приниження, на які мають звичай іти палко закохані люди. Навчився того, чого ніколи не зміг би навчитися через кохання, – навчився сподіватися, боятися, миритися з неминучим. «У нього немає світла над плечем, ти ж мені сама сказала», – намагався переконати він її. Але їй було до того байдуже – перш ніж пізнати свою Іншу Частину, вона хотіла пізнати людей і світ.

Маг призначив собі межу для свого болю. Постановив, що коли досягне її, то забуде про цю жінку. Він підійшов до неї одного дня, з причини, про яку вже не пам’ятав, – та коли й справді примусив себе про все забути, то відкрив, що його Вчитель мав рацію: емоції дикі, й потрібна мудрість, щоб їх приборкати. Його пристрасть була сильнішою за всі роки вивчення Традиції Місяця, сильнішою, аніж усі засоби розумового стримування, які він опанував, сильнішою, аніж та сувора дисципліна, якій він мусив підпорядкувати себе, щоб досягти того, чого він досяг. Пристрасть була сліпою силою, і вона шепотіла йому на вухо лише одне: він не повинен утратити цю жінку.

Він нічого не міг удіяти проти неї. Вона також була Вчителькою, Наставницею, як і він, – і знала свій обов’язок, який пронесла через багато перевтілень, одні з них були позначені визнанням і славою, інші – вогнем і стражданням. Вона знала, як захистити себе.

А тим часом відчайдушна боротьба його пристрасті зачіпала й третю особу. Чоловіка, що заплутався в таємничих хитросплетіннях долі, у павутині, яку навіть вони, Маги, навіть Відьми не спроможні розплутати. Звичайний собі чоловік, можливо, не менш закоханий у ту жінку, ніж він, можливо, він теж хотів зробити її щасливою, віддати їй найкращу свою частину. Чоловік цілком пересічний, якого таємничі наміри Провидіння втягли в гущу відчайдушної боротьби між чоловіком і жінкою, що знали Традицію Місяця.

Одного вечора, коли йому було вже несила терпіти біль, він з’їв яблуко із забороненого дерева. Застосувавши силу та знання, яких навчила його мудрість Часу, він прибрав того чоловіка від жінки, яку кохав.

Він досі не знав, чи вона це відкрила; можливо, вона вже знудилася своєю новою перемогою й не надала великої ваги тому, що сталося. Але його Наставник усе зрозумів. Його Наставник завжди все розумів, а Традиція Місяця була невблаганна до тих Висвячених, які вдавалися до чорної магії, а надто у сфері найважливішій для людей, у сфері, де вони почувають себе найвразливішими, – у коханні.

І коли він постав перед своїм Наставником, усвідомив, що священну клятву, яку він колись дав, неможливо зламати. Він зрозумів, що сили, які він начебто приборкав і поставив собі на службу, були набагато могутнішими за нього. Зрозумів, що перебуває на тій дорозі, яку сам для себе обрав, але ця дорога не така, як інші; з неї неможливо зійти. Зрозумів, що в нинішньому втіленні його доля визначена і змінити її він уже не зможе.

Але за помилку, якої він припустився, треба було платити високу ціну. Йому доведеться пити найотруйнішу з усіх отрут – самотність – доти, доки Кохання зрозуміє, що він знову перетворився на Вчителя, Наставника. І тоді те саме Кохання, якому він завдав такої тяжкої рани, дасть йому визволення, показавши нарешті його Іншу Частину.

* * *

– Ви нічого не запитуєте про мене. Невже вам не цікаво? Чи, може, ви й так усе про мене знаєте, завдяки своїм чаклунським спроможностям?

Усе його життя промайнуло перед ним за якусь частку секунди, протягом часу, необхідного, щоб вирішити, чи має він дозволити, щоб усе, як і раніше, відбувалося само собою, згідно з Традицією Сонця. Чи сказати їй про світляну цятку і втрутитися в перебіг долі.

Брида хотіла стати відьмою, але ще не була нею. Він згадав про курінь на вершині дерева, де вже був готовий заговорити з нею про це. Тепер його знову опанувала та сама спокуса, бо він опустив свого меча, він забув, що диявол живе в деталях. Люди – володарі власної долі. Вони завжди спроможні робити одні й ті самі помилки. Завжди спроможні втікати від того, чого вони прагнуть і що життя з великодушністю надає їм.

Або вони можуть віддатися на волю Божественного Провидіння, вхопитися руку Бога й боротися за свої мрії, вірячи в те, що рано чи пізно вони здійсняться.

– Ходімо вийдемо, – сказав Маг.

І Брида зрозуміла, що він говорить дуже серйозно.

Вона наполягла на тому, щоб оплатити рахунок; адже вона була Царицею Ночі. Вони вдяглися й вийшли на холод, який був уже не таким суворим – залишалося небагато тижнів до весни.

Вони пішли до автобусної зупинки. Автобус мав відійти вже через кілька хвилин. На холоді роздратування Бриди перейшло у глибоке збентеження, у щось таке, чого вона не могла пояснити. Вона не хотіла їхати на цьому автобусі – їй було зле. І вона переживала відчуття, що не досягла головної мети, яку поставила перед собою на сьогодні, і їй треба все обміркувати, перш ніж їхати. Вона приїхала сюди, щоб подякувати йому, а поводилася так само, як і під час інших своїх приїздів.

Сказала, що її нудить, і не сіла в автобус.

Минуло п’ятнадцять хвилин, і підійшов наступний автобус.

– Я не хочу їхати тепер, – сказала вона. – І не тому, що забагато випила. Мені не хочеться від’їжджати тому, що я все зіпсувала. Я не подякувала вам, як повинна була б подякувати.

– Це останній автобус сьогодні ввечері, – сказав Маг.

– Я візьму потім таксі. Навіть якщо це дуже дорого.

Коли автобус відійшов, Брида пожалкувала, що залишилася. Вона була розгублена, не розуміла, чого вона, власне, хоче.

«Мабуть, я п’яна», – подумала вона.

– Ходімо прогуляймося. Я хочу протверезитися.

Вони пройшлися безлюдним селом. Вуличні ліхтарі світилися, але вікна будинків були темні. «Так не можна. Я бачила блиск в очах Лоренса, а тепер хочу залишитися з цим чоловіком». Вона жінка вульгарна, непостійна, не гідна ані науки, ані практики чаклунського ремесла. Їй було соромно за себе: кілька крапель вина, і Лоренс, Інша Частина, усе, чого вона навчилася у Традиції Місяця, втратили для неї значення. На якусь мить вона подумала, що, може, помилилася і блиск в очах Лоренса не був тим блиском, якого вимагає Традиція Місяця. Але вона намагається обманути саму себе: ніхто не може помилитися, коли побачить блиск в очах своєї Іншої Частини.

Якби вона зустрілася в театрі з гуртом людей і Лоренс був серед них, якби вона ніколи раніше з ним не розмовляла, але її погляд зустрівся б із його поглядом, то навіть за таких обставин вона б ані на мить не засумнівалася, що перед нею чоловік її життя. Вона підійшла б до нього, і він би зробив рух їй назустріч, бо Традиції ніколи не помиляються, й Інші Частини рано чи пізно повинні зустрітися. Ще тоді, коли вона й не чула про Інші Частини, вона вже знала, що існує кохання з першого погляду, якого досі ніхто не зміг пояснити.

Будь-яка людина спроможна впізнати цей блиск, навіть не розбуджуючи в собі ніякої магічної сили. Вона знала про цей блиск ще до того, як довідалася про його існування. До речі, вона вже бачила цей блиск і в очах Мага, того вечора, коли вони вперше сиділи в цьому шинку.

Зненацька вона зупинилася.

«Я п’яна», – знову подумала вона.

Їй треба швидше забути про ці дурні думки. Насамперед треба порахувати, скільки залишилося грошей, чи їх вистачить на таксі. Це тепер найважливіше.

Але вона побачила блиск в очах Мага. Блиск, який показував її Іншу Частину.

– Ти бліда, – сказав їй Маг. – Мабуть, забагато випила.

– Це минеться. Ми тут трохи посидимо, поки я оговтаюся. А тоді поїду додому.

Вони сіли на лаві, й вона понишпорила в сумочці, шукаючи там монети. Вона могла б підвестися на ноги, взяти таксі й поїхати, щоб ніколи сюди не повертатися. Вона має Наставницю, вона знає, як іти далі своєю дорогою. Вона знає також свою Іншу Частину; і якби вона зараз підвелася й поїхала, то, можливо, саме так виконала б місію, яку доручив їй Бог.

Але їй був двадцять один рік. Й у свої двадцять із лишком років вона вже знала, що можливо зустріти дві Інші Частини в одному перевтіленні, й результатом таких двох зустрічей будуть біль і страждання.

Чи зможе вона втекти від цього?

– Я не поїду додому, – сказала вона. – Хочу залишитися тут.

Очі Мага засяяли, і те, що було раніше надією, перетворилося на впевненість.

* * *

Вони пішли далі. Маг бачив, як аура Бриди кілька разів змінювала колір і подумки сподівався, що дівчина не зіб’ється з правильної дороги. Він знав, який гуркоче грім і які землетруси двигтять у цю мить у душі його Іншої Частини, – такими були всі процеси перетворення. Так само перетворювалися небесні світила, люди, земля.

Вони вийшли з села в чисте поле, прямували до тих укритих лісом гір, де вони завжди зустрічалися, коли Брида попросила його зупинитися.

– Ми підемо сюди, – сказала вона, звертаючи на стежку, яка вела до поля, засіяного пшеницею.

Вона не знала, навіщо це робить. Лише відчувала, що потребує сили природи, потребує допомоги духів, своїх друзів, які від самого сотворіння світу населяли найгарніші куточки нашої планети. Величезний місяць сяяв у небі, і в його світлі було добре видно стежку, що бігла посеред пшеничного поля.

Маг ішов за Бридою, нічого не кажучи. У глибині душі він дякував Богові за свою віру. За те, що не дозволив собі повторити колишню помилку, яку був готовий повторити за хвилину до того, як одержав те, що просив.

Тепер вони йшли через пшеничне поле, що його місячне світло перетворило на сріблясте море. Брида йшла, не обираючи напрямку, не маючи ані найменшого уявлення про те, яким буде її наступний крок. Внутрішній голос казав їй, щоб вона йшла вперед, що вона жінка не менш сильна, ніж її далекі попередниці, – і що нехай вона не турбується, вони тут із нею, вони спрямовують її кроки й захищають її Мудрістю Часу.

Вони зупинилися серед поля. Навколо височіли гори, й на одній із них був камінь, з якого дуже добре видно захід сонця, мисливський курінь, що вивищувався над іншими куренями, й те місце, де якось уночі одна дівчина змагалася з жахом і нічною темрявою.

«Я цілком віддаюся, – подумала вона. – Я цілком віддаюся і знаю, що перебуваю під захистом». Вона відтворила в уяві свічку, яка горить у її невеличкому вівтарі для поклоніння культу Традиції Місяця.

– Ось тут добре, – сказала вона, зупиняючись.

Підібрала на землі паличку й накреслила навкруг них велике коло, повторюючи священні імена, яких навчила її Наставниця. Вона не мала свого ритуального кинджала, не мала жодного зі священних предметів, але її далекі попередниці були тут, і вони заспокоїли її, сказавши, що колись, аби уникнути смерті на вогнищі, вони освячували свої знаряддя кухонної праці.

– Усе у світі священне, – сказала вона.

І ця паличка була священною.

– Атож, – погодився Маг. – Усе у світі священне. І навіть піщинка може стати мостом до невидимого.

– Цієї миті, проте, мій міст до невидимого – моя Інша Частина, – відповіла Брида.

Його очі наповнилися слізьми. Бог був справедливий.

Обоє ввійшли в коло, й вона ритуально його закрила. То був захист, яким маги та відьми користувалися від незапам’ятних часів.

– Ти великодушно показав мені свій світ, – промовила Брида. – А тепер я здійснюю ритуал, показуючи, що і я належу до нього.

Вона піднесла руки до Місяця й покликала магічні сили природи. Багато разів вона бачила, як її Наставниця це робить, коли вони приходили в ліс, а тепер так робила вона й була певна, що не припуститься помилки. Сили підказували, що їй нічого не треба навчатися, треба тільки згадати про багато часів і багато життів, що їх вона прожила як відьма. Вона була тут, жриця, яка в давні часи поєднувала знання ґрунту з перетворенням зерна й молилася, поки її чоловік обробляв землю.

Маг дозволив, щоб Брида зробила перші кроки. Він знав, що в якусь мить повинен буде взяти ініціативу на себе, але в просторі й часі має закарбуватися: процес розпочала саме вона. Його Вчитель, який цієї миті мандрував в астральному просторі, у чеканні на нове життя, поза всяким сумнівом, був присутній на пшеничному полі, як і тоді в барі під час його останньої спокуси; і він мав бути задоволений – страждання виправило його учня. Він мовчки вислухав заклинання Бриди, дочекавшись, поки вона замовкне.

– Я не знаю, навіщо це роблю. Але я роблю те, що вимагається від мене.

– Тепер моя черга, – сказав він.

Він обернувся до ночі й наслідував спів птахів, які тепер існували тільки в легендах і міфах. Для завершення ритуалу бракувало лише цієї деталі – Вікка була доброю Наставницею і навчила Бриду майже всього, крім фіналу.

Коли пролунали крики священного пелікана та фенікса, усе коло наповнилося світлом, таємничим світлом, яке нічого не освітлювало навкруг себе, а втім, було світлом. Маг дивився на свою Іншу Частину, й вона стояла перед ним, сяючи всім своїм вічним тілом, золотою аурою та променями, що бризкали з її пупа та голови. Він знав, що вона бачить те саме й бачить також світляну цятку над його лівим плечем, нині трохи розмазану через вино, яке вони разом випили.

– Ти – моя Інша Частина, – сказала вона, побачивши цятку.

– Я пройду з тобою за Традицією Місяця, – сказав Маг.

І вмить пшеничне поле навколо них перетворилося на сіру попелясту пустелю, де стояв храм, а перед його величезними дверима танцювали жінки в білих одежах. Брида й Маг спостерігали цю картину з гребеня дюни, і вона не знала, чи ті жінки можуть бачити її.

Брида відчувала Мага поруч себе, хотіла запитати в нього, що означає те видіння, але не могла здобутися на голос, який застряг їй у горлі. Він помітив страх у її очах, і вони повернулися у світляне коло посеред пшеничного поля.

– Що то було? – запитала вона.

– Мій подарунок для тебе. Один із одинадцятьох таємних храмів Традиції Місяця. Подарунок кохання, подарунок вдячності за те, що ти існуєш, і я не даремно чекав стільки часу, щоб зустріти тебе.

– Забери мене з собою, – сказала вона. – Навчи мене ходити у твоєму світі.

Й обоє вирушили в час, у простір, у Традиції. Брида бачила квітучі поля, тварин, про яких знала лише з книжок, таємничі замки та міста, що ніби плавали на хмарах світла. Небо освітилося, коли Маг креслив для неї над пшеничним полем священні символи Традиції. У якусь мить вони обоє опинилися ніби на одному з полюсів Землі, бо їх оточували сніги та крига, одначе то була не ця планета; інші створіння, менші від людей, із набагато довшими пальцями та іншими очима трудилися у грандіозному космічному кораблі. Вона не встигала поставити йому запитання про ту або ту річ, як образи зникали й нові з’являлися на їхньому місці. Своєю жіночою душею Брида зрозуміла, що цей чоловік тепер намагався показати їй усе, чого він навчився за стільки років і зберігав весь цей час тільки для того, щоб зробити їй подарунок. І він міг довіритися їй без страху, бо вона була його Іншою Частиною. Вона могла мандрувати з ним Єлисейськими полями, де живуть осяйні душі та де вряди-годи з’являються душі, які лише прагнуть до сяйва, щоб підживити себе надією.

Вона не знала, скільки минуло часу, перш ніж вона знову побачила себе в осяйному колі, яке сама ж накреслила. Їй уже доводилося переживати кохання, але до цієї ночі кохання також означало страх. Той страх, хоч і не дуже сильний, був завжди покривалом – вона бачила крізь нього майже все, крім кольорів. А цієї миті, коли перед нею стояла її Інша Частина, вона зрозуміла, що кохання – це почуття, міцно пов’язане з кольорами, схоже на тисячі накладених одна на одну райдуг.

«Скільки я втратила через страх утратити», – подумала, дивлячись на гру райдужних кольорів.

Вона лежала під осяйним створінням, із цяткою світла над лівим плечем і блискучими нитями, що тяглися від голови та пупа.

– Я хотіла поговорити з тобою, але так і не змогла, – сказала вона.

– Бо багато випила, – відповів він.

Усе це для Бриди перетворилося на далекий спогад: шинок, вино й відчуття роздратування від чогось, чого вона не хотіла визнати.

– Дякую за видіння.

– То не були видіння, – сказала їй осяйна істота. – Ти споглядала мудрість Землі та однієї з далеких планет.

Брида не хотіла говорити про всі ті речі. Не хотіла лекцій. Хотіла тільки того, що недавно пережила.

– Я теж свічуся?

– Так само, як і я. Ті самі кольори, те саме світло. І ті самі пучки енергії.

Світло тепер набуло золотавого кольору, а пучки енергії, що виходили з голови й пупа, мали осяйний небесно-блакитний колір.

– У мене таке відчуття, ніби ми мало не загинули, але змогли врятуватися, – сказала Брида.

– Ти стомилася. Вертаймося до села. І випила теж багато.

Брида знала, що десь існує світ із шинками, пшеничними полями та зупинками автобуса. Але вона не хотіла повертатися в нього – усе, чого вона хотіла, – це залишитися тут назавжди. Вона слухала далекий голос, який промовляв заклинання, а тим часом світло навколо неї тьмяніло, поки й зовсім погасло. Величезний місяць знову з’явився в небі, освітивши поле. Вони лежали, обнявшись, голі. І не відчували ані холоду, ані сорому.

* * *

Маг попросив, щоб Брида закінчила ритуал, позаяк вона його почала. Брида промовила ті слова, які знала, а він їй допоміг. Коли всі формули були проказані до кінця, він відкрив магічне коло. Обоє вдяглися й сіли на землю.

– Ходімо звідси, – сказала Брида через якийсь час.

Маг підвівся, й вона підвелася за ним. Вона не знала, що сказати – відчуття блаженства покинуло його і її. Вони освідчилися одне одному в коханні, й тепер, як і будь-які двоє, що пройшли через цей досвід, не наважувалися подивитися одне одному у вічі.

Першим порушив мовчанку Маг.

– Тобі треба повернутися до міста. Я знаю, де можна замовити таксі.

Брида не знала, що відчула, почувши його слова, – розчарування чи полегкість. Відчуття радості змінилося відчуттям нудоти й головного болю. Вона була певна, що сьогодні вночі з неї була б погана компанія.

– Гаразд, – сказала вона.

Вони повернулися до села. Він замовив таксі з телефонної будки. Вони присіли на узбіччі тротуару, чекаючи машину.

– Хочу подякувати тобі за цю ніч, – сказала вона.

Він нічого не відповів.

– Я не знаю, чи свято рівнодення – це свято лише для відьом, але воно буде дуже важливим для мене.

– Свято є завжди святом.

– Тому я хотіла б запросити тебе.

Він зробив жест людини, яка хоче змінити тему розмови. Певно, цієї миті він думав те саме, що й вона – як важко розлучитися зі своєю Іншою Частиною. Вона уявила собі, як він приходить додому, сам-один, запитуючи себе, коли вона повернеться. Вона повернеться – бо так наказувало їй серце. Але самотність у лісі витримати набагато важче, аніж самотність у великому місті.

– Я не знаю, чи кохання приходить раптово, – провадила далі Брида. – Але знаю, що я відкрита для кохання. Відкрита для тебе.

Під’їхало таксі. Брида ще раз подивилася на Мага, й у неї виникло відчуття, що він став набагато молодшим.

– Я теж готовий до Кохання, – сказав він.

* * *

У просторій кухні промені сонця проникали крізь бездоганно чисті шибки вікон.

– Тобі добре спалося, дочко?

Мати поставила на стіл чашку з гарячим шоколадом, а також тарілку з грінками та сиром. Потім повернулася до плити, щоб приготувати яєчню з беконом.

– Непогано. Я хотіла б знати, чи готова моя сукня. Вона мені потрібна на свято, яке відбудеться післязавтра.

Мати принесла яєчню з беконом і сіла за стіл. Вона знала, що з її дочкою відбуваються якісь дивні речі, але нічим зарадити не могла. Хотіла поговорити з нею сьогодні, як ще ніколи не говорила раніше, та в неї нічого не вийшло. Дочка жила в якомусь новому світі, що його мати не могла зрозуміти.

Вона відчувала страх, бо любила свою дитину, а їй доводилося жити в цьому новому світі самій-одній.

– Сукня вже готова, мамо? – знову запитала Брида.

– До обіду буде готова, – відповіла мати.

І можливість зробити це наповнила її радістю. Принаймні де в чому світ не змінився. І матері досі допомагають своїм дочкам розв’язувати певні проблеми.

Вона трохи завагалася, але потім таки запитала:

– Як ся має Лоренс, дочко?

– Добре. Сьогодні пополудні він до мене прийде.

Мати відчула водночас полегкість і смуток. Проблеми серця завжди тяжко відбиваються на душі, й вона подякувала Богові за те, що перед її дочкою не стоїть одна з таких проблем. Але, з другого боку, якщо вона й зможе їй у чомусь допомогти, то лише в цьому; кохання дуже мало змінилося протягом століть.

У маленькому місті, в якому Брида прожила все своє дитинство, вони вийшли прогулятися. Будинки тут залишилися тими самими, люди робили те, що й раніше. Брида зустріла кількох шкільних подруг, які сьогодні працювали в одній на все містечко філії банку або в крамниці канцелярських товарів. Вона знала всіх на ім’я, і всі радісно віталися з нею: одні дивувалися з того, як вона виросла, а інші вважали за потрібне сказати, що вона стала дуже вродливою жінкою. О десятій ранку вони випили чаю в тому самому ресторані, де мати мала звичай обідати в суботу до того, як познайомилася зі своїм майбутнім чоловіком, – у сподіванні на несподівану зустріч, раптовий спалах пристрасті, щось таке, що урвало б потік її одноманітного існування.

Мати знову подивилася на дочку, поки вони обговорювали новини з життя кожної особи, що жила в містечку. Брида зберегла інтерес до цього, й мати була задоволена.

– Сукня потрібна мені сьогодні, – нагадала Брида.

Схоже, настрій у неї був поганий, але не через це. Вона знала: мати зробить усе від неї залежне, щоб задовольнити будь-яке її бажання.

Отже, доведеться ризикнути знову. Поставити запитання з тих, які діти не люблять, бо вважають себе людьми незалежними, вільними, спроможними самостійно давати раду своїм проблемам.

– У тебе якийсь клопіт, дочко?

– Тобі доводилося любити двох чоловіків водночас, мамо?

У тоні її голосу був виклик, так ніби світ наставляв свої пастки лише проти неї.

Мати вмочила пундик у філіжанку з чаєм і трохи його надкусила. Її погляд полинув до далекого, майже втраченого часу.

– Так, доводилося.

Брида подивилася на неї майже з переляком.

Мати всміхнулася. І запропонувала продовжити прогулянку.

– Твій батько був моїм першим і найбільшим коханням, – сказала вона, коли вони вийшли з ресторану. – Я щаслива поруч із ним. Я мала все, про що мріяла, ще тоді, коли була набагато молодша, ніж ти тепер. У ті часи як я, так і мої подруги вважали, що кохання – єдиний мотив життя. Та, котрій не пощастить зустріти свого судженого, не має права казати, що її мрії здійснилися.

– Ближче до нашої теми, мамо. – У голосі Бриди прозвучало нетерпіння.

– У мене було кілька мрій. Наприклад, я мріяла здійснити щось подібне до того, що вдалося тобі: переселитися до великого міста, пізнати світ, який був за межами мого містечка. Єдиний спосіб переконати моїх батьків у тому, щоб вони підтримали моє рішення, було сказати їм, що я хочу вчитися десь далеко, опанувати професію, яку не можна було опанувати тут. Я не могла заснути протягом кількох ночей, думаючи про свою розмову з ними. Обмірковувала кожну фразу, яку я їм скажу, те, що вони мені скажуть у відповідь і які аргументи я застосую в подальшій розмові.

Її мати ніколи не розмовляла на такі теми. Брида була розчулена й відчувала певне каяття. Вони з матір’ю могли б і раніше мати такі хвилини, як ця, але кожна з них жила у своєму окремому світі, зі своїми цінностями.

– За два дні до своєї розмови з батьками я познайомилася з твоїм батьком. Я подивилася йому у вічі й побачила в них особливий блиск, переживши таке відчуття, ніби зустріла людину, яку найбільше хотіла зустріти у своєму житті.

– Я знаю це відчуття, мамо.

– Після того як я познайомилася з твоїм батьком, я зрозуміла, що мій пошук завершено. Я не прагнула більше шукати пояснення світу й більше не нудилася тим, що живу тут, серед тих самих людей і роблю одне й те саме. Кожен день тепер я переживала по-іншому, бо велике кохання зробило мій світ багатим і розмаїтим. Ми стали нареченими, потім одружилися. І я ніколи не розповідала йому про свої мрії жити у великому місті, познайомитися з іншими краями та з іншими людьми. Бо несподівано для мене весь світ умістився в моєму містечку. Кохання пояснило моє життя.

– Ти говорила про іншого чоловіка, мамо.

– Я маю щось тобі показати, – тільки й промовила вона.

Вони підійшли до сходів, які підіймалися до єдиної католицької церкви в містечку, що вже не раз була зруйнована в релігійних війнах і не раз відбудовувалася. Брида ходила сюди щонеділі на службу Божу й підійматися цими сходами – в її дитячі роки – було справжньою мукою. Там, де починалися перила, стояли статуї святих – апостола Павла ліворуч, апостола Якова[7] праворуч, – обидві вже досить-таки зруйновані часом і туристами. Земля була вкрита опалим листям, ніби в цій місцевості наближалася осінь замість весни.

Церква стояла на вершині пагорба, і знизу її не було видно – вона ховалася за деревами. Мати сіла на першій сходинці й запросила Бриду зробити те саме.

– Це сталося тут, – сказала мати. – Одного дня, з причини, якої я вже не пам’ятаю, я вирішила пополудні помолитися. Мені треба було побути на самоті, поміркувати над своїм життям, і я подумала, що церква на пагорбі – дуже зручне для цього місце.

Та коли я прийшла сюди, то побачила якогось чоловіка. Він сидів там, де сидиш ти, з двома валізами і, здавалося, заблукав – щось розпачливо намагався знайти у книжці, яка була розгорнута в його руках. Він здався мені туристом, який шукає готель, і я вирішила підійти до нього. Я сама почала розмову. Він здався мені спочатку наляканим, але потім призвичаївся до моєї присутності.

Він сказав мені, що не заблукав. Він археолог і їде машиною на північ, де були знайдені якісь руїни, але його двигун раптом заглух. Механік уже виїхав йому на допомогу, й, чекаючи його, археолог вирішив оглянути церкву. Він поставив мені кілька запитань про наше містечко, про навколишні села, про історичні пам’ятки.

Несподівано проблеми, що обсіли мене в той день, зникли, немов якимсь чудом. Я відчула себе потрібною й розповіла йому все, що знала, зрозумівши, що ті років, які я тут прожила, наповнені змістом. Адже переді мною був чоловік, який вивчав людей і народи та був спроможний зберегти назавжди для всіх майбутніх поколінь усе, що я чула або відкрила ще у своєму дитинстві. Той чоловік, який сидів на сходах, зумів мене переконати, що я важлива для світу та для історії моєї країни. Я відчула себе необхідною, а це одне з найкращих відчуттів, які може пережити людина.

Коли я розповіла йому про церкву, ми заговорили про інші речі. Я розповіла йому, що пишаюся своїм містом, а він мені відповів цитатою з письменника, чийого імені я не пам’ятаю, який сказав, що «його село дало йому владу над усім світом».

– То був Лев Толстой, – сказала Брида.

Але її мати мандрувала в часі, як і вона одного дня. Їй не потрібні були собори в космічному просторі, підземні бібліотеки та вкриті порохом книги; їй вистачало спогадів про один весняний день і про чоловіка з валізами, який сидів на сходах.

– Ми розмовляли протягом якогось часу. Я була вільна до вечора й могла залишатися з ним, але щохвилини міг з’явитися механік. І я вирішила максимально використати кожну секунду. Стала розпитувати про його світ, про археологічні розкопки, про те, як має бути цікаво повертати минуле в сьогоднішній день. Він розповідав мені про воїнів, мудреців і піратів, які жили колись у наших краях.

Коли я прийшла до тями, сонце вже докотилося до обрію, і ще ніколи в моєму житті півдня не проминало для мене так швидко.

Я зрозуміла, що він почувається так само, як і я. Він безперервно ставив мені запитання, бо явно не хотів, щоб наша розмова урвалася, не хотів надати мені час сказати, що я вже повинна йти. Він говорив, не змовкаючи, розповідав мені про все, що йому довелося пережити аж до того дня і хотів почути те саме від мене. Я помітила, що в погляді, яким він на мене дивився, було жадання, хоч я мала тоді вдвічі більше років, ніж ти тепер.

Та була весна, у повітрі плавали пахощі чогось нового, і я знову відчула себе молодою. У наших краях існує квітка, яка розквітає лише восени; так от, я відчула себе тією квіткою. Так ніби зненацька, коли вже настала осінь мого життя, коли я вже думала, що прожила все, що можна прожити, з’явився той чоловік на сходах, з’явився для того, аби показати мені, що жодне почуття – як кохання, наприклад, – не старіє разом із тілом. Почуття належать до світу, якого я не знаю, але це світ, де не існує ні час, ні простір, ні межі.

Мати замовкла на кілька хвилин. Але її погляд ще блукав далеко в часі, де залишилася та весна.

– Отже, я почувала себе юною дівчиною у свої тридцять вісім років, почувала себе знову жаданою. Він не хотів, щоб я йшла. І в якусь мить замовк і заглянув у глибінь моїх очей. Так ніби його серце почуло мої думки й хотіло сказати мені, що так, це правда, що я дуже йому дорога. Якийсь час ми мовчали, а тоді попрощалися. А механік так і не з’явився.

Багато днів по тому я думала, чи той чоловік існував насправді, чи то був янгол, якого Бог послав до мене, щоб навчити мене таємної науки життя. Зрештою я дійшла висновку, що то був таки чоловік. Чоловік, який кохав мене, хай навіть те кохання тривало лише півдня й за ті півдня він поділився зі мною всім, що накопичилося в нього протягом усього його життя – своїми боріннями, своїм екстазом, своїми труднощами і мріями. І я теж усе віддала йому протягом того півдня – я була йому супутницею, дружиною, коханкою. За ті кілька годин я пережила кохання всього свого життя.

Мати подивилася на дочку. Їй хотілося, щоб дочка зрозуміла все. Але десь у глибині душі вважала, що Брида живе у світі, у якому цей вид кохання більше не існує.

– Я ніколи не переставала кохати твого батька, моя любов до нього не уривалася бодай на день, – сказала вона. – Він завжди перебував зі мною поруч, віддавав мені все найкраще, що в нього було, і я хочу залишитися з ним до кінця своїх днів. Але серце – таємниця, і я ніколи не зможу зрозуміти, що тоді зі мною було. Я знаю тільки, що та зустріч допомогла мені більше повірити в себе, показавши, що я ще спроможна кохати й бути жаданою, і навчивши мене чогось такого, чого я не забуду ніколи: коли ви зустрічаєтеся у своєму житті з чимось надзвичайно важливим, то це не означає, що ви повинні відмовитися від усього іншого.

Вряди-годи я досі згадую про нього. Мені хотілося б знати, де він тепер, чи знайшов він те, що шукав того дня, чи він живий, чи Бог уже забрав його душу до Себе. Я знаю, він ніколи не повернеться – і лише тому я змогла кохати його так сильно і з такою впевненістю. Бо той день не може повторитися, адже в той день ми віддалися одне одному цілком.

Мати підвелася.

– Мені час іти додому, щоб закінчити твою сукню, – сказала вона.

– Я хочу ще трохи побути тут, – відповіла Брида.

Мати підійшла до дочки й ніжно поцілувала її.

– Дякую, що ти мене вислухала. Я вперше розповіла цю історію. Боялася, що мені доведеться й померти з нею, і тоді вона зникла б із лиця землі. А тепер ти зберігатимеш її для мене.

Брида піднялася сходами й зупинилася перед церквою. Невеличка, кругла, вона була великою гордістю краю, однією з перших святинь християнства на цих землях, і щороку дослідники й туристи приїздили оглядати її. Від первісного храму, збудованого тут у п’ятому сторіччі, не збереглося нічого, крім кількох ділянок підлоги; кожне зруйнування, проте, залишало якусь частину неушкодженою, а тому відвідувач міг простежити історію кількох архітектурних стилів, оглядаючи лише одну будівлю.

У церкві грав орган, і Брида протягом якогось часу слухала музику. У цій церкві все було добре пояснене, Усесвіт тут перебував там, де й мусив перебувати, і той, хто заходив у її двері, міг більше не турбуватися ні про що. Тут не існували таємничі сили, що витали над людьми, не існували темні ночі, в які треба було вірити, не розуміючи їх. Уже ніхто не спалював людей на вогнищах, і релігії всього світу співіснували так, ніби були союзниками й приводили людей до одного Бога. Щоправда, її країна досі становила виняток у цьому мирному співіснуванні – на Півночі люди вбивали одне одного за віру. Але та війна мала закінчитися через кілька років, адже Бог майже пояснений. Він добрий і великодушний Отець, і всі почуваються в безпеці під Його захистом.

«Я – відьма», – сказала вона собі, борючись проти дедалі сильнішої спокуси ввійти. Вона дотримується іншої Традиції, і хоч Бог у неї той самий, але якщо вона сюди ввійде, то осквернить це місце, а воно осквернить її.

Вона припалила сигарету й подивилася на обрій, намагаючись більше про це не думати. Спробувала зосередити думки на матері. У неї виникло раптове бажання побігти додому, кинутися їй на шию й розповісти, що через два дні вона буде висвячена у Великі Містерії відьом. Розповісти, що вона мандрувала в часі, що пізнала силу сексу, що змогла побачити все, що було на вітрині крамниці, застосувавши лише методи Традиції Місяця. Вона потребувала ніжності й розуміння, бо й вона знала такі історії, про які не могла розповісти нікому.

Орган перестав грати, і Брида знову почула голоси міста, спів пташок, вітер, який шарудів у гіллі дерев і повідомляв про прихід весни. По той бік церкви відчинилися й зачинилися двері – хтось звідти вийшов. На якусь мить вона знову побачила себе в одну з неділь часів свого дитинства, коли стояла там, де стояла й тепер, і дратувалася, бо служба Божа триватиме довго, а неділя була єдиним днем, коли вона мала змогу побігати на полях.

«Я повинна ввійти». Можливо, мати зрозуміла б, що вона тепер почуває; але мати від неї далеко. Перед нею тільки порожня церква. Вона ніколи не запитувала у Вікки, яку роль відігравало християнство в усьому тому, що відбувалося з ними. Вона мала відчуття, що коли ввійде в ці двері, то зрадить своїх сестер, спалених на вогнищах.

«Але ж і мене спалили на вогнищі», – сказала вона собі. Згадала про молитву, яку проказала Вікка того дня, коли вони вшановували відьом, які померли смертю мучениць. І в тій молитві вона згадувала Ісуса та Діву Марію. Любов вивищується над усім, а любов не знає ненависті – вона може лиш помилятися. Можливо, в ту далеку добу люди уявили себе представниками Бога – й наробили тих помилок.

Але Бог не причетний до того зла.

У церкві не було жодної живої душі, коли нарешті вона ввійшла. Кілька запалених свічок свідчили про те, що вранці хтось захотів поновити свій зв’язок із силою, яку міг лише відчувати, – і в такий спосіб перейшов через міст між видимим і невидимим. Вона осудила себе за те, що думала раніше: тут також нічого не було пояснено, й люди мусили поринати в Темну Ніч Віри. Перед нею, розкинувши руки на хресті, був той Бог, який здавався їй надто простим.

Ніхто не може допомогти їй. Вона сама-самісінька у своїх рішеннях, і ніхто нічого не може їй підказати. Їй треба навчитися йти на ризик. У неї не було можливостей, які мав той, кого вона бачила перед собою розіпнутим на хресті – адже він знав свою місію, знав, що він – Син Божий. Він ніколи не помилявся. Йому була невідома любов людей, він знав лише любов Отця. Від нього вимагалося тільки, щоб він показав свою мудрість і вивів людей на дорогу до неба.

Та хіба тільки це? Вона пригадала урок катехізису в недільній школі, коли панотець перебував у стані більшого натхнення, ніж звичайно. Того дня вони обговорювали епізод, коли Ісус звертався до Бога з молитвою, стікаючи кров’ю, і просив, щоб чаша, яку він повинен випити, обминула його.

– Але якщо він був Син Божий, то навіщо він це просив? – запитала вона в панотця.

– Бо він знав це лише серцем. Якби він мав у цьому абсолютну певність, його місія втратила б сенс, бо в такому разі він би не цілком перетворився на людину. Він був чоловіком і мав сумніви, а проте йшов своїм шляхом.

Вона знову подивилася на образ Христа й уперше в житті він видався їй близьким; можливо, перед нею був чоловік самотній і опанований страхом, чоловік, який дивився у вічі смерті й запитував: «Отче, Отче, нащо Ти мене покинув?» Якщо він так сказав, то він не був упевнений у своєму призначенні. Він ішов на ризик – і провалився в Темну Ніч разом з усіма людьми, знаючи, що знайде відповідь лише по закінченні своїх трудів. Мабуть, і він пережив тривожну необхідність ухвалювати рішення у своєму житті, покинути батька, матір і своє мале містечко й вирушити на пошуки людських таємниць і таємниць Закону.

Якщо йому довелося пережити все це, то, мабуть, він знав і кохання, хоч Євангелії ніколи не торкаються цієї теми – любов між людьми набагато важче зрозуміти, аніж любов до Всевишнього. Але Брида пригадала, що коли він воскрес, то перша особа, перед якою він з’явився, була жінкою, й вона супроводжувала його до кінця.

Мовчазний образ Христа цілком відповідав її уявленням. Він знав вино, хліб, свята, людей і красоти світу. Неможливо, щоб він не знав кохання до жінки, і саме тому він спливав кров’ю, бо дуже важко покинути землю й присвятити себе любові до всіх людей, після того як ти пізнав любов до однієї істоти.

Він пізнав усе, що міг запропонувати йому світ, а проте не зійшов зі своєї дороги, знаючи, що Темна Ніч може закінчитися для нього хрестом або вогнищем.

– Усі ми живемо на світі для того, щоб наражати себе на ризик Темної Ночі, Господи. Я боюся смерті й не хочу втратити життя. Я боюся кохання, бо воно містить у собі речі, недоступні для нашого розуміння; його сяйво грандіозне, але його тінь лякає мене.

Вона раптом усвідомила, що молиться, не здогадуючись про це. Простий Бог дивився на неї; здавалося, Він розумів її слова і сприймав їх серйозно.

Протягом якогось часу вона чекала відповіді від нього, але не почула жодного звуку й не помітила жодного сигналу. Відповідь була перед нею, в образі чоловіка, розіпнутого на хресті. Він виконав свою місію – і показав світові, що якщо кожна людина також виконуватиме свою, нікому не треба більше страждати. Бо він уже вистраждав за всіх людей, які мали мужність боротися за свої мрії.

Брида трохи поплакала, не знаючи, чого вона плаче.

* * *

Небо хмарилося, але дощу не було. Лоренс жив багато років у цьому місті, і його хмари не становили для нього загадки. Він підвівся й пішов у кухню приготувати каву.

Брида ввійшла ще до того, як закипіла вода.

– Ти дуже пізно лягла вчора спати, – сказав він.

Вона не відповіла.

– Ось і настав цей день, – провадив він. – Я знаю, який він для тебе важливий. Я хотів би бути поруч тебе.

– Сьогодні свято, – сказала Брида.

– І що ти хочеш цим сказати?

– Сьогодні свято. Відколи ми з тобою знайомі, ми зустрічаємо кожне свято разом. Тож я тебе запрошую.

* * *

Маг пішов подивитися, чи вчорашня злива не пошкодила його бромелії. Вони були в чудовому стані, й він посміявся з себе – зрештою, сили природи також іноді спроможні порозумітися.

Він подумав про Вікку. Вона не помітить світляних цяток, бо лише Інші Частини можуть їх бачити, коли вони поруч; але вона не зможе не помітити енергії пучків світла, що циркулюватимуть між ним і її ученицею. Зрештою, кожна відьма – насамперед жінка.

Традиція Місяця називала такі зблиски «Видінням Кохання», і хоч вони трапляються між людьми, які просто закохані одне в одного, не будучи Іншими Частинами, – він не мав сумніву, що це видіння доведе Вікку до люті. Жіноча лють невблаганна, як лють мачухи Білосніжки, котра не могла змиритися з тим, що якась жінка може бути гарнішою, ніж вона.

Проте Вікка – Наставниця, й вона відразу помітить абсурдність своїх почуттів. Але на той час її аура встигне змінити колір.

Тоді він підійде до неї, поцілує її і скаже, що вона ревнує. Вона скаже йому, що ні. Тоді він запитає, чому вона розлютилася.

Вона відповість, що вона жінка й не завжди спроможна панувати над своїми почуттями. Він поцілує її ще раз за те, що вона сказала правду. І скаже, що часто сумував за нею, відтоді як вони розлучилися, і що досі захоплюється нею більш, аніж якоюсь іншою жінкою у світі, крім Бриди, бо Брида – його Інша Частина.

Вікка буде дуже рада. Бо вона мудра.

«Я постарів. Й уявляю собі дурні розмови». Але справа була не в старості – закохані чоловіки завжди так поводяться, подумав він.

* * *

Вікка була задоволена, бо дощ перестав і до вечора хмари зникнуть. Мабуть, в особливо важливих випадках природа все ж таки узгоджує свої дії з діяннями людськими.

Усе було передбачено, кожному призначено його роль. Нічого не бракувало.

Вона підійшла до вівтаря й звернулася до свого Наставника. Попросила, щоб він невидимо був присутній на подіях, які відбудуться цієї ночі. Три нові відьми мають бути висвячені у Великі Містерії, і на її плечі лягає величезна відповідальність.

Потім пішла в кухню зварити каву. Приготувала собі склянку помаранчевого соку, грінки та з’їла кілька дієтичних бісквітів. Вона ще вельми переймалася своєю зовнішністю – адже досі була дуже гарна й знала про це. Не було потреби занедбувати свою вроду, аби показати, що вона розумна й кмітлива.

Поки вона неуважно розмішувала каву, їй пригадався той день, схожий на цей, коли багато років тому її Наставник пов’язав її долю з Великими Містеріями. Протягом кількох миттєвостей вона намагалася уявити собі, якою вона була тоді, якими були її мрії і чого вона прагнула від життя.

– Я старію. Починаю спогадувати минуле, – сказала вона вголос.

Швидко допила каву й почала готуватися. Їй ще треба було зробити дещо.

Вона знала, що старість їй не загрожує. У її світі Час не існує.

* * *

Брида була здивована, побачивши, як багато автомобілів стоять на узбіччі дороги. Важкі вранішні хмари давно розсіялися, і на чистому блакитному небі відбивалися останні промені призахідного сонця. Попри холод, це був усе ж таки перший день весни.

Вона попросила сприяння та захисту в лісових духів, а потім знайшла поглядом Лоренса. Він повторив їй ті самі слова, трохи збентежений, але радий, що буде тут. Якщо вони мають намір залишатися разом, треба, щоб кожен бодай іноді прилучався до реальності другого. Між ними двома також перекинуто міст від видимого до невидимого. Магія присутня в усіх їхніх діях.

Вони швидко перетнули ліс і вийшли на галявину. Бриду не здивувало те, що вона побачила: чоловіки й жінки різного віку – і, мабуть, найрозмаїтіших професій – стояли групами, розмовляючи, прикидаючись, ніби все, що тут відбувається, найприродніша річ у світі. Проте насправді всі вони були трохи розгублені та збентежені.

– Це все учасники сьогоднішньої церемонії? – запитав Лоренс.

Він такої кількості народу не сподівався.

Брида відповіла, що ні. Тут були також запрошені, такі, як він. Вона достоту не знає, хто братиме участь у ритуалі, а хто не братиме. Усе з’ясується в останню мить.

Вони знайшли для себе куточок, і Лоренс поставив сумку на землю. У сумці була сукня Бриди й три сулії з вином. Вікка рекомендувала, щоб кожна особа – учасник чи запрошений – принесла одну сулію. Перед тим як вони вийшли з дому, Лоренс запитав, хто другий запрошений. Брида назвала Мага, якого вона не раз навідувала в лісі – й Лоренс не надав її повідомленню ані найменшого значення.

– Ви можете собі уявити, – сказала одна жінка, що стояла неподалік. – Ви можете собі уявити, що сказали б мої подруги, якби вони знали, що сьогодні я спостерігатиму справжній шабаш.

Шабаш відьом. Свято, яке пережило кров, вогнища, добу Просвітництва і тривалий час забуття. Лоренс намагався освоїтися й твердив собі, що тут є, певно, багато людей, котрі перебувають у такому самому становищі, як він. Та коли побачив, що в центрі галявини уже складено піраміду із сухих дров, у нього мороз пішов поза шкірою.

Вікка перебувала збоку, розмовляючи з однією групою. Побачивши Бриду, вона підійшла привітатися й запитала, чи в неї все гаразд. Брида подякувала їй за увагу й відрекомендувала Лоренса.

– Я запросила ще одну особу, – сказала вона.

Вікка подивилася на неї з подивом. Але потім широко всміхнулася; Брида була певна, вона зрозуміла, про кого йдеться.

– Я рада, – відповіла Вікка. – Це і його свято. І минуло чимало часу, відколи я не бачила того старого чаклуна. Певно, й він чогось за цей час навчився.

Люди все прибували, проте Брида не могла зрозуміти, хто з них гість, а хто – учасник. Через півгодини, коли на галявині зібралося близько сотні людей, які розмовляли тихими голосами, Вікка попросила тиші.

– Ми з вами присутні на ритуальній церемонії, – сказала вона. – Але це також свято. А жодне свято, як вам відомо, не почнеться, поки люди не наповнять чаші.

Вона відкрила свою сулію й налила вина в келих комусь із тих, котрі стояли поблизу. Незабаром сулії вже переходили з рук до рук і гомін голосів помітно посилився. Брида не хотіла пити; у її пам’яті досі зберігався спогад про чоловіка, який посеред пшеничного поля показував їй таємні храми Традиції Місяця. Крім того, гість, якого вона чекала, досі не з’явився.

Проте Лоренс почув себе розкутіше й завів розмову з людьми, які стояли з ним поряд.

– Це свято! – сказав він, сміючись і звертаючись до Бриди.

Він готувався до чогось потойбічного, а це було тільки свято. Свято набагато веселіше, аніж вечірки у світі науки, на яких він мусив бути присутнім.

На певній відстані від його гурту стояв пан із білою бородою, в якому він упізнав професора університету. Протягом якогось часу він вагався, помітити його чи ні, проте білобородий також його впізнав і з того місця, де стояв, підняв келих за його здоров’я.

Лоренс відчув полегкість – отже, полювання на відьом і на тих, хто їм співчував, давно припинилося.

– Це схоже на пікнік, – сказав хтось неподалік від Бриди.

Атож, церемонія справді нагадувала пікнік, і це її дратувало. Вона сподівалася побачити щось набагато ритуальніше, набагато ближче до тих шабашів, які надихали Гойю, Сен-Санса, Пікассо. Вона попросила в когось сулію і теж почала пити.

Свято. Отже, перетнути міст між видимим і невидимим можна було лише через свято. Бриді дуже кортіло побачити, як може виникнути щось священне з такого суто світського торжества.

Сутеніло швидко, й усі пили, не зупиняючись. І коли вже темрява загрожувала накрити галявину та присутніх на ній людей, що не брали участі в жодному ритуалі, розпалили вогнище. У минулому теж було так – перш ніж перетворитися на могутню магічну стихію, вогнище було тільки джерелом світла. Воно давало світло, у якому жінки збиралися, щоб побазікати про своїх чоловіків, про свій чаклунський досвід, про зустрічі із сукубами та інкубами – страхітливими сексуальними демонами середньовіччя. У минулому теж було так – починалося свято, грандіозне народне свято, весела зустріч із весною та надією, й воно починалося в ту історичну добу, коли бути веселим означало кидати виклик Закону, бо нікому не було дозволено розважатися у світі, створеному лише для того, щоб визискувати слабких. Володарі земель, ховаючись у своїх похмурих замках, дивилися на вогнища, які палахкотіли в лісах, і почувалися обікраденими – їхнім селянам захотілося радості й щастя, а хто пізнає радість і щастя, той уже не зможе терпіти смуток без бунту. Селянам могло захотітися бути радісними й щасливими протягом цілого року, а це загрожувало стабільності всієї політичної та релігійної системи.

* * *

Четверо чи п’ятеро людей, уже напівп’яних, пішли в танець навколо вогнища – певно, намагаючись наслідувати свято відьом. Між тими, котрі танцювали, Брида помітила одну з Висвячених, що її запам’ятала відтоді, як Вікка влаштовувала поминки по спалених відьмах. Вона була шокована, бо думала, що люди, причетні до Традиції Місяця, виявлятимуть більше пошани до священного місця, на якому вони зібралися. Пригадала ніч, яку перебула з Магом, і про те, як випите вино ускладнювало спілкування між ними під час їхньої астральної прогулянки.

– Мої друзі помруть від заздрощів, – почула вона. – Вони ніколи не повірять, що я була тут.

Ця репліка остаточно урвала Бриді терпець. Їй треба було відійти кудись убік, спробувати зрозуміти, що тут відбувається, і спробувати подолати величезне бажання повернутися додому, втекти звідси, перш ніж вона розчарується в усьому, що вивчала протягом майже року. Пошукала поглядом Вікку – та сміялася й веселилася разом з усіма. Людей, що танцювали навколо вогнища, ставало дедалі більше, одні плескали в долоні й співали, інші їм підспівували або били палицями та ключами по спорожнених суліях.

– Я хочу прогулятися, – сказала вона Лоренсу.

Навколо нього вже зібрався гурт людей, які зачаровано слухали його розповіді про старі зірки та чудеса сучасної фізики. Він замовк на мить і запитав:

– Хочеш, щоб я пішов із тобою?

– Ні, я хочу пройтися сама.

Вона відійшла від гурту й попрямувала до лісу. Голоси ставали дедалі крикливішими й дзвінкішими, й усе це – сп’янілі чоловіки та жінки, балаканина, люди, що гралися в чаклунство, вистрибуючи навколо вогнища – усе це почало змішуватися в її голові. Вона так довго чекала сьогоднішньої ночі, а виявилося, що це тільки свято – свято, схоже на ті доброчинні вечірки, де люди їдять, напиваються, правлять теревені, а потім виголошують промови про необхідність допомагати індіанцям у Південній півкулі або тюленям на Північному полюсі.

Вона заглибилася в ліс, намагаючись тримати вогнище в полі зору. Піднялася стежкою, що петляла довкола скелі й дозволяла спостерігати сцену згори. Але навіть побачене згори видовище її вкрай засмутило. Вікка перебігала від групи до групи, запитуючи, чи все гаразд, люди й далі вистрибували навколо вогню, деякі парочки вже обмінювалися п’яними поцілунками. Лоренс про щось жваво розповідав двом чоловікам, певно, говорячи про речі, які здавалися б дуже цікавими десь у барі, але не тут. Хтось із запізнілих запрошених поспішав через ліс; а може, то був просто перехожий, приваблений галасом, що йшов до гурту, прагнучи трохи розважитися.

Хода того чоловіка здалася їй знайомою.

Маг.

Брида відчула страх і побігла стежкою вниз. Вона хотіла зустрітися з ним раніше, ніж він дійде до натовпу. Хотіла, щоб він допоміг їй, як допомагав уже стільки разів раніше. Хотіла, щоб він пояснив їй сенс того, що тут відбувається.

* * *

«Вікка вміє організовувати шабаш», – подумав Маг, наближаючись до натовпу. Він міг бачити й відчувати енергію людей, що вільно циркулювала тут. На цій фазі ритуалу шабаш був схожий на будь-яке інше свято – треба було зробити так, щоб усі гості налаштувалися на одну й ту саму хвилю. На першому у своєму житті шабаші він був приголомшений усім цим. Пам’ятав, як відкликав убік свого Наставника й запитав його, що тут відбувається.

– Ти вже бував на якомусь святі? – у свою чергу запитав Наставник, роздратований тим, що учень відірвав його від жвавої бесіди.

Маг відповів ствердно.

– І коли вважають, що свято вдалося?

– Коли всім весело й усі розважаються.

– Люди влаштовують святкування ще від тих часів, коли жили в печерах, – відповів Наставник. – Ще тоді вони влаштовували колективні ритуали, і Традиція Сонця донесла до нас живий спогад про них. Добре свято очищує астрал кожного з учасників, але досягти цього буває не так легко – досить кількох людей, щоб зіпсувати загальні веселощі. Такі люди вважають себе важливішими за інших, їм дуже важко догодити, вони вважають, що тільки марнують тут час, бо не можуть прилучитися до радості інших. Але й для них подібний досвід не минає марно; як правило, вони йдуть звідси заражені астральними личинками, які одержали від тих, хто зумів приєднатися до радості інших.

Згадай, що найперша дорога до Бога – молитва. Друга пряма дорога до Нього – радість.

Багато років минуло від тієї розмови з Наставником. Відтоді Маг брав участь у багатьох шабашах, і тепер він знав, що перед ним ритуальне свято, досконало організоване; рівень колективної енергії зростав із кожною миттю.

Він пошукав Бриду очима; тут було багато народу, він не звик до натовпу. Знав, що повинен прилучитися до колективної енергії, був на це налаштований, але спершу йому треба було трохи призвичаїтися. Брида могла допомогти йому в цьому. Тож він хотів якомога швидше зустрітися з нею.

Він Маг. Йому доступне видіння світляної цятки. Треба тільки змінити свій стан свідомості, і цятка з’явиться, десь у самій гущавині людей. Він шукав свою світляну цятку протягом багатьох років, а тепер вона лише за кілька десятків кроків від нього.

Маг змінив стан своєї свідомості. Знову подивився на святковий натовп, цього разу зі зміненим сприйняттям, і побачив аури найрозмаїтіших кольорів – усі вони, проте, наближалися до кольору, який мав домінувати сьогодні вночі. «Вікка – велика Наставниця, вона робить усе дуже швидко», – знову подумав він. Через короткий час усі аури, ті коливання енергії, що відбуваються навколо фізичного тіла кожної людини, зіллються в одній гармонії; і другу частину ритуалу можна буде починати.

Він ковзнув поглядом зліва направо й нарешті побачив світляну цятку. Вирішив зробити Бриді сюрприз і нечутно підійшов до неї ззаду.

– Бридо, – покликав він.

Його Інша Частина обернулася.

– Брида пішла прогулятися, – почув він люб’язну відповідь.

Протягом миті, що здалася йому вічною, він дивився на чоловіка, який стояв перед ним.

– Ви, певно, Маг, про якого Брида так часто розповідає, – сказав Лоренс. – Сідайте з нами. Вона скоро прийде.

Але Брида вже прийшла. Вона стояла перед ними двома, засапана, зі страхом у погляді.

Маг відчув погляд, спрямований на нього з протилежного боку вогнища. Він знав цей погляд, погляд, який не міг бачити світляні цятки, бо лише Інші Частини спроможні пізнати одна одну. Але то був погляд стародавній і глибокий, погляд, який знав Традицію Місяця й серця чоловіків та жінок.

Маг обернувся й побачив Вікку. Вона усміхнулася йому з протилежного боку вогнища – і за якусь частку секунди зрозуміла все.

Погляд Бриди також був спрямований на Мага. Її очі блищали від задоволення. Він прийшов.

– Я хочу, щоб ти познайомився з Лоренсом, – сказала вона.

Вона вже втяглася в атмосферу свята й не потребувала пояснень.

Маг досі перебував в іншому стані свідомості. Він побачив, як аура Бриди швидко змінює колір, наближаючись до тону, який обрала Вікка. Дівчина була весела й задоволена, тому що він прийшов, і кожне його слово або вчинок могли б затьмарити її Висвячення, призначене на цю ніч. Він мусив узяти свою поведінку під найпильніший контроль.

– Мені дуже приємно, – сказав він Лоренсові. – Чи не запропонуєте мені келих вина?

Лоренс усміхнувся й подав йому сулію.

– Ласкаво просимо до гурту, – сказав він. – Свято вам сподобається.

* * *

По той бік вогнища Вікка відвела очі й зітхнула з полегкістю – Брида нічого не помітила. З неї була добра учениця, і їй би не хотілося скасовувати її Висвячення, призначене на цю ніч лише тому, що дівчина не змогла зробити найпростішого: прилучитися до веселощів.

Щодо Мага, то він сам потурбується про себе. У нього позаду довгі роки праці й дисципліни. Він зможе приборкати своє почуття, принаймні на той час, поки замінить його іншим почуттям. Вона шанувала його за працездатність та впертість і трохи остерігалася його величезної могутності.

Вона розмовляла з іншими запрошеними, але ніяк не могла отямитися від здивування з приводу свого недавнього відкриття. То ось у чому була причина, причина того, що він приділяв стільки уваги цій дівчині – яка, зрештою, була відьмою, що нічим не відрізнялася від усіх інших відьом, які пройшли крізь кілька перевтілень і вивчали Традицію Місяця.

Брида – його Інша Частина.

«Мій жіночий інстинкт починає зраджувати мене». Вона уявляла собі що завгодно, тільки не найочевидніше. Вона втішила себе думкою, що її цікавість дасть позитивні наслідки: саме такий шлях Бог обрав для того, щоб вона знову змогла зустрітися зі своєю ученицею.

* * *

Маг побачив поодаль знайомого й, перепросивши в усіх, пішов перекинутися з ним кількома словами. Брида була в чудовому настрої, вона тішилася тим, що він поруч із нею, але визнала за ліпше дозволити йому відійти. Жіночий інстинкт підказував їй, що не варто дозволяти йому й Лоренсу залишатися вдвох протягом тривалого часу – вони могли подружитися, а коли двоє чоловіків закохані в одну жінку, то значно ліпше, коли вони ненавидять одне одного, а не дружать між собою. Бо в такому випадку жінка зрештою втрачає обох.

Вона дивилася на людей, що вистрибували навколо вогню, і в неї теж виникло бажання піти в танець. Вона запросила Лоренса – він секунду вагався, але потім наважився. Люди обкручувалися й плескали в долоні, пили вино і стукали ключами та палицями по порожніх суліях. Щоразу, коли вона проминала Мага, той усміхався й підіймав келих. Вона переживала один зі своїх найщасливіших вечорів.

Вікка ввійшла в коло; усі були розслаблені й задоволені. Гості, спочатку стурбовані необхідністю потім розповісти про сьогоднішній вечір друзям і знайомим, налякані тим, що їм доведеться побачити, тепер остаточно перейнялися духом торжества. Прийшла весна, і треба було відсвяткувати її прихід, наповнити душу вірою й радістю сонячних днів, якнайшвидше забути похмурі дні та самотні вечори, прожиті у своєму домі.

Люди плескали в долоні дедалі частіше, дедалі гучніше, й тепер Вікка командувала ритмом. Усі погляди були спрямовані на вогнище. Ніхто не відчував холоду – здавалося, вже настало літо. Люди навколо вогню вже стягували з себе светри.

– Заспіваймо! – сказала Вікка.

Вона кілька разів повторила досить просту мелодію на дві строфи. Незабаром усі співали її разом із нею. Мало хто знав, що тепер вони співають мантру відьом, де важили звуки, а не значення слів. Це була пісня єднання з Дарами, і люди, наділені магічним баченням, – такі, як Маг, та кілька інших присутніх тут Наставників, – могли бачити, як тягнуться від окремих людей осяйні ниті та сплітаються з іншими.

Лоренс стомився від танцю й, прихопивши свої сулії, пішов допомагати «музикам». Інші теж відходили від вогнища – одні тому, що також втомилися, інші тому, що Вікка просила їх підсилити ритм. Ніхто, крім Висвячених, не помітив, що свято стало перетворюватися на священний ритуал. Через короткий час навколо вогнища залишилися тільки жінки, прилучені до Традиції Місяця, та відьми, які мали бути сьогодні висвячені.

Навіть учні Вікки – чоловіки – більше не танцювали. Для Висвячення чоловіків існував інший ритуал, призначений на іншу дату. Тепер в астралі над вогнищем витала лише жіноча енергія – енергія перетворення. Так було від незапам’ятних давен.

* * *

Брида почала відчувати, що їй стає жарко. Справа була не у вині, бо вона пила мало. Певно, вона нагрілася в полум’ї вогнища. Їй дуже хотілося скинути блузку. Але стримував сором – сором, який втрачав усякий сенс, коли вона співала цю просту музику, плескала в долоні й танцювала навколо вогню. Її погляд тепер не відривався від полум’я, і світ здавався для неї все менш і менш важливим – це було відчуття, дуже схоже на те, що опанувало її, коли вперше їй відкрилися карти таро.

«Схоже, я входжу в транс? – подумала вона. – А що далі? Свято стає веселим!»

«Яка дивна музика», – сказав собі Лоренс, вистукуючи ритм на порожній сулії.

Його слух, натренований вислуховувати власне тіло, помітив, що ритм долонь і звуки слів бриніли в центрі його грудей, як бувало тоді, коли він слухав найнижчі барабанні звуки в концерті класичної музики. Надзвичайно цікавим йому здалося те, що загальний ритм, здавалося, підпорядкував собі також удари його серця.

Вікка плескала в долоні дедалі швидше, його серце також билося чимраз швидше й швидше. Це, схоже, відбувалося з усіма.

«Мабуть, у мій мозок надходить більше крові», – висунув він наукове пояснення. Але він брав участь у відьомському ритуалі й думати про це не було коли; потім він поговорить із Бридою.

– Я на святі й повинен розважатися! – сказав він уголос.

Хтось поруч із ним висловив свою згоду, а долоні Вікки ще прискорили ритм.

«Я вільна. Я пишаюся своїм тілом, бо воно – виявлення Бога у видимому світі». Жар від вогню ставав нестерпним. Світ здавався далеким, і їй більше не хотілося клопотати собі голову якимись дрібницями. Вона була жива, кров струменіла в її жилах, і вона цілком зосередила увагу на своєму пошуку. Танцювати навколо вогнища не було для неї чимось новим, бо ці долоні, ця музика, цей ритм знову розбуджували в ній приспані спогади, спогади з тих часів, коли вона була Наставницею Мудрості Часу. Вона тепер не сама, бо це свято для неї – нова зустріч, нова зустріч із собою і з Традицією, яку вона пронесла через багато життів. Вона відчувала глибоку пошану до самої себе.

Вона знову перебуває в тілі, й це дуже гарне тіло, тіло, яке боролося протягом мільйонів років за виживання у ворожому світі. Воно жило в морі, плазувало по землі, дерлося на дерева, ходило на чотирьох лапах, а тепер гордо топтало ґрунт двома ногами. Це тіло заслуговувало на повагу за свою боротьбу, яка тривала стільки років. Не існували тіла гарні й тіла потворні, бо всі вони пройшли один і той самий шлях, усі вони – видима частина душі, що їх населяє.

Вона пишалася, вона дуже пишалася своїм тілом.

Скинула блузку.

Вона була без ліфчика, але це не мало ані найменшої ваги. Вона пишалася своїм тілом, і ніхто не міг їй дорікнути в цьому. Навіть якби їй було сімдесят років, вона все одно пишалася б своїм тілом, бо лише через нього душа могла творити свої діяння.

Інші жінки, що танцювали навколо вогню, зробили те саме; проте вона не звернула жодної уваги на це – їй було однаковісінько, що вони роблять, а чого не роблять.

Розстебнула пояс і залишилася зовсім гола. У цю мить вона спізнала чи не найгостріше відчуття свободи у своєму житті. Бо вона вчинила так не без причини. Вона вчинила так, тому що голизна була єдиним способом показати, що її душа в цю мить вільна. Для неї не мало щонайменшої ваги, що тут були присутні інші люди, вдягнені, й дивилися на неї – їй лише хотілося, щоб ці люди відчули у своїх тілах те, що вона відчувала у своєму. Тепер вона могла танцювати вільно, й ніщо більше не сковувало її рухів. Кожен атом її тіла доторкався до повітря, а повітря було щедрим, воно зберігало в собі давні таємниці та пахощі, які огортали її з голови до ніг.

Чоловіки та гості, котрі відбивали ритм на порожніх суліях, помітили, що жінки, які танцювали навколо вогню, голі. Вони то плескали в долоні, то бралися за руки і співали то тихо й лагідно, то на всю силу своїх легень і в шаленому ритмі. Ніхто не знав, хто задає цей ритм – чи сулії, чи долоні, чи музика. Здавалося, усі розуміли, що відбувалося перед ними, але, якби хтось спробував вийти в цю мить із ритму, він би зазнав невдачі. Одним із головних завдань Наставниці у цій частині ритуалу було не дозволити, щоб люди помітили, що вони ввійшли в транс. У них мало залишитися враження, що вони панують над своїми діями та почуттями, хоч вони вже над ними не панували. Вікка не порушувала єдиного Закону, за порушення якого Традиція карала з невблаганною суворістю: не можна втручатися у волю інших.

Бо всі, хто був тут, знали: вони присутні на шабаші відьом, а для відьом життя – єднання з Усесвітом.

Згодом, коли ця ніч перетвориться на спогад, ніхто з присутніх не розповідатиме про те, що він тут бачив. На цю тему не було жодних заборон, але всі, кому довелося тут бути, відчували присутність могутньої сили, сили таємничої та священної, потужної та невблаганної, сили, якій жодна людина не наважилася б кинути виклик.

– Кружляйте! – наказала єдина жінка, що залишилася вдягнена, в чорній, довгій, до землі, сукні.

Усі інші, голі, танцювали, плескали в долоні й оберталися навколо себе самих.

Якийсь чоловік поклав біля Вікки купу суконь. Три з них були сьогодні вдягнені вперше, причому дві – надзвичайно схожі за стилем. Це були жінки з одним Даром – їхній Дар матеріалізувався в тому, як вони вимріяли свій одяг.

Більше не треба було плескати в долоні – жінки й далі рухалися так, ніби вона відбивала ритм.

Вікка опустилася навколішки, притулила великі пальці обох рук до голови й заходилася продукувати Могутність.

Могутність Традиції Місяця, Мудрість Часу була тут. Це Могутність надзвичайно небезпечна, яку відьми могли прикликати лише після того, як ставали Наставницями. Вікка знала, як викликати цю Могутність, проте навіть за таких обставин визнала за потрібне звернутися до свого Наставника.

У цій могутності жила Мудрість Часу. У ній жила Змія, мудра і владна. Лише Діва, яка придушить Змію п’ятою, зможе її приборкати. Тож Вікка звернулася з молитвою до Діви Марії, просячи, щоб Мати Божа накрила її своїм покривалом і дарувала їй чистоту душі та твердість руки, щоб вона також могла передати цю Могутність жінкам, які були перед нею, і щоб вона не спокусила й не підкорила жодну з них.

Обернувши погляд до неба, твердим і впевненим голосом вона процитувала слова апостола Павла:

Якщо хтось зруйнує храм Божий,

того покарає Бог.

Бо храм Божий святий і цей храм – ви.

Нехай ніхто себе не обманює:

Коли хтось вважає себе мудрим в очах цього світу,

Нехай стане безумним, щоб бути мудрим;

Бо мудрість цього світу – безумство для Бога.

Адже написано: «Він ловить мудрих у лукавстві їх».

Тож нехай ніхто не спокушає людей гординею,

Бо все належить вам.

Кількома порухами руки Вікка вповільнила ритм долонь. Сулії теж задзвеніли повільніше, і жінки тепер оберталися з набагато меншою швидкістю. Вікка взяла Могутність під свій контроль, а оркестр також мав підкорятися їй беззаперечно, від найгучнішої сурми до найніжнішої зі скрипок. Для цього їй потрібна була допомога Могутності – без того, щоб підкорятися їй.

Вона вдарила в долоні й промовила необхідні звуки. Повільно всі перестали грати й танцювати. Відьми підійшли до Вікки й забрали свої сукні – а троє залишилися голими. У цю мить завершилася година й двадцять вісім хвилин безперервних звуків, і стан свідомості всіх присутніх змінився, проте ніхто з них, крім трьох голих жінок, не втратив уявлення про те, де вони перебувають і що роблять.

Щодо трьох голих жінок, то вони перебували у стані цілковитого трансу. Вікка простягла перед собою ритуальний кинджал і спрямувала на них усю енергію, яку сконцентрувала в собі.

За мить мають виявити себе їхні Дари – як вони служитимуть світу, після того як пройшли довгими й покрученими стежками, що привели їх сюди. Світ випробував їх всіма можливими способами; і вони виявилися гідними того, чого досягли. У повсякденному житті вони збережуть усі свої слабкості, залишаться зі своїми кривдами, зі своїми маленькими добрими ділами й маленькими жорстокими вчинками. Вони переживатимуть і агонії, і екстаз, як і всі, кому доводиться жити в цьому світі, який досі перебуває в процесі перетворення. Але в належний час їм судилося зрозуміти, що кожне людське створіння має у собі щось набагато важливіше, ніж воно само – свій Дар. Бо в руки кожної людини Бог передає Дар – той інструмент, через який Він постає перед світом, допомагає людству. Бог обрав саме людину, щоб вона була Його Рукою на Землі.

Одні приходять до розуміння свого Дару через Традицію Сонця, інші – через Традицію Місяця. Але всі приходять до такого розуміння – хай навіть їм знадобиться для цього не одне перевтілення.

~

Вікка стала перед великим каменем, який поклали тут кельтські жерці. Відьми у своїх чорних сукнях утворили півколо навкруг неї.

Вона подивилася на трьох голих жінок. Очі в них сяяли.

– Підійдіть сюди.

Жінки підійшли і стали в центрі півкола. Тоді Вікка сказала, щоб вони лягли долілиць на землю, склавши руки у формі хреста.

Маг бачив, як Брида лягла на землю. Він намагався зосередити погляд лише на її аурі, але він був чоловік, а чоловік не може не дивитися на тіло жінки.

Він не хотів нічого згадувати. Не хотів знати, страждає він чи ні. Він усвідомлював лиш одне – його Інша Частина виконала свою місію перед ним.

«Шкода, що я так мало був із нею». Але він не міг так думати. На якомусь відрізку Часу вони перебували в одному тілі, терпіли спільний біль і були щасливі одними радощами. Вони стали однією особою, яка, можливо, прогулювалася в лісі, схожому на цей, і дивилася в нічне небо, де сяяли ті самі зорі, які сяють там і сьогодні. Він посміявся зі свого Наставника, який примусив його так довго жити в лісі лише для того, щоб він міг зрозуміти свою зустріч з Іншою Частиною.

Такою була Традиція Сонця – вона зобов’язувала кожного вивчати те, що треба, а не тільки те, що йому хотілося. Його людське чоловіче серце ще довго плакатиме, але його серце Мага повнилося радістю й дякувало лісові.

Вікка подивилася на трьох жінок, які лежали біля її ніг, і подякувала Богові за те, що Він допоміг їй робити свою справу протягом багатьох перевтілень; Традиція Місяця була невичерпною. Цю лісову галявину висвятили кельтські жерці ще за незапам’ятних давен, і від їхніх ритуалів дуже мало що залишилося – як, наприклад, камінь, що стояв у неї за плечима. Величезний камінь, який неможливо було перенести сюди людськими руками – але давні люди вміли пересувати такі камені за допомогою магії. Вони будували піраміди, астрономічні обсерваторії, міста в горах Південної Америки, користуючись лише силами, які були відомі Традиції Місяця. Таке знання перестало бути потрібним людині і згасло в часі, щоб не перетворитися на знання руйнівне. А проте Вікка, навіть із простої цікавості, хотіла б знати, як вони це робили.

Кілька кельтських духів ще тут жили, і вона привітала їх. То були Наставники, які більше не перевтілювалися і входили до таємного уряду Землі; без них, без сили їхньої мудрості, наша планета давно б поринула в хаос. Кельтські наставники витали в повітрі над вершинами дерев, ліворуч від галявини, їхні астральні тіла огортало осяйне біле астральне світло. Потягом багатьох століть вони прилітали сюди на кожне свято рівнодення, аби переконатися, що Традиція досі підтримується. «Атож, – із гордістю казала собі Вікка, – рівнодення святкувалися навіть після того, як уся кельтська культура зникла з офіційної історії світу. Бо ніхто не зможе погасити Традицію Місяця, крім Руки Бога».

Вона спостерігала за кельтськими жерцям. Що вони думають про сьогоднішніх людей? Певно, з тугою згадують про ті часи, коли приходили на це місце і коли стосунки з Богом здавалися набагато простішими й більш безпосередніми? Вікка так не думала, довіряючись своєму інстинктові. Сад Божий був збудований людськими почуттями, а для цього було необхідно, щоб вони жили довго, в різні історичні епохи, дотримуючись різних звичаїв. Тож, як і решта Всесвіту, людина мала пройти довгий шлях еволюції і з кожним днем вона ставала кращою, ніж була попереднього дня; хай навіть вона забувала про вчорашню науку, хай навіть не застосовувала те, чого навчилася, хай навіть обурювалася, кажучи, що життя до неї несправедливе.

Бо Царство Небесне схоже на зерно, яке людина кидає в ґрунт; вона спить і прокидається, вночі та вдень, а зерно росте собі, й вона про те нічого не знає. Бо ця наука закарбована в Душі Світу й дає користь усьому людству. Важливо те, що й далі існують люди, схожі на тих, які присутні тут у цю ніч, люди, яких не страхає Темна Ніч Душі, як сказав старий і мудрий святий Іван від Хреста. Кожен крок, кожне зусилля віри вдосконалюють весь людський рід. Доки існуватимуть люди, які знають, що вся людська мудрість – безумство з погляду Бога, світ ітиме дорогою світла.

Вона відчула гордість за своїх учениць і учнів, спроможних пожертвувати комфортом уже поясненого світу, щоб прийняти виклик світу нового, який ще треба відкрити.

Знову подивилася на трьох голих жінок, що лежали перед нею долілиць, розкинувши руки, і знову спробувала побачити їх у кольорах аури, яку вони випромінювали. Вони тепер подорожували крізь Час і зустрічалися з багатьма втраченими Іншими Частинами. Ці три жінки, починаючи від цієї ночі, візьмуть на себе місію, що чекала на них, відтоді як вони народилися. Одній із них уже понад шістдесят років; проте вік не має щонайменшої ваги. Важливо те, що вони нарешті постали перед долею, яка терпляче їх чекала, і від сьогодні почнуть застосовувати свої Дари, аби не допустити, щоб важливі дерева в саду Божому були знищені. Кожна з цих жінок прийшла сюди з різних причин – зневіра в коханні, втома від повсякденності, пошук Могутності. Їм довелося долати страх, лінощі й багато розчарувань, неминучих на дорогах магії. Але факт полягає в тому, що вони прийшли саме туди, куди їм треба було прийти, бо Рука Бога завжди веде того, хто йде своєю дорогою з вірою.

«Традиція Місяця зі своїми Наставниками й ритуалами вражає і зачаровує. Але існує й інша Традиція», – думав Маг, не відриваючи погляду від Бриди й трохи заздрячи Віцці, яка так довго перебувала поруч із нею. Традиція набагато складніша, бо насправді вона проста, а все просте завжди людям здається надміру складним. Її Наставники перебувають у світі й не завжди навіть розуміють велич науки, якої вони навчають. Це теслі, поети, математики, люди всіх професій та звичаїв, які живуть у всіх куточках планети. Люди, які постійно відчувають потребу розмовляти з кимось, пояснювати відчуття, яке не можна зрозуміти прямо, але й неможливо зберігати для себе самого – і саме такий спосіб застосовувала Традиція Сонця, прагнучи, щоб мудрість не втрачалася. Таким був імпульс Творіння.

Повсюди, де ступала нога людини, завжди був якийсь слід від Традиції Сонця. Іноді скульптура, іноді стіл, іноді фрагменти поеми, що передавалася від покоління до покоління в якомусь народі. Люди, чиїми устами передається Традиція Сонця, – це люди, які не відрізняються від усіх інших і які одного ранку – або одного вечора – дивляться на світ і починають розуміти присутність чогось більшого. Самі того не бажаючи, вони поринають у незнане море, й у більшості випадків відмовляються туди повернутися. Усі люди, які живуть на світі, володіли, принаймні один раз у кожному перевтіленні, таємницею Всесвіту.

Вони поринають, самі того не бажаючи, в Темну Ніч. Жаль, звичайно, що майже завжди вони не вірять у себе, якщо відмовляються повернутись туди. І Священне Серце, яке завжди годувало світ своєю любов’ю, своїм миром і своєю цілковитою відданістю, знову наїжувалося гострими колючками.

Вікка була рада, що вона Наставниця Традиції Місяця. Усі люди, що приходили до неї, залишалися й хотіли навчатися, тоді як у Традиції Сонця більшість людей утікали від того, чого хотіло їх навчити життя.

«Тепер це вже не має ваги», – подумала Вікка. Бо знову поверталися часи чудотворства, й ніхто не зможе бути байдужим до тих змін, які незабаром почнуть відбуватися у світі. Мине не так багато років, і сила Традиції Сонця виявить себе в усьому своєму блиску. Усі люди, які не обрали свій шлях, будуть невдоволені собою і змушені зробити вибір.

Або прийняти існування, позначене розчаруванням і болем, або зрозуміти, що всі народилися для того, щоб бути щасливими. А коли вибір буде зроблено, то вже не буде коли змінюватися; вибухне велика війна – джихад.

Точним рухом руки Вікка накреслила в повітрі коло, застосувавши ритуальний кинджал. У невидимому колі проступили обриси п’ятикутної зірки, яку відьми називають пентаграмою. Пентаграма – це символ елементів, що впливають на людину, й через неї жінки, які розпростерлися на землі, увійдуть у контакт зі світом світла.

– Заплющте очі, – наказала Вікка.

Троє жінок зробили, як вона сказала.

Вікка накреслила кинджалом кілька ритуальних малюнків на голові кожної з трьох жінок.

– А зараз розплющте очі своїх душ.

Брида зробила, як їй сказано. Вона побачила себе в пустелі, й місцевість здалася їй дуже знайомою.

Вона згадала, що вже була тут. Із Магом.

Пошукала його очима, але не знайшла. Проте страху не відчула; була спокійна й щаслива. Вона знала, хто вона, знала, у якому місті живе – знала, що на іншому відрізку Часу тут відбувалося свято. Але все це не мало значення, бо краєвид перед нею був дуже гарний: піски, десь на обрії – гори, і величезний камінь перед нею.

– Ласкаво просимо, – сказав чийсь голос.

Біля неї стояв пан у костюмі, який вдягали в ті часи, коли її дід ще був молодим.

– Я Наставник Вікки. Коли ти станеш Наставницею, твої учениці приходитимуть сюди зустрічатися з Віккою. І так триватиме доти, доки Душа Світу зможе виявити себе.

– Я присутня на ритуалі відьом, – сказала Брида. – Тут відбувається шабаш.

Наставник засміявся.

– Ти вийшла на свою Дорогу. Мало хто має мужність зробити це. Люди воліють іти дорогами, що їм не належать. Усі володіють Даром, але не всі хочуть його помічати. Ти наважилася визнати свій Дар, а твій Дар – це твоя зустріч зі Світом.

– А навіщо мені це треба?

– Щоб обробляти сад Божий.

– Переді мною – моє життя, – сказала Брида. – Хочу прожити його, як усі люди. Хочу мати право помилятися. Хочу мати право бути егоїсткою. Я не хочу бути бездоганною, ви мене розумієте?

Наставник усміхнувся. Синій плащ з’явився на його руці.

– Не існує іншого способу наблизитися до людей, як стати одною з них.

Сцена навколо неї змінилася. Вона вже була не в пустелі, а в середовищі, схожому на воду, де плавали якісь дивні речі.

– Таким є життя, – сказав Наставник Вікки. – Воно не може відбуватися без помилок. Клітини точно відтворювали одна одну протягом мільйонів років, а потім одна помилилася. І в результаті виникла можливість щось змінити в цьому нескінченному повторенні.

Брида, засліплена, дивилася на море. Вона не запитувала, як їй щастить дихати в такому середовищі. Вона могла чути тільки голос Наставника й не могла пригадати нічого, крім подорожі, яка почалася з пшеничного поля.

– Саме помилка запустила світ у рух, – сказав Наставник Вікки. – Ніколи не бійся помилитися.

– Але ж Адам і Єва були вигнані з раю.

– Й одного дня вони повернуться. Уже знаючи про чудеса неба й чудеса світу. Бог знав, що робить, коли привернув увагу обох до Дерева Добра й Зла. Якби Він не знав, що вони з’їдять яблуко, то нічого їм не сказав би.

– Навіщо ж він сказав?

– Щоб запустити Всесвіт у рух.

Сцена змінилася, і тепер навколо неї знову була пустеля з великим каменем посередині. Був ранок, і рожеве світло розливалося над обрієм. Наставник Вікки підійшов до неї з плащем.

– Я висвячую тебе. Твій Дар – знаряддя Бога. Зроби все, щоб він став добрим знаряддям.

Вікка підняла обома руками сукню наймолодшої з трьох жінок. То була символічна пожертва кельтським жерцям, присутнім на церемонії – їхні астральні тіла літали над деревами. Потім обернулася до дівчини.

– Підведися.

Брида підвелася. На її голому тілі танцювали тіні від вогнища. Одного дня це саме полум’я пожерло інше тіло. Але ті часи відійшли в минуле.

– Підійми руки.

Дівчина підняла руки. Вікка її вдягла.

– Я була гола, – сказала вона Наставникові Вікки, коли він накинув на неї плащ. – І мені не було соромно.

– Якби не існувало сорому, Бог не довідався б, що Адам та Єва з’їли яблуко.

Наставник Вікки дивився, як сходить сонце. Він здавався неуважним, але Брида знала, що це не так.

– Ніколи не знай сорому, – провадив він. – Приймай те, що пропонує тобі життя, і намагайся пити з усіх чаш, які перед тобою стоять. Ти маєш спробувати всі вина: якісь по кілька крапель, а якісь – випити до дна.

– А як я зможу відчути різницю між ними?

– За їхнім смаком. Лише той спроможний визначити добре вино, хто спробував вина гіркого.

Вікка обкрутила Бриду й поставила її перед вогнищем, а сама перейшла до наступної з жінок, які мали бути висвячені. Вогонь перехоплював енергію її Дару, щоб він міг повніше виразити себе в ній. Цієї миті Брида мала спостерігати, як сходить сонце. Сонце, яке освітлюватиме решту її життя.

– Тепер тобі час іти, – сказав Наставник Вікки, коли сонце викотилося з-за обрію.

– Я не боюся свого Дару, – відповіла Брида. – Я знаю, куди йду, і знаю, що мені робити. Знаю, що хтось мені допоміг. Я вже тут була раніше. Тут були люди, що танцювали, і таємний храм Традиції Місяця.

Наставник Вікки не сказав нічого. Обернувся до неї і зробив знак правою рукою.

– Тебе прийнято. Нехай твоя дорога буде дорогою Миру – у хвилини Миру. І дорогою Битви – у хвилини Битви. Ніколи не змішуй ці хвилини.

Обличчя Наставника Вікки стало розпливатися разом із пустелею та каменем. Залишилося тільки сонце, але сонце злилося із власним небом. Незабаром небо потемніло, а сонце стало схоже на полум’я вогнища.

Брида повернулася. Вона пам’ятала все: гомін, виляски долонь, танець, транс. Пам’ятала, як вона роздяглася перед усіма цими людьми, й відчула певну ніяковість. Але пам’ятала також про свою зустріч із Наставником Вікки. Спробувала подолати сором, страх і тривогу – тепер вони супроджуватимуть її завжди й треба до них звикати.

Вікка попросила, щоб три Висвячені залишилися в центрі півкола, яке утворювали жінки. Відьми взялися за руки й замкнули коло.

Вони затягли мелодію, яку ніхто не наважився підтримати; звуки стікали з майже стиснутих губ, створюючи дивну вібрацію, яка ставала дедалі пронизливішою, аж поки перетворилася на зойк, схожий на крик божевільного птаха. У майбутньому вона теж навчиться створювати такі звуки. Навчиться ще багатьох речей і зрештою також стане Наставницею. І стане висвячувати у Традицію Місяця інших чоловіків та жінок.

Але все це буде у свій призначений час. А часу тепер, коли вона зустрілася зі своєю долею, багато, і хтось неодмінно їй допоможе. Вічність належить їй.

Їй здалося, що всі люди навколо неї огорнуті якимись дивними кольорами, й вона трохи розгубилася. Їй хотілося, щоб світ став таким самим, яким він був раніше.

Відьми урвали спів.

– Висвячення у Традицію Місяця завершено, – сказала Вікка. – Світ тепер перетворився для вас на поле, і ви повинні дбати, щоб урожай був багатим.

– У мене якесь дивне відчуття, – сказала одна з Висвячених. – Наче все розпливається перед очима.

– Ви набули спроможність бачити силові поля навколо людей або їхню ауру, як ми це називаємо. Це ваш перший крок на дорозі Великих Таємниць. Це відчуття скоро вас покине, а потім я навчу вас, як його знову розбуджувати.

Швидким і спритним рухом вона кинула свій кинджал, і він устромився в землю з такою силою, що його руків’я ще довго бриніло від удару.

– Церемонію завершено, – оголосила вона.

* * *

Брида підійшла до Лоренса. Очі в нього блищали, і вона знала, що він пишається нею та кохає її. Вони могли б зростати разом, спільно створити для себе нову манеру життя, відкривати Всесвіт, який був перед ними, знаходити людей, які мають бодай трохи мужності.

Але був іще один чоловік. Розмовляючи з Наставником Вікки, вона вже зробила вибір. Бо цей чоловік зможе підтримати її за руку в тяжкі хвилини життя й завдяки своєму досвіду з любов’ю проведе її крізь Темну Ніч Віри. Вона навчиться любити його, і її любов буде не меншою, ніж її повага до нього. Вони обоє йдуть однією дорогою пізнання, завдяки йому вона дійшла аж сюди. Будучи з ним, вона зрештою опанує і Традицію Сонця.

Вона знає тепер, що вона відьма. Протягом багатьох століть вона вивчала мистецтво чаклування й тепер повернулася на своє місце. Від сьогоднішнього вечора в її житті не буде нічого важливішого, ніж мудрість.

– Ходімо, – сказала вона Лоренсові, як підійшла до нього.

Він дивився захопленим поглядом на жінку в чорному, що стояла перед ним; але Брида знала, що Маг бачить її у блакитному кольорі.

Вона подала йому сумку зі своїм одягом.

– Іди і спробуй зупинити попутну машину. А мені треба з деким поговорити.

Лоренс узяв сумку. Але ступив лише кілька кроків у напрямку стежки, яка перетинала ліс. Ритуал закінчився, і вони знову були у світі людей із їхньою любов’ю, їхніми ревнощами, їхніми війнами та здобутками.

Страх повернувся до нього. Брида була винятково прекрасною.

– Я не знаю, чи існує Бог, – сказав він, звертаючись до дерев, що його оточували. – І не можу тепер про це думати, бо переді мною таємниця.

Він відчував, що говорить якось по-іншому, з якоюсь дивною впевненістю, що її раніше ніколи за собою не помічав. Але цієї миті він вірив навіть у те, що дерева слухають його.

«Можливо, люди, які тут зібралися, не розуміють мене, можливо, вони зневажають мої зусилля, але я знаю, що в мене не менше мужності, ніж у них, бо я шукаю Бога, не віруючи в нього. Якщо він існує, то це Бог відважних».

Лоренс помітив, що руки в нього трохи тремтять. Ніч минула, але він так нічого й не зрозумів. Лише помітив, що провалився в транс – ото й усе. Але руки тремтіли не тому, що він провалився в Темну Ніч, як мала звичай казати Брида.

Він подивився в небо, по якому тепер бігли низькі хмари. Отже, Бог – це Бог відважних. І він спроможний його зрозуміти, бо люди відважні – це ті люди, що ухвалюють свої рішення зі страхом. Це люди, яких терзають демони на кожному кроці, які з тривогою дивляться на все, що вони роблять, запитуючи себе: мають вони рацію чи не мають.

Та, навіть сумніваючись, вони діють. Вони діють тому, що вірять у чудеса, як і ті відьми, що танцювали сьогодні вночі навколо вогнища.

Він ще зможе наблизитися до Бога – через жінку, яка тепер поспішала до іншого чоловіка. Якщо вона його покине, то Він теж відійде від нього назавжди. Вона давала йому нагоду, бо знала, що найкращий спосіб розчинитися в Богові – це любов. Він не повинен утрати цей шанс і повернути її.

Він набрав повні груди повітря, холодного й чистого лісового повітря, і дав собі священну обіцянку.

Бог був Богом відважних.

Брида підійшла до Мага. Вони зустрілися біля вогнища. Розмовляти було нелегко.

Вона першою порушила мовчання.

– Ми йдемо однією дорогою.

Він ствердно кивнув.

– Тож ходімо нею разом.

– Але ти мене не кохаєш, – сказав Маг.

– Я тебе кохаю. Я ще не осмислила свого кохання до тебе, але я кохаю. Ти моя Інша Частина.

Проте погляд Мага блукав далеко. Він думав про Традицію Сонця, а в основі науки Традиції Сонця була Любов. Любов – єдиний міст між невидимим і видимим, доступний для всіх людей. Любов – єдина ефективна мова, якою можна перекласти ту науку, якої Всесвіт щодня навчає людей.

– Я тебе не покину, – сказала вона. – Я хочу залишитися з тобою.

– Твій коханий тебе чекає, – відповів Маг. – Я благословляю ваше кохання.

Брида подивилася на нього, нічого не розуміючи.

– Ніхто не може володіти сходом сонця, як той, що ми з тобою бачили одного дня, – провадив він. – Так само, як ніхто не може володіти днем, коли дощ б’є по шибках вікон, або тим спокоєм, який створює навколо себе сонна дитина, або хвилями, що розбиваються об скелі. Ніхто не може володіти всім тим найгарнішим, що існує на Землі, – але ми можемо пізнавати й кохати. У ці хвилини Бог приходить до людей.

Ми не можемо бути господарями ані сонця, ані вечора, ані хвиль, ані навіть видіння Бога, бо ми не спроможні володіти самими собою.

Маг простяг руку до Бриди й подав їй квітку.

– Коли ми вперше зустрілися – а мені здається, що я завжди тебе знав, бо навіть не пам’ятаю, яким був світ до нашої зустрічі, – я показав тобі Темну Ніч. Я хотів побачити, чи зможеш ти вийти за власні межі. Я вже знав, що переді мною моя Інша Частина й ця Інша Частина навчить мене всього, що мені треба знати, – саме для цього Бог і відокремив чоловіка від жінки.

Брида взяла квітку. То була перша квітка, яку вона побачила за багато місяців. Весна прийшла.

– Люди дарують квіти, тому що у квітах сховано справжній сенс Кохання. Той, хто спробує заволодіти квіткою, побачить, як її краса в’яне. Але той, хто милується нею в полі, залишиться з нею назавжди. Бо вона поєднується з вечором, із заходом сонця, із запахом вологої землі, з хмарами на обрії.

Брида подивилася на квітку. Маг забрав її в неї й повернув лісові.

Очі Бриди наповнилися слізьми. Вона пишалася своєю Іншою Частиною.

– Ліс навчив мене мудрості. Якщо ти ніколи не будеш моєю, то завжди належатимеш мені. Ти була для мене надією у дні самоти, тривогою у хвилини сумніву, певністю моїх миттєвостей віри. Оскільки я знав, що моя Інша Частина одного дня прийде до мене, я присвятив себе вивченню Традиції Сонця. Лише певність у тому, що ти існуєш, допомагала існувати мені.

Брида вже не могла стримати сльози.

– А потім ти прийшла і я зрозумів те, що кажу тобі тепер. Ти прийшла, щоб визволити мене з неволі, яку я сам для себе створив, прийшла сказати мені, що я вільний, що я можу повернутися до світу та до життя в ньому. Я зрозумів усе, що мені було треба знати, і я кохаю тебе більше, аніж усіх тих жінок, яких мені довелося знати в моєму житті, більше, аніж кохав ту жінку, яка, сама того не бажаючи, вислала мене на вигнання до лісу. Тепер я завжди знатиму, що любов – це свобода. Ось та наука, для засвоєння якої мені знадобилося стільки років. Це та наука, яка відправила мене на заслання, а тепер дарує мені волю.

Омахи полум’я потріскували над вогнищем, а кілька запізнілих гостей почали прощатися. Але Брида не чула й не бачила, що відбувається навколо неї.

– Бридо! – почувся далекий голос.

– Він дивиться на тебе, дівчино, – сказав Маг.

Це була фраза зі старого фільму, яка йому тепер придалася. Він був веселий, бо щойно перегорнув важливу сторінку Традиції Сонця. Він відчував присутність свого Наставника – той також обрав сьогоднішню ніч для Нового Висвячення.

– Я все життя згадуватиму про тебе, а ти згадуватимеш про мене. Так само, як ми згадуємо про вечірні сутінки, про забризкані дощем вікна, про всі ті речі, що завжди нам належать, тому що ми не можемо володіти ними.

– Бридо! – знову погукав Лоренс.

– Іди з миром, – сказав Маг. – Й утри сльози. Або скажи, що винен попіл від вогню. Не забувай про мене ніколи.

Він знав, що міг цього й не казати. Але чомусь сказав.

Вікка помітила, що троє людей забули свої порожні сулії. Вона вирішила, що зателефонує їм і скаже, щоб приїхали їх забрати.

– Скоро вогнище погасне, – сказала вона.

Він промовчав. Над вогнищем ще стрибали омахи полум’я, і він не відривав від них погляду.

– Я не жалкую, що колись закохалася в тебе, – сказала Вікка.

– І я теж, – відповів Маг.

Їй дуже хотілося поговорити про дівчину. Але вона промовчала. Очі чоловіка, який був із нею поруч, уселяли повагу й розуміння.

– Шкода, що я не твоя Інша Частина, – спробувала вона зачепити цю тему. – З нас би вийшло чудове подружжя.

Але Маг уже не слухав, що каже Вікка. Перед ним був величезний світ і багато справ, які треба зробити. Треба допомагати людям обробляти сад Божий, треба навчати їх мистецтва навчати себе самих. Він зустрічатиметься з іншими жінками, він кохатиме їх і з повною напругою проживе це своє перевтілення. Сьогодні вночі він завершив важливий етап у своєму існуванні, й нова Темна Ніч лежить перед ним. Але тепер його чекає фаза, яка буде набагато цікавішою, набагато веселішою і набагато ближчою до всього того, про що він мріяв. Він знає це за квітами, за деревами, за тим, що одного дня сюди прийдуть дівчата, яких приведе Рука Бога, не знаючи, що вони прийшли сюди, аби виконати призначення долі. Йому розповіли про це Традиція Місяця й Традиція Сонця.

Примітки

1

RAM (Regnus Agnus Mundi) – католицький орден, заснований 1492 р. для вивчення символічної мови усних традицій, членом якого нібито був Коельйо (так він сам стверджує у своїй книжці «Паломництво», друга назва «Щоденник мага»). (Тут і далі прим. перекл.)

2

Святий Хуан де ла Крус – католицький священик, поет-містик, реформатор Церкви, що жив у XVI столітті.

3

Широкий плащ із вовняної тканини з каптуром.

4

«Iron Butterfly» («Залізний метелик») – американський рок-гурт, утворений 1966 р., що грає геві-метал.

5

Перше послання апостола Павла до коринтян, 2:3–5.

6

Євангеліє від Матвія 13:24–27.

7

Апостол Яків – по-іспанському називається апостол Сантьяго, він нібито похований в іспанському місті Компостела, і його могила є об’єктом великого паломництва християн.

Content

Пауло Коельйо
Брида

Застереження

Брида

Пролог

Літо й осінь

Зима й весна

Примітки