Коэльо Пауло

Як течія річки [збірник]

Пауло Коельйо

Як течія річки

© Paulo Coelho, 2006

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2015

* * *

Будь як річка

Будь як річка, яка тече

В мовчазній темряві ночі.

Не бійся непроникного мороку.

Якщо в небі є зорі, віддзеркалюй їх,

А якщо його затуляють хмари,

Воно схоже на річку, адже хмари – вода,

Віддзеркалюй і їх, не знаючи смутку,

У бездонних своїх глибинах.

Мануел Бандейра

Передмова

Коли мені було п’ятнадцять років, я сказав матері.

– Я відкрив своє покликання. Хочу бути письменником.

– Сину мій, – відповіла вона з сумом – твій батько інженер. Він чоловік логічний, раціональний, з ясним баченням світу. А ти знаєш, хто такий письменник?

– Це той, хто пише книжки.

– Твій дядько Гаролдо, який є лікарем, також пише книжки, і вже кілька опублікував. Навчайся на інженера, й матимеш змогу писати у свій вільний час.

– Ні, мамо. Я хочу бути тільки письменником. А не інженером, який пише книжки.

– А ти вже знайомий із якимсь письменником? Ти коли-небудь бачив письменника?

– Ніколи. Тільки на фотографіях.

– Тоді, як ти хочеш стати письменником, не знаючи, що це таке?

Щоб відповісти матері, я вирішив здійснити пошук. І ось що я відкрив на початку шістдесятих років про життя письменника.

1) Письменник завжди носить окуляри й ніколи не розчісується. Половину свого часу він лютує на все, а протягом другої половини ходить пригнічений. Його життя минає в барах, де він сперечається з іншими письменниками, що теж носять окуляри й не розчісують волосся. Розмовляти йому важко. Він завжди висловлює фантастичні ідеї про свій наступний роман і терпіти не може той, який щойно опублікував.

2) Письменник повинен і зобов’язаний писати так, щоб сучасники його не розуміли – бо інакше його ніколи не визнають генієм, адже він народжується в ту історичну добу, коли панують пересічності. Письменник завжди переглядає й змінює кожну фразу, яку він пише. Словник звичайної людини складається з трьох тисяч слів; справжній письменник ніколи їх не застосовує, адже у словнику існують ще сто вісімдесят дев’ять тисяч, а він не належить до людей звичайних.

3) Лише інші письменники розуміють, що хоче сказати письменник. Проте навіть за цієї умови він потай зневажає інших письменників – адже історія літератури століттями надає їм одні й ті самі вакансії. Таким чином письменник та його колеги воюють за один трофей – за найскладнішу книжку: ту з них визнають найкращою, яку найважче буде зрозуміти.

4) Письменник розуміється на темах, назви яких звучать страхітливо: семіотика, епістемологія, неоконкретизм. Коли він хоче когось приголомшити, то промовляє такі фрази, як «Ейнштейн – невіглас» або «Толстой – паяц буржуазії». Усі спочатку обурюються, але потім самі вже переконують інших у тому, що теорія відносності – хибна і що Толстой захищав російську аристократію.

5) Щоб звабити жінку письменник каже: «Я письменник» і пише вірша на серветці: спрацьовує завжди.

6) З огляду на свою глибоку культуру письменник завжди знаходить собі підробіток у ролі літературного критика. І це допомагає йому виявити великодушність – писати про книжки своїх друзів. Половина критичної літератури складається з цитат іноземних авторів; а друга половина – аналізи фраз, де застосовуються такі терміни, як «епістемологічний розріз» або «інтегрований погляд на відповідну суть». Той, хто читає таку критику, коментує: «Який освічений автор». І не купує книжку, бо остерігається спіткнутися об епістемологічний розріз.

7) Коли письменника запитують, що він нині читає, він завжди називає книжку, про яку ніхто ніколи не чув.

8) Існує лише одна книжка, яка збуджує одностайний захват у письменника та його колег – «Улісс» Джеймса Джойса. Письменник ніколи не говорить погано про цю книжку, але коли хтось запитає його, про що в ній ідеться, то йому ніколи не вдається чітко це пояснити, внаслідок чого виникає сумнів, чи він справді її читав. Чи ж не абсурд, що «Улісса» ніхто не збирається перевидати, тоді як усі письменники називають його найвеличнішим твором світової літератури; схоже, видавці такі йолопи, що втрачають нагоду заробити купу грошей на книжці, яку всі читали й усі нею захоплювалися.

Озброєний такою інформацією, я знову прийшов до матері й детально їй пояснив, що таке письменник. Вона трохи здивувалася.

– Легше стати інженером, – сказала вона. – Крім того, ти не носиш окулярів.

Але я вже розкуйовдив волосся, носив у кишені пачку «Ґолуаз» і театральну п’єсу під пахвою («Межі опору», яку, на мою радість один із критиків назвав найбожевільнішою виставою, яку йому довелося бачити), вивчав Геґеля і дав собі слово неодмінно прочитати «Улісса». Так тривало до того дня, коли я познайомився з рок-виконавцем, який попросив мене написати слова до його музики й у такий спосіб визволив мене від пошуків безсмертя й вивів мене на дорогу, якою ходять звичайні люди.

Це допомогло мені відвідати багато міст і змінити більше країн світу, аніж черевиків, як казав Бертольд Брехт. На наступних сторінках читач ознайомиться з розповідями про моменти, які мені довелося пережити, про історії, які мені розповіли, про роздуми, до яких я прийшов на певному етапі річки свого життя.

Ці тексти вже були опубліковані в різних газетах світу, і я зібрав їх докупи на прохання своїх читачів.

Автор

День у млині

Моє життя в тепер – це симфонія, складена з трьох різних мелодій: «багато людей», «кілька людей» і «майже нікого». Кожна з цих мелодій триває приблизно чотири місяці в рік, вони часто відбуваються протягом одного місяця, але ніколи не змішуються.

«Багато людей» – це ті хвилини, коли я перебуваю в контакті з публікою, видавцями, журналістами. «Кілька людей» реалізується тоді, коли я повертаюся до Бразилії, зустрічаюся зі своїми давніми друзями, ходжу на пляж Копакабана, відвідую якісь суспільно значущі події, але здебільшого перебуваю вдома.

Проте мій сьогоднішній намір – трохи поговорити про мелодію «майже нікого». На цю мить ніч уже накрила темрявою село з двохсот мешканців у Піренеях, назву якого я волію тримати в таємниці, бо нещодавно я купив собі там старий млин і перетворив його на оселю. Я щоранку прокидаюся, розбуджений криком півня, випиваю вранішню каву й виходжу на вулицю, щоб прогулятися між коровами, вівцями, плантаціями кукурудзи й трави, вирощуваної на сіно. Дивлюся на гори й – на відміну від мелодії «багато людей» – ніколи не намагаюся думати, хто я такий. У мене немає ані запитань, ані відповідей, я цілком живу в нинішньому моменті, розуміючи, що рік має чотири сезони (атож, це здається очевидним, але іноді ми про це забуваємо), і я змінюю вигляд, як навколишній краєвид.

У такі хвилини мене не цікавить, що там відбувається в Іраку чи в Афганістані: як і будь-яку іншу людину, що живе внутрішнім життям, мене насамперед цікавлять відомості з метеорології. Люди, що живуть у маленькому місті знають, чи йтиме дощ, чи похолодає, чи буде вітер, бо від погоди безпосередньо залежить їхнє життя, їхні плани, їхні жнива. Я бачу фермера, який працює в полі, ми бажаємо один одному «доброго дня», обговорюємо прогнози погоди, й далі робимо свої справи – він колупається в землі, а я продовжую свою тривалу прогулянку.

Повертаюся додому, зазираю до поштової скриньки, бачу там місцеву газету: у сусідньому селі відбувається гулянка, хтось виступає з лекцією. У Тарбесі – великому місті з сорока тисячами мешканців – пожежників викликали на місце події, бо вночі хтось підпалив ящик для сміття. Найсенсаційнішою новиною в регіоні є повідомлення про групу, яку звинувачують у тому, що вона зрубує платани понад сільською дорогою, бо ті спричинили загибель мотоцикліста; ця новина зайняла цілу сторінку в газеті, а потім кілька днів журналісти писали репортажі про «секретну команду», яка хоче помститися деревам за смерть хлопця.

Я затримуюсь на мить біля струмка, на якому стоїть мій млин. Дивлюся на небо. Цього жахливого літа від спеки померло п’ять тисяч людей лише у Франції. Я підводжуся на ноги і йду попрактикуватися в к’юдо – медитації з луком і стрілою, яка забирає годину мого дня. Настає час пообідати: я готую собі легку закуску й зненацька помічаю в одній із прибудов млина чудернацький предмет з екраном і клавіатурою, сполучений – о чудо з чудес! – з лінією високої напруги, іноді відомої під назвою DSL. Я знаю, що в ту мить, коли я натисну на одну з клавіш цієї машини, весь світ посуне мені назустріч.

Я опираюся, поки можу, але настає мить, коли мій палець доторкається до кнопки «увімкнути», і я знову поєднуюся зі світом, світом бразильських газет і книжок, світом інтерв’ю, які я повинен дати, новинами з Іраку, з Афганістану, всілякими проханнями, повідомленням, що авіаційний квиток принесуть завтра, рішеннями, які треба відкласти, рішеннями, які треба негайно ухвалити.

Я працюю протягом кількох годин, бо це мій вибір, моя Персональна Легенда, бо Воїн Світла знає, що на ньому лежать обов’язки й відповідальності. Але під час мелодії «майже нікого» усе, що виникає на екрані комп’ютера є дуже далеким, так само як млин видається сном, коли я перебуваю в мелодіях «багато людей» або «кілька людей».

Сонце наближається до обрію, натискаю кнопку «вимкнути», і світ перетворюється на поле, на пахощі трав, на мукання корів, на голос пастуха, який повертає овець у хлів, розташований біля млина.

Я запитую себе, як можна побувати у двох таких неоднакових світах протягом одного дня. Я не знаходжу відповіді, але знаю, що це дає мені глибоку втіху, й почуваюся дуже задоволеним, пишучи ці рядки.

Чоловік, що жив, як підказували йому сновидіння

Я народився в лікарні Святого Йосипа в Ріо-де-Жанейро. Позаяк пологи були важкими, моя мати присвятила мене цьому святому, попрохавши, щоб він допомагав мені в моєму житті. Так виник міцний зв’язок між моїм життям і святим Йосипом, а з 1987 року, після моєї прощі до Сантьяго-де-Кампостели, я став влаштовувати свято на його честь 19 березня. Скликав друзів, людей роботящих і чесних, і перед тим, як сісти за стіл, ми молилися за всіх тих, які вміють усе робити з гідністю. Ми молилися також за тих, хто не має роботи й жодних перспектив на майбутнє.

У короткому вступі, який я роблю перед молитвою, я маю звичай нагадати, що з п’ятьох разів, коли слово «сон» з’являється в Новому Заповіті, чотири мають стосунок до Йосипа, теслі. У всіх цих випадках, янгол завжди переконує його робити протилежне тому, що він мав намір робити.

Янгол попросив, щоб він не покинув свою дружину, хоч вона й завагітніла не від нього. Він міг сказати щось на зразок: «А що подумають сусіди?», але повернувся додому й повірив у ту істину, яку відкрив йому небесний посланець.

Янгол наказав йому йти до Єгипту. І він би міг на це відповісти: «Але я вже прилаштувався тут як тесля, маю своїх замовників і не можу відмовитися від усього». Натомість він усе залишає й вирушає в невідомість.

Янгол зажадав, щоб він повернувся з Єгипту. І Йосип знову міг подумати: «Я лише почав тут жити новим життям, і маю родину, яку повинен утримувати».

Усупереч тому, чого вимагає від людини здоровий глузд, Йосип робив те, що підказували йому сновидіння. Він знав, що має долю, якій не повинен суперечити, спільну з долями всіх чоловіків на цій планеті: захищати й утримувати свою родину. Як і мільйони безіменних Йосипів, він намагався виконувати свій обов’язок, хоч йому й доводилося робити вчинки, які виходили далеко за межі його розуміння.

Згодом його дружина й один із синів стали великими символами християнства. Про третього стовпа родини, робітника, який її годував, згадують лише в кінці року, коли складають у стодолу врожай, та є й ті, хто ставиться до нього з особливою пошаною, як, наприклад, я або Леонардо Бофф, автор книжки про теслю, до якої я написав передмову.

Наведу уривок із тексту письменника Карлоса Гейтора Коні (сподіваюся, він належить йому, бо я знайшов його в Інтернеті): «Чимало людей дивуються, що я, називаючи себе гностиком, не визнаючи ідею про Бога з точки зору філософії, етики або релігії, глибоко шаную деяких святих із нашого традиційного календаря. Бог – це концепт або сутність, досить далека для моїх міркувань і навіть моїх потреб. Проте святі, позаяк вони земні й виліплені з тієї самої глини, що й я був виліплений, заслуговують більше, аніж на мій захват. Вони заслуговують на моє поклоніння.

Святий Йосип – один із них. Євангелії не згадують жодного його слова, лише вчинки й дають йому чітку характеристику: «vir justus». Муж праведний. Оскільки йдеться про теслю, а не суддю, то можна зробити висновок, що Йосип був непересічною за порядністю людиною. Він був хороший тесля, хороший чоловік, хороший батько хлопчикові, який змінив історію світу.

Чудово висловився Коні. А мені кілька разів довелося читати такі нісенітниці затьмареного розуму, як: «Ісус подався до Індії, щоб опанувати науку гімалайських учителів». На мою думку, кожен чоловік може зробити священним обов’язок, доручений йому життям, й Ісус здобув свою науку від Йосипа, який навчав його виготовляти столи, стільці та ліжка.

У своїй уяві я з приємністю думаю, що стіл, на якому Христос посвятив хліб та вино, зробив Йосип – бо на ньому залишився слід від руки невідомого теслі, який заробляв собі на хліб своїм потом, і саме тому дозволив, щоб на ньому відбувалися чудеса.

Зло любить, щоб люди творили добро

Перський поет Румі розповідав, як одного дня першого халіфа з роду Омейядів Муавію, що спав у своєму палаці, розбудив невідомий чоловік.

– Хто ти? – запитав він.

– Я Люцифер, – пролунала відповідь.

– І чого тобі тут треба?

– Настав час твоєї молитви, а ти досі спиш.

Муавія був приголомшений. Як сталося, що князь темряви, той, що завжди прагне забрати душі в безвірників, прийшов допомогти йому виконати свій релігійний обов’язок?

Але Люцифер йому пояснив:

– Згадай, що я був створений як янгол світла. Попри все те, що відбулося в моєму існуванні, я не можу забути про своє походження. Людина може податися до Рима або Єрусалима, але вона завжди несе у серці скарби своєї батьківщини: те саме відбувається зі мною. Я досі люблю Творця, який дбав про мене, коли я був юним і навчив мене творити добро. Коли я повстав проти Нього, то не тому, що перестав Його любити – навпаки, я любив Його так сильно, що мене опанували ревнощі, коли Він створив Адама. У ту мить я вирішив кинути виклик Господу, й це мене згубило. Та я досі пам’ятаю благословення, яке Бог дав мені одного дня, і маю надію одного дня повернутися до Раю, якщо все робитиму правильно.

Муавія відповів:

– Я не вірю в те, що ти мені розповів. Ти знищив надто багато людей на землі.

– Але ти повір, – наполягав Люцифер. – Лише Бог може руйнувати й будувати, бо Він усемогутній. Це Він створив людину, обдарувавши її бажанням, помстою, співчуттям і страхом. Тому, коли ти бачиш навколо себе зло, не звинувачуй мене, бо я лише дзеркало того лиха, яке відбувається.

Розуміючи, що тут ідеться про якусь помилку, Муавія розпачливо молився Богові, щоб Він його просвітив. Він перебув усю ніч, розмовляючи та сперечаючись із Люцифером і попри блискучі аргументи, які він вислуховував, не дозволив переконати себе.

Коли вже розвиднялося, Люцифер нарешті поступився, сказавши:

– Гаразд, ти маєш слушність. Коли учора ввечері я прийшов розбудити тебе і сказав, що не хочу, аби ти втратив час для молитви, мій намір полягав не в тому, щоб наблизити тебе до Божественного Світла. Я знав, що забувши виконати свій обов’язок, ти відчуєш глибокий смуток і протягом наступних днів молитимешся з подвійною вірою, просячи прощення за те, що знехтував правильний ритуал. З погляду Бога, кожна з молитов, виголошена з любов’ю й каяттям, за значущістю дорівнюватиме десятку молитов, прочитаних як зазвичай, автоматично. Ти здобудеш очищення й натхнення, Бог полюбить тебе більше, і твоя душа перебуватиме від мене набагато далі.

Люцифер зник, і відразу ввійшов до кімнати янгол світла.

– Ніколи не забувай про сьогоднішню науку, – сказав він Муавії. – Іноді зло перевдягається посланцем добра, але його прихований намір полягає в тому, щоб спричинити більше лихо.

У цей день і наступними днями Муавія молився з глибоким каяттям, співчуттям і вірою. Його молитви тисячу разів були почуті Богом.

Я готуюся до битви, але мене взяли сумніви

Я одягнений у дивний зелений однострій, пошитий із грубої тканини, із безліччю змійок. На моїх руках рукавички, які мають захищати від подряпин. Я тримаю в руках щось подібне до списа завдовжки з мій зріст, що має два металеві наконечники – з одного боку тризубець, а з другого загострений кінець.

А переді мною те, що я маю намір атакувати через хвилину – мій сад.

За допомогою предмета, який тримаю в руках, я хочу очистити моріжок від бур’янів. Я роблю це в сонячну днину, бо знаю, що вирвана з корінням трава засохне через два дні.

Але раптом я запитую себе: а чи варто це робити?

Те, що я називаю «бур’янами», насправді є травою певного виду, яка намагається вижити. Створена й виплекана природою, вона існувала мільйони років. Її квіти, запліднені безліччю комах, перетворилися на насіння, яке вітер розніс по навколишніх полях, а тому – позаяк вона посіялася не в одному місці, а багато де, – її шанси дожити до наступної весни є значно кращими. Якби вона зосередилася лише в одному місці, то могла б загинути від жадібних травоїдних тварин, повені, пожежі, засухи.

Але всі зусилля до виживання загинуть тепер від загостреного списа, який нещадно вириває траву з корінням.

Навіщо я це роблю?

Хтось створив цей сад. Я не знаю, хто це був, бо коли я купив дім, сад уже існував тут у гармонії з горами та з деревами довкола нього. Але творець саду мусив ретельно обміркувати, що йому робити, висаджуючи дерева дуже старанно і плануючи їх розташування (існує алея кущів, яка приховує сарай, де ми складаємо дрова) і доглядав його протягом незліченних зим і весен. Коли я купив старий млин – де я живу по кілька місяців на рік, – моріжок був бездоганним. Тепер мені випала доля продовжити його справу, хоча філософське питання залишається: чи повинен я шанувати роботу творця, садівника, чи повинен підтримати інстинкт виживання, яким природа обдарувала цю рослину, що її сьогодні ми називаємо бур’яном?

Я далі виполюю небажані рослини і складаю їх на купу, яка незабаром буде спалена. Я також багато міркую над проблемами, які треба було б пов’язувати не з міркуваннями, а з діями. Проте кожна дія людського створіння є священною і призводить до багатьох наслідків, і це примушує мене думати над тим, що я роблю.

З одного боку, ці рослини мають право розростатися скрізь. З другого боку, якщо я їх тепер не виполю, вони зрештою задушать моріжок. У Новому Заповіті Ісус говорить про те, що треба відокремлювати кукіль, щоб він не змішувався з пшеницею.

Але – з підтримкою або без підтримки Біблії – я стою перед конкретною проблемою, з якою людство стикається завжди: до якої міри нам дозволено втручатися в природу? Таке втручання завжди має негативний характер, чи буває й позитивним?

Я відкладаю вбік свою зброю – відому також під назвою «мотика». Кожен її удар означає кінець якогось життя, небуття квітки, яка мала розпуститися навесні, зухвалість людського створіння, яке хоче змінити під свої забаганки ландшафт. Я повинен подумати більше, бо в цю хвилину я керую могутністю життя та смерті. Моріжок, здавалося, мені каже: «Захисти мене, бо він мене задушить». Бур’ян також звертається до мене: «Я пройшов таку довгу дорогу, щоб дістатися до твого саду: чому ти хочеш убити мене?»

Зрештою на допомогу мені приходить індійський текст Бгаґавад-ґіта. Я згадав про те, як відповів Крішна воїнові Аржуні, коли той занепав духом перед вирішальною битвою, кинув свою зброю на землю і сказав, що не братиме участі в битві, у якій загине його брат. Крішна відповів йому приблизно так: «Ти гадаєш, що можеш когось убити? Твоя рука є моєю рукою й усе, що ти робитимеш уже давно записано. Ніхто не вбиває, і ніхто не вмирає».

Підбадьорений цим несподіваним спогадом, я знову беру в руки свого списа, й атакую бур’ян, якого ніхто не запрошував до мого саду. Цього ранку я здобув унікальну науку: коли щось небажане виросте в моїй душі, я попрошу Бога, щоб Він допоміг мені виполоти це без найменшої жалості.

Як стріляти з лука

Важливо ніколи не забувати про те, що дія – це матеріалізована думка.

Найменший жест нас викриває, тому ми повинні вдосконалити все, обміркувати деталі, засвоїти техніку в такий спосіб, щоб вона стала інтуїтивною. Інтуїція не має нічого спільного з рутиною, крім того стану, в якому перебуває дух, не пов’язаний із технікою.

Таким чином, після тривалого вправляння, ми вже не думаємо про всі необхідні рухи: вони стають невід’ємною частиною нашого існування. Але для цього треба тренуватися, повторювати.

А якщо цього не досить, то треба повторювати й тренуватися.

Подивіться, як умілий коваль обробляє залізо. Для недосвідченого ока він повторює молотом однакові рухи.

Але той, кому відома важливість тренування, знає, що кожного разу, коли коваль підіймає молот і потім опускає його, інтенсивність удару різна. Рука повторює той самий жест, та коли молот наближається до заліза, вона знає, як треба вдарити – потужно чи легенько.

Подивіться на вітряк. Той, хто проминає його лише один раз, має враження, що він обертається з однаковою швидкістю, завжди повторюючи один і той самий рух.

Але той, хто знає вітряки, знає також, що вони пристосовуються до вітру й змінюють напрямок завжди, коли це необхідно.

Рука коваля здобула необхідні навички, після того як не одну тисячу разів повторила свій рух із молотом. Крила вітряка спроможні рухатися з потрібною швидкістю після того як прийняли на себе багато вітру, і його зубчаті передачі відполірувалися.

Лучник дозволяє своїм стрілам розлітатися далеко від цілі, бо він знає, що навчиться правильно тримати лук, стояти в правильній позі, правильно натягувати тятиву й цілитися мішень лише після того як випустить тисячі стріл, не боячись не влучити.

Аж поки настане мить, коли йому більше не знадобиться думати про те, що він робить. Відтепер лучник перетворюється на свій лук, на свою стрілу, на свою мішень.

* * *

Як спостерігати за польотом стріли. Стріла – це намір, який вилітає в повітря.

Після того як стрілець її випустив, він нічого не може вдіяти, щоб спрямувати її політ до мішені. Від цієї хвилини в напрузі, необхідній для того, щоб зробити постріл, більше не має потреби.

Хоч лучник не відводить погляду від польоту стріли, серце його спокійне, й він усміхається.

У ці хвилини, якщо він досить тренувався й зумів розвинути свій інстинкт, стрілець виявляє необхідну елегантність і концентрацію протягом усього процесу пострілу, відчуваючи присутність усесвіту й переконається в тому, що його дія є справедливою й заслуженою.

Завдяки набутій техніці його руки готові до пострілу, його дихання врівноважене, його погляд прикипів до мішені. Інстинкт допомагає зробити мить пострілу досконалою.

Тому, хто проходить повз і побачить лучника з розкинутими руками, який поглядом стежить за польотом стріли, може здатися, що той застиг у нерухомості. Але люди досвідчені знають, що розум того, хто випустив стрілу в повітря, перейшов в інший вимір і перебуває тепер у контакті з Усесвітом: він напружено працює, запам’ятовуючи все, що в цьому пострілі є позитивного, виправляючи неминучі помилки, оцінюючи свої якості, чекаючи, як відреагує мішень, коли в неї буде влучено.

Коли лучник натягує тятиву, він може бачити весь світ усередині свого лука. Коли він стежить за польотом стріли, цей світ наближається до нього, надить його, і створює йому відчуття добре виконаного обов’язку.

Воїн Світла, виконавши свій обов’язок і перетворивши свій намір у дію, не повинен нічого боятися: він зробив те, що мусив зробити. Він не дозволив, щоб його паралізував страх – навіть якщо його стріла не влучить у мішень, він матиме іншу нагоду, бо не виявив себе боягузом.

Історія олівця

Хлопчик дивився, як бабуся пише листа. У якусь хвилину він запитав:

– Ти розповідаєш про те, що відбулося з нами? І можливо, розповідаєш про мене?

Бабуся перестала писати й відповіла онукові:

– Я пишу про тебе, це правда. Але важливішим за слова є олівець, яким я пишу. Я хотіла б, щоб ти став таким, як він, коли виростеш.

Хлопчик подивився на олівець, заінтригований, але не побачив у ньому нічого незвичайного.

– Але ж я бачив багато олівців, і цей нічим від них не відрізняється.

– Усе залежить від того, яким поглядом ти дивишся на речі. Існують п’ять чеснот, завдяки яким, якщо тобі вдасться мати їх, ти завжди перебуватимеш у мирі зі світом.

По-перше: ти можеш робити великі речі, але ніколи не забувай, що існує Рука, яка скеровує твої дії. Її ми називаємо Богом, і Він завжди вестиме тебе в напрямку Своєї волі.

По-друге: вряди-годи я повинна відриватися від того, що я пишу, й підгострювати олівець. Олівець від цього зазнає втрат, але зрештою він стає гострішим. Тому навчися терпіти біль, бо він іноді робить тебе кращим, ніж ти є.

По-третє: олівець завжди дозволяє нам витерти те, що є хибним. Отже, ти повинен зрозуміти, що виправити щось уже зроблене не є чимось поганим, а є тим важливим вчинком, який не дає нам звернути з дороги справедливості.

По-четверте: справді важливим в олівці є не дерево й не його зовнішня форма, а графіт усередині. Тому завжди звертай увагу на те, що відбувається у тебе всередині.

І нарешті, по-п’яте: олівець завжди залишає позначку. Тому знай, що все зроблене тобою залишить сліди й намагайся усвідомлювати кожну свою дію.

Як підійматися на гірські вершини

Вибери гору, до вершини якої ти хотів би дістатися: не зважай на тих, хто скаже тобі: «Ця гора найгарніша» або «Ця гора не така крута». Ти витратиш багато енергії й багато ентузіазму, щоб досягти своєї мети, а тому ти єдиний відповідаєш за свої дії та повинен мати певність, що робиш правильно.

Розвідай, як до неї добутися: нерідко гору можна побачити здалеку – гарну, цікаву, сповнену викликів. Та коли ми намагаємося дійти до неї, що ми бачимо? Її оточують дороги, густі ліси стоять між тобою й твоєю метою, те, що видається простим на мапі, є важким і непрохідним у реальному житті. Але спробуй усі дороги, усі стежки, аж поки одного дня ти опинишся біля підніжжя вершини, на яку хочеш зійти.

Поговори з тими, хто вже долав цей шлях: навіть якщо ти вважаєш себе першопрохідцем, хтось уже здійснив цю мрію раніше й залишив сліди, які можуть полегшити тобі сходження; місця, де можна закріпити мотузку, просіки, зрубані гілки, які можуть полегшити тобі шлях. Ти сам збираєшся його подолати під свою власну відповідальність, але не забувай, що чужий досвід може багато в чому допомогти.

Небезпеки, побачені зблизька, можна контролювати: коли ти сходиш на гору своєї мрії, пильно озирайся навколо. Ти побачиш, звичайно, ущелини. Майже непомітні розколини. Побачиш камені, так відполіровані дощами й вітром, що вони стали слизькими, як лід. Але якщо ти пильно стежитимеш за тим, куди щораз поставити ногу, то уникнеш пасток і зумієш обминути їх.

Краєвид змінюється, скористайся цим: звичайно, ти повинен постійно думати про свою головну мету – досягти вершини. Але сходячи, ти можеш багато чого побачити, й не буде нічого поганого в тому, якщо іноді ти зупинишся, щоб трохи помилуватися панорамою. Із кожним подоланим метром ти зможеш окинути поглядом ширший простір, тож скористайся цим, щоб відкрити речі, яких ти досі не помічав.

Шануй своє тіло: сходь лише на ту гору, котра дасть твоєму тілу втіху, на яку воно заслуговує. Ти маєш весь час, який дарує тобі життя, тому не вимагай від свого тіла того, чого воно не може тобі дати. Якщо ти йтимеш надто швидко, ти перевтомишся й зупинишся на середині шляху. Якщо йтимеш надто повільно, тебе застане в дорозі ніч, і ти можеш загинути. Милуйся краєвидом, пий воду з гірських джерел, їж плоди, якими щедро обдарує тебе природа, але не зупиняйся.

Шануй свою душу: не повторюй весь час: «Я свого досягну». Твоя душа вже знає про це, вона потребує цієї тривалої прогулянки для того, щоб зміцніти, розширитися до обрію, досягти неба. Одержимість ніколи не допомагає в пошуках мети, і зрештою позбавляє втіхи від подорожі. Але увага: не повторюй також: «Це важче, аніж я думав», бо така думка примусить тебе втратити свою внутрішню силу.

Приготуйся подолати ще один кілометр: дорога до вершини гори завжди буде довшою, ніж ти припускав. Не обдурюй себе, завжди настане мить, коли те, що здавалося близьким, виявиться ще досить далеким. Але якщо ти будеш сповнений рішучості дійти до кінця, це не стане для тебе проблемою.

Радій, коли досягнеш вершини: плач, плескай у долоні, кричи на всі чотири сторони, дозволь, щоб вітер, який віє вгорі (бо вгорі завжди вітряно), прочистив тобі мозок, освіжив твої спітнілі й стомлені ноги, відкрив твої очі, вичистив пилюку з твого серця. Яка радість – те, що раніше було тільки сном, далеким видінням, тепер стало частиною твого життя, ти досяг своєї мети!

Дай обіцянку: скористайся з того, що ти відкрив у собі силу, про яку досі нічого не знав і пообіцяй самому собі, що відтепер застосовуватимеш її до кінця своїх днів. Буде добре, якщо ти пообіцяєш собі зійти на ще одну гору, знайти собі нову пригоду.

Розкажи свою історію: атож, розкажи свою історію. Стань взірцем. Розкажи всім, що є можливим, і тоді інші люди відчують мужність, щоб зійти на власні гори.

Про важливість диплома

Мій старий млин у маленькому селі в Піренеях відокремлює від сусідньої фазенди ряд дерев. Одного дня до мене прийшов її хазяїн: йому, либонь було років сімдесят. Я часто бачив, як він працює в полі з дружиною, й думав, що в їхньому віці час уже й відпочити.

Сусід, якого досі я вважав вельми симпатичним чоловіком, сказав, що сухе листя з моїх дерев падатиме на дах його будинку, і я повинен спиляти їх.

Я був шокований: як людина, що прожила все своє життя в контакті з природою, може зажадати, аби я повалив дерева, яким потрібно було стільки часу, щоб вирости, тільки тому, що років через десять їхнє листя може створити проблеми для його даху?

Я запросив його на каву. Сказав, що, якщо коли-небудь сухе листя з моїх дерев (воно сохне від літньої спеки і його розвіює вітер) завдасть його оселі найменшої шкоди, я беру на себе обов’язок своїм коштом поставити йому новий дах. Сусід сказав, що це його не задовольняє – він хоче, щоб я спиляв дерева. Я відчув певне роздратування: сказав, що радше готовий купити його фазенду.

– Моя земля не продається, – відповів він.

– Але за ці гроші ви зможете купити чудовий дім у місті, прожити там із дружиною до кінця ваших днів, не знаючи ані суворих зим, ані втрачених урожаїв.

– Моя фазенда не продається. Я тут народився й виріс, а тепер я надто старий, щоб переселятися.

Він запропонував, щоб ми викликали з міста експерта, той оцінить ситуацію й ухвалить рішення – таким чином, ніхто з нас не матиме підстав ображатися. Зрештою, ми сусіди.

Коли він пішов, моєю першою реакцією було звинуватити його в бездушності й нешанобливому ставленні до Матері Землі. Потім я був заінтригований: чому він не хоче продавати землю? І перш ніж день закінчився, я зрозумів, що його життя склалося певним чином, і мій сусід не хоче змінювати його. Переселитися до міста означало б для нього поринути в невідомий світ, з іншими цінностями, а він, либонь, вважає себе надто старим, щоб навчитися чогось нового.

Хіба таке відбувається лише з моїм сусідом? Ні. Думаю, що так відбувається з усіма на світі – іноді ми надто звикаємо до свого життя й відмовляємося навіть від великої нагоди, бо не знаємо, як скористатися нею. У випадку мого сусіда, фазенда і село – це єдині місця, знайомі йому, й він не бачить потреби ризикувати. А люди, що живуть у місті, вірять, що конче треба здобути університетський диплом, одружитися, мати дітей, домогтися, щоб твій син також одержав диплом і домігся подальших успіхів. Ніхто себе не запитує: а чи можливо, обрати якийсь інший шлях у житті?

Я пригадую, як мій перукар працював день і ніч для того, щоб його дочка могла закінчити факультет соціології. Їй пощастило закінчити університет, вона стукала в багато дверей у пошуках роботи, але прилаштуватися змогла секретаркою на фірму з виробництва цементу. Але це не завадило моєму перукарю гордо хвалитися: «Моя дочка має диплом».

Більшість моїх друзів і сини та дочки моїх друзів також мають дипломи. Це не означає, що вони прилаштувалися працювати там, де їм хотілося, – зовсім навпаки, вони вступали до університету й закінчували його в ті часи, коли університети вважалися чимось дуже важливим, казали, що, аби досягти чогось у житті, людина повинна мати диплом. Так світ утратив чудових садівників, пекарів, антикварів, скульпторів, письменників. Можливо, настав час переглянути наше ставлення до дипломів? Лікарі, інженери, вчені, адвокати, потребують мати вищу освіту. Але хіба до неї повинні прагнути всі? Замість відповіді я процитую рядки з вірша Роберта Фроста:

Переді мною дві дороги,

Я обираю малолюдну,

І в цьому вся різниця.

P. S. Щоб закінчити історію із сусідом: експерт приїхав, і на мій подив показав французький закон, який вимагав, щоб дерева росли щонайменше за три метри від чужої власності. Мої дерева стояли за два метри, й мені довелося спиляти їх.

У барі в Токіо

Японський журналіст поставив мені звичне запитання:

– Які ваші улюблені письменники?

Я звично відповів:

– Жоржі Амаду, Хорхе Луїс Борхес, Вільям Блейк і Генрі Міллер.

Перекладачка подивилася на мене зляканим поглядом.

– Генрі Міллер?

Але відразу усвідомила, що її обов’язок не ставити запитання й повернулася до своєї роботи. Наприкінці інтерв’ю я захотів довідатися, чому вона так здивувалася, почувши мою відповідь. Я сказав їй, що, можливо, Генрі Міллер і не був письменником «політично коректним», але саме він відкрив мені грандіозний світ – його книжки наповнені енергією, на яку рідко можна натрапити в сучасній літературі.

– Я не думала критикувати Генрі Міллера; я також належу до його фанатів, – відповіла мені журналістка. – А ви знаєте, що він був одружений із японкою?

Звичайно, знаю. Я не соромлюся бути фанатом якогось письменника й намагатися довідатися все про його життя. Я був на книжковому ярмарку лише для того, щоб познайомитися з Жоржі Амаду, проїхав сорок вісім годин на автобусі, щоб зустрітися з Борхесом (зустріч ні до чого не призвела з моєї вини: коли я його побачив, мене наче паралізувало і я не зміг промовити жодного слова), подзвонив у двері Джона Леннона в Нью-Йорку (портьє попросив, щоб я залишив лист, пояснивши мету свого візиту і сказав, що, можливо, Леннон зателефонує мені, чого так ніколи й не сталося). Я мав плани поїхати до Біґ-Сура й побачитися з Генрі Міллером, але він помер раніше, аніж мені вдалося зібрати гроші на подорож.

– Японку звали Хокі, – відповів я з гордістю. – Я знаю також, що в Токіо є музей акварелей Міллера.

– Ви хочете зустрітися з нею сьогодні ввечері?

Що за запитання! Звичайно я хочу зустрітися з особою, яка жила з одним із моїх кумирів. Либонь, до неї їдуть із візитами з усього світу, звертаються з проханнями про інтерв’ю, адже вони прожили разом майже десять років. Хіба не важко буде домогтися, щоб вона згаяла час на зустріч із простим фанатом її колишнього чоловіка? Але якщо перекладачка вважає такий візит можливим, то ліпше їй повірити – японці ніколи не кидають слів на вітер.

Я з тривогою відбув решту дня, ми сіли в таксі, й усе почало мені здаватися дивним. Ми зупинилися у вуличці, куди, либонь, ніколи не проникали сонячні промені, бо її накривав віадук. Перекладачка показала на забігайлівку на другому поверсі будинку, який уже розвалювався.

Ми пішли вгору сходами й увійшли до порожнього бару, в якому була лише Хокі Міллер.

Щоб приховати свій подив, я намагався висловити перебільшене захоплення щодо творчості її колишнього чоловіка. Вона повела мене в кімнату, де створила маленький музей – кілька фотографій, дві або три підписаних акварелі, книжка з дарчим написом і більш нічого. Вона розповіла мені, що познайомилася з ним, коли навчалася в лос-анджелеському університеті, й, щоб заробити собі на хліб, грала на фортепіано в ресторані, співаючи французькі пісні (японською мовою). Міллер приходив туди вечеряти, йому дуже сподобалися її пісні (бо прожив у Парижі більшу частину свого життя), він провів її кілька разів, а потім запропонував одружитися з ним.

Я побачив у барі піаніно, воно наче нагадувало про ті часи, коли вони познайомилися. Хокі розповіла мені надзвичайно цікаві речі про їхнє спільне життя, про проблеми, які виникали через різницю у віці (Міллер мав понад п’ятдесят років, а Хокі ще не виповнилося й двадцять), про час, який вони прожили разом. Вона розповіла мені, що спадкоємці від інших шлюбів привласнили собі все, включно з авторськими правами на книжки – але для неї це мало важило, її спогади не потребували фінансової компенсації.

Я попросив її заграти мелодію, яка привабила увагу Міллера багато років тому. Вона зіграла її зі слізьми на очах і заспівала «Мертве листя» (Les feuilles mortes).

І я, й перекладачка – ми обоє були розчулені. Бар, фортепіано, голос японки відбивалися луною від голих стін, і Хокі було байдуже до слави колишніх дружин Міллера, до потоків грошей, які витікали з його книжок, до світової слави, яку вона могла б здобути тепер.

– Я не хотіла змагатися за спадщину; кохання мені було досить, – сказала вона наостанок, зрозумівши, що ми відчуваємо. Атож, судячи з цілковитої відсутності гіркоти чи розчарування, я зрозумів, що кохання їй було досить.

Важливість погляду

Спочатку Тео Вієрема був лише настирливим клієнтом. Протягом п’ятьох років він із релігійною врочистістю надсилав прохання до мого офісу в Барселоні, запрошуючи мене прочитати лекцію в Гаазі, у Голландії.

Протягом п’ятьох років мій офіс незмінно відповідав йому, що мій розклад уже складено. Насправді він не завжди був складеним; але письменник не завжди вміє добре говорити перед публікою. Крім того все, що я хочу сказати, я пишу у своїх книжках чи публікую на шпальтах газет. Тому я намагаюсь уникати виступів із лекціями або участі в конференціях.

Тео довідався, що я маю намір записати програму для телевізійного каналу в Голландії. Коли я приїхав на зйомки, він чекав мене у вестибюлі готелю. Він відрекомендувався й попросив, щоб я дозволив йому провести мене, сказавши:

– Я не належу до тих людей, які неспроможні почути «ні». Але думаю, я намагався досягти своєї мети хибним способом.

Атож, за свою мрію треба боротися, але треба також розуміти, що коли деякі проекти є недосяжними, ліпше зберегти свою енергію для інших цілей. Я міг би просто сказати йому «ні», як казав уже не раз і чув від інших, але вирішив повестися більш дипломатично: поставити йому умови, які годі виконати.

Я сказав, що прочитаю лекцію безкоштовно, але вхідний квиток має коштувати не більш як два євро, й у залі має бути не більше, як двісті людей.

Тео погодився.

– Врахуйте, вам доведеться витратити більше, аніж ви заробите, – остеріг його я. – За моїми підрахунками, лише авіаційний квиток для мене та готель обійдуться вам утричі дорожче, аніж прибуток від проданих квитків, навіть якщо зала буде повною, і не забувайте, що вам доведеться також витратитися на рекламу, на оренду зали…

Тео урвав мене, сказавши, що все це для нього не має ваги: він це робить, щоб домогтися успіху у своїй діяльності.

– Я організовую всілякі зустрічі задля віри у прагнення людини зробити світ кращим. Я повинен сприяти цьому.

– А яка ваша діяльність?

– Я продаю церкви.

І провадив на мій превеликий подив:

– Ватикан доручив мені шукати покупців, бо церков у Голландії більше, аніж парафіян. А позаяк ми вже мали дуже погані приклади, коли священні будівлі перетворювалися на нічні клуби, гуртожитки, крамниці й навіть секс-шопи, то вирішили змінити систему продажів. Тепер кожен такий продаж має здобути схвалення громадськості, а покупець повинен узяти на себе певні зобов’язання. Загалом ми погоджуємося лише на пропозиції, які передбачають використання церков під культурні центри, благодійні інституції або музеї. Який це має зв’язок із вашою лекцією і з іншими, які я намагаюся організувати? Люди більше не зустрічаються. Вони не мають нагод для зустрічей. Коли вони не зустрічаються, суспільство не розвивається.

Дивлячись на мене пильним поглядом, він завершив своє пояснення:

– Зустрічі. Саме це було моєю помилкою в переговорах із вами. Замість надсилати вам електронні листи, я мусив показати вам, що я людина з плоті й крові. Коли я не зміг домогтися відповіді від одного політика, я постукав йому у двері, й він мені сказав: якщо ви хочете чогось домогтися, то спершу мусите показати свої очі. Лише по тому, як ви це зробите, ви зможете досягти добрих результатів. Ми можемо налаштувати найдосконалішу комунікацію, але ніщо, абсолютно ніщо не замінить людського погляду.

Звісно, я прийняв його пропозицію.

P. S. Коли я прилетів до Гааги читати лекцію, то попросив показати мені кілька церков, виставлених на продаж, бо моя дружина, скульптор, завжди прагнула створити культурний центр. Я запитав, скільки коштує та, що вміщала в неділю близько п’ятисот парафіян. Вона коштувала один (ОДИН) євро, хоч витрати на її утримання в належному стані могли досягти захмарних висот.

Чингісхан і його сокіл

Під час недавнього візиту до Казахстану, що в Центральній Азії, я мав можливість супроводжувати мисливців, чиєю зброєю був сокіл. Я не хотів би влаштувати тут дискусію, що саме означає слово «лови», але скажу, що в цьому випадку воно означає один із природних циклів.

Я не мав перекладача й те, що мало бути проблемою, стало благословенням. Не маючи змоги розмовляти з мисливцями, я приділяв більше уваги діям. Я бачив, як наша невеличка компанія зупинилася, чоловік із соколом на руці, відійшов трохи вбік і скинув срібний ковпак із голови птаха. Я не знав, чому він вирішив зупинитися саме тут і не міг запитати про це.

Птах злетів у повітря, зробив кілька кіл у небі, потім упевнено впав донизу поблизу від розмитого дощем рівчака, й більше не ворушився. Ми підійшли ближче й побачили, що він тримає в пазурах лисицю. Така сцена повторилася того ранку кілька разів.

Повернувшись до села, я зустрівся з людьми, які на мене чекали, й запитав у них, як пощастило приручити сокола й навчити його робити те, що я бачив, – зокрема й спокійно сидіти на руці свого володаря (але на моїй руці він так не сидів би; він, безперечно, залишив би на моїй шкірі глибокі подряпини – я зблизька бачив його гострі пазури).

Моє запитання залишилося без відповіді. Ніхто не знав, як саме це відбувалося; мені пояснили, що вміння полювати із соколом переходило від покоління до покоління: батько навчав свого сина, син – свого – і так тривало далі. Але в моїй пам’яті навіки закарбувалися снігові вершини на обрії, силует коня з вершником і сокіл, який злітає з його руки й потім упевнено падає вниз.

Існує легенда, яку розповів мені один із чоловіків, коли ми снідали.

Одного ранку монгольський воєначальник Чингісхан та його царський двір вирушили на лови. Тоді як його супутники були озброєні луками й стрілами, Чингісхан тримав на руці свого улюбленого сокола – кращого і точнішого за будь-яку стрілу, бо він міг підійматися в небо й бачити все, чого людське око не бачить.

Проте, попри весь ентузіазм мисливців, вони не зустріли дичини. Розчарований, Чингісхан вирішив повернутися до свого табору, але щоб не ділитися своїм розчаруванням із супутниками, відокремився від гурту й їхав сам-один.

Він звернув у ліс і залишався там значно довше, ніж сподівався, майже помираючи від втоми та спраги. Через літню спеку струмки попересихали, йому довго не вдавалося знайти чогось попити, аж поки – о чудо! – він побачив струмінь води, який стікав зі скелі, що височіла перед ним.

Він відпустив сокола з руки, дістав невеличку срібну чашу, яку зажди брав із собою, згаяв багато часу, щоб наповнити її, й коли наготувався піднести її до губів, сокіл злетів у повітря й вибив чашу з його руки, відкинувши її далеко.

Чингісхан розлютився, але це був його улюблений птах, можливо, йому також хотілося пити. Він підняв чашу, витер її від бруду і знову наповнив. Коли вона була напівдорозі до його губів, сокіл знову атакував її й розлив воду.

Чингісхан обожнював свого птаха, але за жодних обставин не міг дозволити, щоб до нього поставилися без пошани, а хтось міг побачити цю сцену здалеку й згодом розповідав би його воїнам, що великий завойовник був неспроможний приборкати простого птаха.

Цього разу він дістав меча з піхов, підняв чашу й почав знову наповнювати її, дивлячись одним оком на цівку води, що стікала зі скелі, а другим – на сокола. Набравши вдосталь води, він наготувався випити її, але сокіл знову піднявся в повітря й став падати на нього. Чингісхан влучно змахнув мечем і пробив йому груди.

Але цівка води, що стікала зі скелі, пересохла. Вирішивши напитися нехай там що, Чингісхан видерся на скелю, шукаючи джерело. На його подив, там справді була калюжа води, а посеред неї лежав труп змії, однієї з найотруйніших у тій місцевості. Якби він напився води з тієї калюжі, його вже не було б у світі живих.

Чингісхан повернувся до свого табору з мертвим соколом у руках. Він наказав зробити з птаха золоту скульптуру й вигравіював на одному з крил:

«Навіть коли друг робить щось таке, що тобі не подобається, він залишається твоїм другом».

А на другому крилі наказав зробити такий напис:

«Якщо твій вчинок спричинений люттю, він завжди закінчується крахом».

Спостерігаючи за чужим садом

«Запропонуй дурневі тисячу розумних голів, але він захоче мати тільки твою», – каже арабське прислів’я. Ми почали садовити сад свого життя, а коли подивилися вбік, побачили сусіда, який спостерігав за нами. Він неспроможний зробити нехай там що, але полюбляє говорити всілякі дурниці про те, як нам слід засіювати наші дії, садовити в землю наші думки, поливати наші здобутки.

Якби ми звертали увагу на те, що він каже, то працювали б на нього, й сад нашого життя перетворився б на ідею нашого сусіда. Ми забули б про землю, обробляючи яку, пролили стільки поту, подарували їй стільки благословень. Ми забули б про те, що кожен квадратний сантиметр землі має свої таємниці, які лише терпляча рука садівника може розшифрувати. Ми більше не звертали б уваги на сонце, на дощ, на зміну сезонів, а зосередилися б лише на тій голові, яка шпигує за нами.

Дурень, якого турбують проблеми нашого саду, ніколи не турбується про власні рослини.

Ящик Пандори

Протягом одного ранку мені надійшли три повідомлення з різних континентів. Електронне послання від журналіста Лауро Жардіна з проханням підтвердити деякі відомості, опубліковані в статті про мене й де згадувалася ситуація в Росиньї[1]. Телефонний дзвінок від моєї дружини, яка щойно повернулася до Франції: вона показувала нашу країну подружжю наших французьких друзів, й ті обоє були налякані й розчаровані побаченим. І нарешті журналіст мав узяти в мене інтерв’ю для одного з російських телеканалів: він запитав у мене, чи правда, що в моїй країні між 1980 і 2000 роком було вбито злочинцями півмільйона людей.

«Звичайно, неправда», – відповів я йому.

«Але ж я запозичив цю інформацію в одного з провідних бразильських інститутів», заперечив він.

Я йому нічого не сказав. Насильство в моїй країні перетинає океани, гори й досягло навіть Центральної Азії. Що тут казати?

Щось сказати про це не досить, бо слова, які не перетворюються в дії, «приносять чуму», як висловився Вільям Блейк. Я намагався зробити все, що міг: створив інститут разом із двома мужніми жінками, Ізабеллою та Йоландою Мальтароллі, де ми намагаємося дати освіту, ніжність і любов трьомстам шістдесятьом дітям із нетрищ Павано-Паванзиньйо. Я знаю, що тисячі бразильців роблять набагато більше, працюючи мовчки, без офіційної підтримки, без приватної допомоги, аби тільки не дозволити взяти над собою гору найгіршому з ворогів: розпачу.

Був час, коли я вважав, що коли кожен робитиме свою справу, ситуація зміниться. Але в ту ніч, споглядаючи засніжені гори на китайському кордоні, я відчув сумнів. Можливо, навіть якщо кожен робитиме свою справу, лишатиметься місце для істини, яку я завчив ще дитиною: «Сила не чує правди».

Я знову дивлюся на гори, освітлені місяцем. Невже й справді проти сили немає аргументів? Як і всі бразильці, я намагався, боровся, силкувався вірити, що одного дня ситуація в моїй країні зміниться й поліпшиться, але з кожним роком становище тільки погіршувалося, незалежно від того, хто правив країною, від партії, яка перебувала при владі, від економічних планів або від їхньої відсутності.

Насильство мені довелося бачити в усіх кутках світу. Пам’ятаю, одного разу в Лівані, відразу після нещадної війни я прогулювався руїнами Бейрута з подругою, Сеулою Саад. Вона сказала, що її місто перетворювалося на руїни сім разів. Я жартівливо запитав, чому вони так уперто його відбудовують, а не перенесуть в інше місце. «Бо це наше місто, – відповіла вона. – Бо людина, яка не шанує місця, де поховані її предки, буде навіки проклята».

Людське створіння, що не шанує свою землю, не шанує й себе самого. У давньогрецькому міфі про створення світу, один із богів, розлючений вчинком Прометея, який викрав вогонь, зробивши людину незалежною, послав Пандору, щоб вона одружилася з його братом Епіметеєм. Пандора взяла із собою ящик, який їй було заборонено відкривати. Але так само, як у Єви в християнському міфі, її цікавість виявилася сильнішою: вона підняла віко, бо хотіла побачити, що там усередині, й у ту мить усі нещастя світу вихопилися назовні й розсіялися по землі.

Лише одна річ залишилася там: Надія.

Тому попри те, що все свідчить про протилежне, попри мій смуток, попри моє відчуття безпорадності, попри моє переконання натепер, що нічого не поліпшиться, я не повинен втрачати єдиного, завдяки чому живу: надії – слова, над яким так часто іронізують псевдоінтелектуали, що вважають його синонімом «омани». Слова, яким так часто маніпулюють політики, котрі дають обіцянки, що їх не можуть виконати, і ще більше роздирають серця людей. Це слово часто супроводжує нас уранці, ми завдаємо йому смертельної рани протягом дня, вночі воно помирає, але відроджується зі світанком.

Атож, є прислів’я: «Сила не чує правди».

Але існує також вислів: «Поки живу, зберігаю надію». І я більше вірю цим словам, коли дивлюся на засніжені вершини гір на китайському кордоні.

Як частина може вміщувати в собі все

Ми зібралися в домі художника родом із Сан-Пауло, який живе в Нью-Йорку. Розмовляємо про янголів і про алхімію. У якусь мить намагаюся пояснити іншим гостям алхімічну ідею про те, що кожен із нас містить у собі Всесвіт – і відповідає за нього.

Я змагаюся зі словами, але мені не щастить створити добрий образ. Художник, який слухав мене мовчки, попросив усіх подивитись у вікно його студії.

– Що ви там бачите?

– Вулицю, – відповів хтось.

Художник заклеїв шибку папером, щоб вулицю не стало видно. Потім складаним ножиком він вирізав у папері квадрат.

– А якщо хтось подивиться сюди – що він побачить?

– Ту саму вулицю, – відповів інший гість.

Художник зробив у папері кілька квадратів.

– Отже, якщо кожен отвір у цьому папері показує одну й ту саму вулицю, кожен із нас містить у собі той самий Усесвіт, – сказав він.

І всі присутні заплескали в долоні – так їм сподобався його образ.

Музика, яка лунала в каплиці

На день мого народження Всесвіт нагородив мене подарунком, який я хотів би розділити зі своїми читачами.

Посеред лісу, розташованого поблизу маленького міста Азерекс, на південному сході Франції, стоїть невисокий пагорб, порослий деревами. Посеред літа, коли у Франції померли від спеки п’ять тисяч людей, а температура сягала сорока градусів Цельсія, ми не мали особливої охоти перетинати кукурудзяне поле, цілком знищене спекою. Але я сказав дружині:

– Колись, повертаючись від аеропорту, я вирішив перетнути отой ліс. Дорога тоді здалася мені дуже гарною. Чи не хочеш по ній пройтися?

Кристина побачила білу пляму між деревами й запитала, що то є.

– Невеличка каплиця.

Я сказав, що дорога проходить побіля неї, але того єдиного разу, коли я її проминав, вона була замкнена. Ми звикли спостерігати гори і поля й знаємо, що Бог перебуває повсюди й немає потреби входити до будівлі, спорудженої людськими руками, щоб зустрітися з Ним. Нерідко, під час наших тривалих прогулянок ми мовчки молилися, слухаючи голос природи й розуміючи, що світ невидимий завжди виражає себе через світ видимий. Через півгодини після того, як ми увійшли до лісу, з’явилася каплиця й у нас виникли неминучі запитання: хто її збудував? Навіщо? На честь якого святого чи святої?

Та наблизившись до каплиці, ми почули музику й голос, який, здавалося, наповнив радістю повітря, яке нас оточувало. «Коли я тут проходив минулого разу, то не бачив цих гучномовців», – подумав я, і мені здалося дивним, що на стежці, якою дуже рідко проходили, хтось надумав прилаштувати музику.

Тепер двері каплиці були відчинені. Ми ввійшли й, здавалося, опинилися в іншому світі: каплиця була освітлена ранковим сонцем, над вівтарем виднівся образ Непорочного Зачаття, три ряди лав, а в кутку дівчина років двадцятьох акомпанувала собі на шестиструнній гітарі й співала, не відриваючи погляду від святого образу, що висів перед нею.

Я запалив три свічки, які зазвичай запалював щоразу, коли вперше приходив до незнайомої церкви (для себе, для своїх друзів і читачів, для своєї праці). Потім обернув голову й подивився назад: дівчина помітила нашу присутність, усміхнулася й грала далі.

Відчуття Раю, здавалося спустилося на нас із неба. Ніби відчуваючи, що відбувається в моєму серці, дівчина поєднувала музику з тишею, під час якої молилася.

І я відчув, що переживаю незабутні хвилини у своєму житті – мене навідало те відчуття, що зазвичай опановує нас, коли магічна мить уже минула. Я перебував тут весь цілком, без минулого, без майбутнього, живучи лише цим ранком, цією музикою, цією розслабленістю й несподіваною молитвою. Я ввійшов у стан обожнювання, екстазу, вдячності за те, що я живий. Після рясних сліз і через мить, яка мені здалася вічністю, дівчина зробила паузу, ми з дружиною підвелися, подякували їй, і я сказав, що хотів би надіслати їй подарунок за те, що вона наповнила миром мою душу. Вона відповіла, що приходить до цієї каплиці щоранку, й що така її манера молитися. Я наполягав, що хочу зробити їй подарунок, вона завагалася, але зрештою дала мені адресу монастиря.

Наступного дня я надіслав їй одну зі своїх книжок і незабаром одержав від неї відповідь, що того ранку вона покинула каплицю, переповнена радістю, бо подружжя, яке туди ввійшло, прилучилося до поклоніння Богові й до чуда життя.

Простота каплички, голос дівчини, ранкове світло, яке все затопило, укотре показали мені, що велич Бога виражає себе в простих речах. Якщо хтось із моїх читачів проминатиме невеличке містечко Азерекс і побачить каплицю посеред лісу, нехай зайде туди. Якщо це буде вранці, він почує, як молода дівчина славитиме Творіння своєю музикою.

Її звуть Клавдія Кавежир, а адреса в неї така: Спільнота Нотр-Дам де л’Орор, 63850 – Оссун, Франція. Безперечно, вона буде дуже рада одержати поштову листівку.

Озеро Диявола

Я милуюся чудовим природним басейном поблизу села Бабінда в Австралії. До мене підходить тубільний юнак.

– Обережно, не посковзніться, – каже він.

Невеличке озеро оточене великими каменями, але вони залягають міцно й по них можна пройти.

– Це місце називається Озером Диявола, – провадить хлопець. – Багато років тому Оолона, вродлива аборигенка, одружена з воїном, який жив у Бабінді, закохалася в іншого чоловіка. Вони втекли в ці гори, але чоловік Оолони наздогнав їх. Коханець утік, а Оолону чоловік убив і вкинув у ці води.

Відтоді Оолона зваблює всіх чоловіків, які наближаються до озера, своїм утраченим коханням і душить їх у своїх водяних обіймах.

Згодом я розпитав власника невеличкого готелю, що стоїть над Озером Диявола.

– Це може бути й забобон, – прокоментував він. – Але за десять років тут утопилися одинадцять туристів, усі – чоловіки.

Мрець у піжамі

Я прочитав на порталі новин в Інтернеті: 10 червня 2004 року в місті Токіо знайшли мерця в піжамі.

Ніби нічого дивного; на мою думку, більшість людей помирають у піжамі в таких випадках:

• вони помирають уві сні, що є справжнім благословенням;

• вони помирають в оточенні родичів або на лікарняному ліжку – у такому разі смерть настає не відразу, і ми маємо час підготуватися до появи «небажаної гості», як назвав смерть бразильський поет Мануел Бандейра.

Далі в повідомленні було сказано: він помер у своєму помешканні. Проте, виключивши гіпотезу з лікарнею, ми залишаємося при думці, що він помер уві сні, не страждаючи, навіть не усвідомлюючи, що не побачить світло наступного дня.

Але залишається ще одна можливість: напад бандита, який спричинив смерть.

Хто знає Токіо, тому відомо, це грандіозне місто є одним із найбезпечніших місць на світі. Пригадую, як одного разу я зупинився пообідати зі своїми видавцями перед подорожжю по внутрішніх регіонах Японії, а всі наші валізи залишилися на видноті, на лаві, що стояла за автомобілем. Я відразу сказав, що це дуже небезпечно, немає сумніву, що хтось проходитиме мимо, побачить наші валізи і зникне з нашим одягом, документами та всім іншим. Мій видавець усміхнувся й порадив мені не турбуватися – він не чув про подібне давно (і справді нічого з нашими валізами не сталося, попри те, що я перебував у напрузі протягом усього обіду).

Але повернімося до нашого мерця в піжамі: там не було жодного знаку боротьби, насильства чи чогось подібного. Офіційний представник столичної поліції в інтерв’ю одній із газет, заявив з усією переконаністю, що той чоловік помер від несподіваного серцевого нападу. Таким чином, довелося відкинути і гіпотезу вбивства.

Труп знайшли працівники будівельної компанії на другому поверсі будинку, у кварталі, який мали незабаром знести. Усе спонукає думати, що наш мрець у піжамі через неможливість знайти собі помешкання в одному з найгустіше населених і найдорожчих у світі кварталів, вирішив оселитися там, де йому не треба було платити комірне.

А тепер згадаймо про найтрагічнішу частину нашої історії: наш мрець був скелетом, одягненим у піжаму. Біля нього лежала розгорнута газета від двадцятого лютого 1984 року. Календар на столі вказував на ту саму дату.

Отже, мрець пролежав тут двадцять років.

І ніхто не помітив його відсутності.

З’ясували, що цей чоловік працював у компанії, яка будувала квартирний комплекс, і звільнився звідти на початку вісімдесятих років відразу після розлучення. Він мав трохи більше як п’ятдесят років у той день, коли читав газету й несподівано покинув цей світ.

Колишня дружина ніколи його не шукала. Поліція звернулася до компанії, у якій він працював і з’ясувала, що та зазнала краху невдовзі по завершенню будівництва, оскільки жодної квартири не пощастило продати, тому ніхто не здивувався, коли той чоловік перестав приходити на роботу. Знайшли також його друзів, які пояснювали його зникнення тим, що він десь позичив велику суму грошей і був неспроможний сплатити борг.

Наприкінці в повідомленні говорилося, що його останки віддали колишній дружині. Я закінчив читати статтю і замислився над останньою фразою: отже, колишня дружина була досі жива, і за двадцять років і не подумала бодай один раз зустрітися зі своїм чоловіком. Що відбувалося в її голові? Чи вона думала, що він більше її не кохає й вирішив назавжди викинути її зі свого життя? Чи що він зустрів іншу жінку і зник, не залишивши по собі сліду? Чи, покінчивши з формальностями розлучення, вона вирішила, що немає жодного сенсу, продовжувати взаємини, які легально завершилися? Можна собі уявити, що саме вона відчула, довідавшись про долю чоловіка, з яким розділила більшу частину свого життя.

Потім я подумав про мерця в піжамі, про його цілковиту, глибоку самотність – таку, що ніхто у світі за тривалі двадцять років не знав, що він просто зник, не залишивши по собі сліду. І я дійшов висновку, що гірше за відчуття голоду, за відчуття спраги, гірше за страх безробіття, за страждання від кохання, гірше за поразку, гірше за все це – відчувати, що ніхто, абсолютно ніхто в цьому світі, не цікавиться тобою.

І я мовчки молюся за того чоловіка й дякую йому за те, що він примусив мене замислитися над тим, як добре, що в мене є друзі.

Самітна вуглинка

Жоан завжди ходив на недільні церковні служби, але потім йому здалося, що пастор завжди говорить одне й те саме, і він перестав ходити до церкви.

Через два місяці, холодної зимової ночі, пастор прийшов навідати його.

«Певно, прийшов умовляти мене, щоб я повернувся», – подумав Жоан.

Йому здалося, він не може назвати священикові справжню причину, чому він перестав ходити на службу: його нудні проповіді. Він мусив знайти якесь виправдання, і поки думав, поставив два стільці перед каміном і заговорив про погоду.

Пастор не сказав нічого. Жоан після марних намагань зав’язати розмову теж замовк. Двоє чоловіків майже півгодини сиділи мовчки, дивлячись на вогонь.

Аж раптом пастор підвівся й, підхопивши гілку, яка ще не загорілася, відкотив одну вуглинку далеко від вогню.

Вуглинка швидко вистигла, бо не мала достатнього жару, щоб підтримувати горіння, й почала згасати. Жоан поквапно вкинув її назад у вогонь.

– Добраніч, – сказав пастор, підводячись, щоб піти.

– Добраніч і велике вам спасибі, – відповів Жоан. – Далеко від вогню жаринка, хоч би як яскраво вона горіла, швидко погасне. Чоловік, перебуваючи далеко від інших людей, хоч би який він був розумний, не зможе зберегти ані своє тепло, ані свій вогонь. Наступної неділі я прийду до церкви.

Мануел – чоловік важливий і необхідний

Мануел потребує бути заклопотаним. Бо інакше, вважає він, його життя не має сенсу, він марнує свій час, суспільство не потребує його, ніхто його не любить, ніхто його не хоче.

Тому, щойно він прокидається, мусить виконати безліч завдань: переглянути хроніку на екрані телевізора (а раптом уночі сталася якась важлива подія), прочитати газету (щось могло статися протягом учорашнього дня), нагадати дружині, щоб вона вчасно зібрала дітей до школи, поїхати кудись на машині, на таксі, на автобусі, на метро, але завжди бути зосередженим, дивлячись у простір, дивлячись на годинника, якщо можливо, кілька разів зателефонувати з мобілки – і домогтися, щоб усі бачили: він чоловік заклопотаний, корисний для світу.

Мануел приходить на службу, нахиляється над стосом паперу, що очікує його. Якщо він службовець, то робить усе можливе, аби шеф довідався, що він прийшов на роботу вчасно. Якщо він начальник, то закликає всіх негайно братися за роботу. У тому випадку, коли важливих завдань не існує, Мануел їх створює, опрацьовує новий план, розробляє нові напрями діяльності.

Мануел іде обідати – але ніколи сам-один. Якщо він начальник, то сідає з друзями, обговорює нові стратегії, осуджує конкурентів, завжди має новий документ, схований у рукаві, жаліється (з певною гордістю) на те, що йому доводиться тяжко працювати. Якщо він службовець, то теж сідає обідати з друзями, жаліється на шефа, каже, що перепрацьовує багато годин, стверджує з розпачем (і з великою гордістю), що багато справ у компанії залежать від нього.

Мануел – начальник чи службовець – працює до кінця робочого дня. Вряди-годи поглядає на годинник, а коли настає час повертатися додому, йому завжди треба ще щось з’ясувати, щось підписати. Він чоловік чесний і хоче здобути право на свою платню, на сподівання інших, виправдати мрії своїх батьків, що доклали стількох зусиль, аби дати йому необхідну освіту.

Нарешті він повертається додому. Приймає ванну, вдягає зручний одяг, іде вечеряти з родиною. Розпитує дітей, чи вони виконали домашні завдання, довідується, що робила його дружина. Вряди-годи розповідає про свою роботу, тільки для того, аби подати приклад, бо не має звичаю приносити свої турботи додому. Вечеря закінчується, діти – яким байдуже до прикладів, обов’язків чи чогось подібного, підводяться з-за столу й біжать до своїх комп’ютерів. А Мануел сідає перед старим апаратом свого дитинства, який називається телевізором. Знову переглядає новини (щось могло відбутися пополудні).

Лягає в ліжко завжди з книжкою зі спеціальності, яка лежить на столику поряд: незалежно від того начальник він чи службовець, він знає, що конкуренція велика і хто не поновлює свої знання, наражає себе на ризик утратити свою службу і накликати на себе найбільше з проклять – безробіття.

Трохи розмовляє з дружиною – зрештою, він чоловік лагідний, роботящий, люблячий, він дбає про свою родину й готовий захищати її від будь-яких прикростей. Нарешті приходить сон, Мануел засинає, знаючи, що наступного дня буде дуже заклопотаний, і йому треба набратися нових сил.

Тієї ночі Мануел побачив сон. Прилетів янгол і запитав: «Навіщо ти все це робиш?» Він відповів, що він чоловік відповідальний.

Янгол провадив: «Чи спроможний ти принаймні на п’ятнадцять хвилин зупинитися, подивитися на світ, подивитися на самого себе й не робити нічого?» Мануел сказав, що зробив би так із приємністю, але не має для цього часу. «Ти мене обманюєш, – сказав янгол. – Усі, хто живе на світі, мають на це час, а бракує їм мужності. Праця є благословенням, коли допомагає нам думати про те, що ми робимо. Але вона перетворюється на прокляття, якщо використовувати її для того, щоб уникнути думати про сенс свого життя».

Мануел прокинувся опівночі, вкритий холодним потом. Бракує мужності? Як може бути, що чоловік, який посвятив себе іншим, не має мужності зупинитися на п’ятнадцять хвилин?

Ліпше заснути знову, усі проблеми не розв’язуються в одному сні, ці запитання ні до чого не приводять, а завтра він буде дуже, дуже заклопотаний.

Мануел – людина вільна

Мануел працює тридцять років без перепочинку, дбає про освіту своїх дітей, подає їм добрий приклад, присвячує весь свій час роботі й ніколи себе не запитує: «Чи розумію я, що роблю?» Його єдина турбота: що більше він заклопотаний, то важливішим здається в очах суспільства.

Його діти виросли й покинули дім, і зрештою настає день, коли на службі він одержує годинник або авторучку як компенсацію за всі роки відданості своїй професії, друзі проливають кілька сліз і тепер він може втішатися тим, про що завжди мріяв: прокидатися пізно. Він бавить час на пляжі, або в місті, або на дачі, яку придбав за пролитий на службі піт, відкриває для себе садівництво й через короткий час проникає в таємницю рослин і квітів. Мануел має час, весь час, який існує у світі. Подорожує на частину заощаджених грошей. Відвідує музеї, за дві години довідується про те, що художники та скульптори минулих епох досліджували протягом століть, але принаймні переживає відчуття, що підвищує свій культурний рівень. Знімає сотні, тисячі фотографій і розсилає їх друзям – зрештою вони повинні знати, який він щасливий!

Минає ще кілька місяців. Мануел довідується, що сад не підкоряється тим самим правилам, що й людина – те, що він посадив, росте повільно, й він не поспішає довідатися, чи троянда вже випустила бутони. На якусь мить замислившись, він відкриває, що все побачене ним у подорожах було лише краєвидом за вікнами туристського автобуса, який тепер він може побачити на фотографіях розміром шість на дев’ять, але правду кажучи, він не відчув якихось емоцій, бо більше переймався тим, що розповість друзям про чудовий досвід, який можна пережити в зарубіжній країні.

Він і далі дивився всі новини по телевізору, читав ще більше газет (бо мав тепер більше вільного часу, вважав себе чоловіком, надзвичайно добре поінформованим, спроможним обговорювати речі, що їх раніше не мав часу вивчити).

Він шукав когось, із ким міг би поділитися своїми опініями, але всі його знайомі були занурені в річку життя, працюючи, щось виготовляючи, заздрячи Мануелу, що він має стільки вільного часу й водночас будучи задоволені тим, що вони дають користь суспільству й «заклопотані» чимось вельми важливим.

Мануел став шукати розради в дітях. Вони завжди ставилися до нього прихильно – адже він був чудовим батьком, прикладом порядності й відданості, – але вони мають свої турботи, хоч і вважають своїм обов’язком приходити в неділю до батьків на обід.

Мануел – вільна людина, фінансово забезпечений, добре поінформований, із бездоганним минулим. Але що тепер? Що йому робити з цією свободою, здобути яку він так палко прагнув? Усі хвалили його, робили йому компліменти, але ніхто не мав для нього часу. Помалу-потроху Мануел засумував, почуваючи себе непотрібним, попри те, що він стільки років служив світові та своїй родині.

Однієї ночі йому приснився янгол: «Що ти зробив зі своїм життям? Чи живеш ти, як мріяв?»

Мануел прокинувся, вкритий холодним потом. Як мріяв? Він мріяв здобути диплом, народити дітей, дати їм освіту, вийти на пенсію, подорожувати. Чому янгол ставить йому таке безглузде запитання?

Новий тривалий день почався. Газети. Новини по телевізору. Робота в саду. Сніданок. Трохи поспати. Зробити те, що йому хочеться. І раптом він відкрив, що йому нічого не хочеться. Мануел став чоловіком вільним і сумним, за один крок від депресії, бо згаяв надто багато часу, міркуючи про сенс життя, тоді як роки пронесли його під ним. Згадалися йому рядки одного поета:

Я пройшов крізь життя

та не жив.

Позаяк про це думати вже пізно, то ліпше змінити тему. Свобода, здобута з такими труднощами, не зробила його щасливим.

Мануел переселяється в Рай

Мануел перебуває на пенсії. Він трохи втішається свободою, яка дозволяє йому не прокидатися дуже рано й мати багато вільного часу, коли він може робити все, що йому заманеться. Але незабаром він запав у депресію: почуває себе непотрібним, відлученим від суспільства, яке сам допомагав будувати, покинутим дітьми, які вже виросли, неспроможним зрозуміти сенс життя, – він тепер навіть не намагається відповісти на одвічне запитання: «Як я жив?»

Й одного дня наш любий, чесний, самовідданий Мануел помирає – зрештою це станеться з усіма Мануелами, Паулами, Маріями, Моніками, які нині живуть. І тут я вирішив надати слово Генрі Драммонду, який у своїй чудовій книжці «Найвищий дар» так описує те, що відбувається далі:

Усі ми певної миті постаємо перед запитанням, яке тривожить усі покоління.

Що найважливіше в нашому існуванні?

Ми хочемо прожити свої дні якнайкраще, бо ніхто їх за нас не проживе. Тому хочемо знати: куди ми повинні спрямувати свої зусилля, якої найвищої мети досягти?

Ми звикли чути, що найважливішим скарбом духовного світу є Віра. На це просте слово багато століть опираються всі релігії.

То нам треба визнати Віру тим, що є у світі найважливішим? Якщо так, то дуже й дуже помиляємося. У Посланні до коринтян, у тринадцятому розділі, святий Павло так говорить до перших християн: «А тепер залишаються ось ці троє: віра, надія, любов; але любов з-поміж них найбільша».

Тут аж ніяк не йдеться про поверхову опінію святого Павла, автора цієї фрази. Зрештою, він говорив про Віру лише мить тому, в цьому ж таки посланні. Він сказав:

«Якщо маю дара пророчого, і знаю всі таємниці, і маю всіляке пізнання і віру, аж так, що можу навіть гори пересувати, а любови не маю, – то я ніщо».

Павло не ухилився від цієї проблеми; навпаки, він порівняв Віру з Любов’ю. І дійшов висновку:

«…але любов з-поміж них найбільша».

Матвій дає нам класичний опис Страшного суду: Син Людський сидить на троні й відокремлює, як пастух, козлят від овець.

Отже, найважливішим запитанням людського створіння не буде: «Як я жив?»

Воно муситиме запитати себе: «Як я любив?».

Кінцевим тестом випробування в пошуку Спасіння буде Любов. Не братиметься до уваги, що ми робили, у що вірили, чого досягли.

Ніщо з цього не буде нам зараховано. Нам буде зарахований наш спосіб любити ближнього.

Про помилки, яких ми наробили, не буде навіть згадано. Нас судитимуть за те добро, якого ми натворили. Бо відокремити себе від Любові означає піти проти Духа Божого, це доводить, що ми ніколи Його не знали, що Він любив нас даремно, що Його Син помер марно.

Таким чином наш Мануел здобув спасіння у хвилину смерті, бо попри те, що він ніколи не замислювався над сенсом свого життя, він умів любити, годувати родину й робити з гідністю все, що робив. Проте, хоч кінець для нього став щасливим, решта його днів, прожитих на землі, була дуже складною.

Я хочу тут повторити фразу, яку почув від Шимона Переса на Світовому форумі в Давосі: «Й оптиміст, і песиміст помирають. Але ці двоє користуються життям дуже неоднаково».

Виступ у Мельбурні

Я брав участь у дуже важливому Фестивалі письменників. О десятій годині ранку зала була вже повна. У мене мав узяти інтерв’ю місцевий письменник Джон Фелтон.

Я вийшов на сцену зі звичною для мене тривогою в серці. Фелтон мене відрекомендував і почав ставити мені запитання. Перш ніж я встигав обміркувати відповідь, він уривав мене й ставив нове запитання. Коли я встиг відповісти на одне з них, він зазначив, що «моя відповідь не досить очевидна». Через п’ять хвилин публіка стала виявляти невдоволення – усі помітили якийсь негаразд у цій розмові. Тоді я згадав про Конфуція і зробив єдино можливу річ.

– Вам подобається те, що я пишу? – запитав я.

– Я не бачу зв’язку, – відповів він. – Я беру у вас інтерв’ю, а не ви в мене.

– Зв’язок існує, – відповів я. – Ви не дозволяєте мені сформулювати думку. Конфуцій сказав: «Завжди, коли можливо, говоріть зрозуміло». Прислухаймося до цієї поради й говорімо зрозуміло: вам подобається те, що я пишу?

– Ні, не подобається. Я прочитав лише дві ваші книжки, й мені стало гидко.

– Окей. З цього ми зможемо робити якісь висновки.

Тепер поле розмови було визначене. Публіка розслабилася, середовище наелектризувалося, інтерв’ю перетворилося на справжні дебати, й усі – зокрема й Фелтон – були задоволені результатом.

Піаніст у торговельному центрі

Я неуважно прогулююся торговельним центром у супроводі своєї подруги-скрипальки. Урсула народилася в Угорщині, а тепер є провідною солісткою двох відомих міжнародних філармоній. Несподівано вона вхопила мене за лікоть.

– Послухай!

Слухаю. Чую голоси дорослих, крики дітей, звуки телевізорів, увімкнених у крамницях побутової техніки, човгання черевиків на кам’яній підлозі, й музику, яка лунає в усіх торговельних центрах світу.

– Хіба ж не чудово?

Я відповідаю, що не почув нічого чудового чи позанормального.

– Фортепіано! – каже вона дивлячись на мене з розчарованим виглядом. – Піаніст чудовий!

– Це, мабуть, запис.

– Не говори дурниць.

Коли я дослухався уважніше, то зрозумів, що це музика в живому виконанні. Звучала соната Шопена, й коли я спромігся зосередити увагу, то ноти заглушили весь гамір, який нас оточував. Ми йшли коридорами, де було повно людей, крамниць і вітрин, наповнених речами, котрі, як оголошувала реклама, доступні всім людям, крім мене й вас. Ми вийшли на майданчик, де можна було чогось попоїсти. Люди там обідали, розмовляли, сперечалися, читали газети, а ще мали розвагу – торговельні центри полюбляють надавати своїм відвідувачам різні розваги.

Тут було фортепіано з піаністом.

Він зіграв ще дві сонати Шопена, а потім Шуберта, Моцарта. Йому було близько тридцятьох років. Дошка, прилаштована на краю маленької сцени, пояснювала, що це знаменитий музикант із Грузії, однієї з колишніх совєтських республік. Певно, він шукав роботу, стукав у зачинені двері, а коли його опанував розпач, змирився й тепер грає тут.

Але я не певен, що він перебував тут: його погляд блукав у магічному світі, де утворювалася ця музика, його руки передавали любов, душу, ентузіазм, те найкраще, що в ньому було, його роки навчання, творчості, наполегливої праці.

Але він, либонь, не розумів, що ніхто, абсолютно ніхто не прийшов сюди для того, аби послухати його, а лиш для того, щоб купити якісь речі, поїсти, розважитися, роздивитися вітрини, зустрітися з друзями. Якесь подружжя зупинилося біля нас: вони базікали, не стишуючи голосу, і пройшли далі. Піаніст цього не бачив – він досі розмовляв з янголами Моцарта. Він також не побачив, що біля нього стояли чоловік і жінка, талановита скрипалька, яка слухала його зі слізьми на очах.

Мені пригадалася каплиця, куди я одного разу випадково потрапив й побачив там дівчину, яка грала для Бога; але вона перебувала в каплиці, і її гра мала сенс. У цьому випадку ніхто його не слухав, можливо, навіть сам Бог.

Ні, це брехня. Бог його слухав. Бог перебував у душі та в руках цього чоловіка, бо він віддавав найкраще, що в ньому було, не вимагаючи ані якоїсь компенсації, ані грошей. Він грав так, ніби перебував у театрі «Ла Скала» в Мілані або в Паризькій опері. Він грав, бо це була його доля, його радість, його резон жити.

Мене опанувало почуття глибокої поваги. Я глибоко шанував чоловіка, який нагадав мені найважливішу науку: ти повинен здійснити свою Персональну Легенду – а потім можеш відійти. І не має значення, чи інші тебе підтримують, критикують, нехтують, терплять – ти це робиш, бо такою є твоя доля на землі, й джерело будь-якої радості.

Піаніст зіграв ще одну п’єсу Моцарта, й уперше помітив нашу присутність. Він привітав нас, чемно нахиливши голову, ми відповіли йому тим самим. Але він відразу повернувся до свого Раю, і краще було залишити його там, не порушивши нічим, навіть нашими боязкими оплесками, тишу світу, що оточувала його. Він слугував прикладом для всіх нас. Коли ніхто не звертає уваги на те, що ми робимо, згадаймо цього піаніста: він розмовляє з Богом через роботу, яку виконує, а все інше не має для нього анінайменшої ваги.

Пригода, яка сталася, коли я летів на книжковий ярмарок у Чикаго

Я летів із Нью-Йорка в Чикаго, де мав відбутися ярмарок американських книготорговців. Зненацька в прохід між кріслами літака вийшов юнак.

– Мені потрібні дванадцять добровольців, – сказав він. – Коли літак приземлиться, кожен візьме в руку троянду.

Кілька людей підняли руку. Я теж підняв, але мене не обрали.

Я все ж таки вирішив піти з групою. Ми вийшли з літака, й хлопець показав на дівчину, що стояла у вестибюлі аеропорту. Один за одним пасажири піднесли їй по троянді. Потім юнак попросив її руки в присутності всіх – і вона його пропозицію прийняла.

Бортпровідник сказав мені, коментуючи цю ситуацію:

– Відколи я тут працюю, це найромантичніша пригода в аеропорту.

Про палиці й правила

Восени 2003 року я прогулювався вночі центром Стокгольма, коли побачив даму, яка йшла, спираючись на лижні палиці. Моєю першою думкою було, що вона зазнала якоїсь травми, але помітив, що йшла вона швидко, її рухи були ритмічними, ніби під ногами в неї був сніг, тоді як скрізь я бачив лише асфальт. Мій очевидний висновок був таким: «Ця дама збожеволіла, бо інакше, чому б вона вирішила проїхатися на лижвах по асфальту?»

Повернувшись до готелю, я обговорив цю подію зі своїм редактором. Він сказав, що це я збожеволів: те, що я побачив, було спортивною вправою, відомою під назвою «нордична хода» (nordic walking). Він пояснив, що під час виконання цієї вправи рухаються не тільки ноги й руки, а й плечі та боки, дозволяючи широко застосовувати всі м’язи тіла.

У моєму уявленні хода пішки (яку разом із пострілами з лука я дуже люблю) допомагає мені міркувати, думати, милуватися цікавим краєвидом, розмовляти з дружиною, поки ми прогулюємося. Розповідь мого видавця здалася мені цікавою, але я не приділив найменшої уваги цьому факту.

Одного дня я зайшов до спортивної крамниці, щоб купити матеріал для виготовлення стріл, коли помітив нові палиці, що застосовуються альпіністами, – легкі, алюмінієві, які можна було подовжувати й скорочувати за допомого телескопічної системи й фотографічного штатива. Я згадав про «нордичну ходу»: чом би й не спробувати? – і купив дві пари палиць, одну для себе, другу для дружини. Ми пристосували палиці до зручної довжини й наступного дня вирішили випробувати їх.

То було фантастичне відкриття. Ми зійшли на гору й спустилися з неї, відчуваючи, що все наше тіло рухається, рівновагу було утримувати легше, втома не дошкуляла. За годину ми подолали вдвічі більшу відстань, аніж долали зазвичай. Я пригадав, що одного разу намагався дослідити пересохлий рівчак, але в його руслі було таке велике каміння, що я відмовився від цієї ідеї. Я подумав, що з палицями буде набагато легше, і справді так воно й було.

З Інтернету моя дружина довідалася, що прогулянка з палицями спалює на сорок шість відсотків більше калорій, аніж прогулянка звичайна. Її опанував ентузіазм, і «нордична хода» стала частиною нашого повсякдення.

Якось увечері, щоб побазікати зі мною, моя жінка знов увійшла в Інтернет – подивитися, що там іще розповідають про нашу розвагу. Її опанував страх: там були сторінки й сторінки – федерації, групи, дискусії, моделі й… правила.

Не знаю, що мене спонукало відкрити сторінку з правилами. Поки я читав, я почував усе більшу розгубленість: я все робив не так! Мої палиці треба було подовжити, я мав підкорятися певному ритму, спиратися під певним кутом, рух плеча був надто складний, існувала інша манера застосовувати лікоть, усе мало підкорятися законам – суворим, технічним, точним.

Я надрукував усі сторінки. Наступного дня спробував ходити достоту так, як рекомендували фахівці. Хода втрачала інтерес, я вже не бачив чудових краєвидів навколо себе, мало розмовляв з дружиною, був неспроможний думати про щось інше, крім правил. Наприкінці тижня я себе запитав: навіщо я намагаюся все це вивчити?

Я не мав на меті робити гімнастику. Я не вірю, що люди, які починали ходити «по-нордичному», на початку думали про щось інше, крім приємності, яку їм дарувала хода, збільшення рівноваги й можливість рухати всім тілом. Інтуїтивно ми знали, якою мала бути ідеальна довжина палиці, інтуїтивно ми також відчували, що чим ближче до тіла ми ставили палиці, тим приємнішим і легшим був рух. Але тепер, з огляду на правила, я перестав зосереджувати увагу на тих речах, які мені приємно бачити, й більше турбувався про те, щоб утратити якомога більше калорій, щоб ефективніше рухати м’язами, щоб знаходити потрібну опору для тіла.

Я вирішив забути все, чого навчився. Сьогодні вдень ми зі своїми палицями йшли, милуючись світом довкола, із радістю відзначаючи, як наші тіла рухаються й зберігають досконалу рівновагу. А якщо я захочу робити гімнастику замість утішатися «медитацією в русі», то звернуся до фахівців. А поки що я задоволений своєю «нордичною ходою», розслабленою, інстинктивною, навіть якщо я не втрачу сорок шість відсотків калорій.

Не знаю, звідки в людини манія підпорядковувати все правилам.

Бутерброд, який упав маслом угору

Ми воліємо вірити в знаменитий «закон Мерфі»: усе, що ми робимо, завжди закінчується погано. Жан Клод Кар’єр розповідає про це цікаву історію.

Один чоловік бездумно готувався випити свою вранішню каву. Несподівано бутерброд, який він щойно намастив маслом, упав на підлогу.

Яким же був його подив, коли, подивившись униз, він побачив, що та сторона хліба, яку він щойно намастив маслом, обернута вгору! Чоловікові здалося, що він бачить чудо. Збуджений і схвильований, він розповідав друзям про ту незвичайну подію, свідком якої йому довелося стати – і всі були вражені, бо бутерброд, коли падає на підлогу, завжди падає стороною, намащеною маслом, забруднюючи геть усе.

– Можливо, ти святий, – сказав один із друзів. – І одержав сигнал від Бога.

Історія швидко поширилася в невеличкому селі, й усі жваво обговорювали те, що сталося: чому всупереч відомим законам бутерброд цього чоловіка упав на підлогу так? А що ніхто не знаходив адекватну відповідь, вони знайшли Вчителя, який жив неподалік, і розповіли йому цю історію.

Учитель попросив одну ніч, щоб помолитися, поміркувати, попросити в Бога натхнення. Наступного дня всі прийшли до нього, з тривогою чекаючи, що він їм відповість.

– Моя відповідь буде дуже простою, – сказав Учитель. – Насправді бутерброд упав на землю, як і повинен був упасти. Це масло було намазане не з того боку.

Про книжки й бібліотеки

Власне, книжок у мене не так багато: протягом останніх років я значно зменшив їхню кількість, керуючись принципом – максимум якості за мінімальної кількості речей. Я не хочу сказати, що обрав чернече життя; радше навпаки, коли ми не змушені володіти силою-силенною предметів, ми маємо змогу користуватися необмеженою свободою. Деякі з моїх друзів (і подруг) нарікають, що через надмір одягу в гардеробах вони втрачають години життя, намагаючись обрати, що сьогодні вдягти. Позаяк я зменшив свій гардероб до необхідного мінімуму, тож не маю такої проблеми.

Але я тут не для того, щоб обговорювати моду, мене більше цікавлять книжки. Повернусь до основної теми: я вирішив залишити у своїй бібліотеці лише чотириста томів, деякі – із сентиментальних міркувань, інші – тому, що я їх повсякчас перечитую. Таке рішення я ухвалив із кількох причин, й одна з них – це та, що я зі смутком спостерігаю, як бібліотеки, що їх ретельно збирали протягом усього життя, потім продаються майже на вагу, без будь-якої пошани. Ще одна причина: навіщо тримати всі ці томи вдома? Книжки, яких я накупив, будуть нескінченно кориснішими в публічній бібліотеці, аніж у моєму помешканні.

Колись я міг сказати: я їх потребую, бо вряди-годи консультуюся з ними. Але сьогодні, коли мені потрібна якась інформація, я вмикаю комп’ютер, друкую ключове слово – і маю все, що мені потрібно. Бо я здійснив пошук в Інтернеті – найбільшій бібліотеці планети.

Звичайно, я не перестав купувати книжки, бо електронні книжки паперові не замінять. Та прочитавши куплену книжку, я відсилаю її в подорож, комусь дарую або віддаю до публічної бібліотеки. І річ не в тому, що я прагну врятувати ліси чи виявити щедрість: річ у тому, що я вірю, книжка повинна мати власну дорогу поширення, а не лежати нерухомо на чиїйсь полиці.

Як письменник, що живе на гонорари, я ризикую такою політикою нашкодити самому собі, адже чим більше куплять моїх книжок, тим більше я матиму грошей. Проте я буду несправедливим до читача, а надто в тих країнах, де велика частина урядових програм закупівель книжок для бібліотек, не враховують головного критерію серйозного відбору: задоволення від читання, яке залежить від якості тексту.

Тож дозвольмо нашим книжкам мандрувати; нехай до них доторкаються інші руки й інші очі милуються ними. Коли я пишу ці рядки я нечітко пригадую поему Хорхе Луїса Борхеса, де сказано про книжки, яких ніхто ніколи не розгортає.

Де я тепер перебуваю? У невеликому містечку в Піренеях, у Франції, сиджу в кав’ярні, утішаючись кондиціонованим повітрям, позаяк температура зовні, поза стінами кав’ярні, нестерпна. До речі, я маю у себе вдома повне зібрання творів Борхеса, за кілька кілометрів від кав’ярні, в якій я пишу, бо це письменник, якого я весь час перечитую. Але чому б не провести експеримент?

Я переходжу через вулицю. Через п’ять хвилин підходжу до іншої кав’ярні, обставленої комп’ютерами. (Це заклад відомий під симпатичною і суперечливою назвою кіберкафе.) Вітаюся з господарем, замовляю крижану мінеральну воду, відкриваю пошукову програму й набираю кілька слів із єдиного вірша, який я пам’ятаю, разом із прізвищем автора. Менш як через дві хвилини переді мною з’являється повний текст:

Є рядок із Верлена,

який ніколи мені не згадається.

Є дзеркало, яке бачило мене в останній раз.

Є зачинені двері в кінці часів.

Увійдіть до моєї бібліотеки,

Є там книжка, якої я ніколи

більше не розгорну.

Я й справді маю переконання, що більшість книжок, які я подарував, більш ніколи не розгорнув би, бо завжди публікується щось нове, цікаве, а я обожнюю читання. Це чудово, що люди збирають бібліотеки. Зазвичай перший контакт дітей із книжками виникає з цікавості до акуратно оправлених томів із малюнками й великими гарними літерами. Але також я страшенно люблю ті хвилини, коли роздаючи автографи, зустрічаю читачів із зачитаними примірниками, які десятки разів передавалися з рук у руки. Тобто ця книжка мандрувала, як мандрував розум автора, коли він її писав.

Прага, 1981 рік

Одного разу, взимку 1981 року, ми з дружиною прогулювалися вулицями Праги і побачили хлопця, який малював будинки, що стояли навколо нього.

Хоч я ненавиджу возити із собою багато речей, коли подорожую (а ця подорож ще мала тривати довго), мені дуже сподобався один із малюнків, і я вирішив купити його. Коли я подав йому гроші, то звернув увагу на те, що хлопець був без рукавичок – попри мороз у п’ять градусів.

– Чому ти без рукавичок? – запитав я.

– Щоб зручніше було тримати олівець.

І він став мені розповідати, що обожнює Прагу взимку, це найкращий сезон, коли можна малювати місто. Хлопець дуже зрадів, що я купив у нього малюнок, і запропонував намалювати портрет моєї дружини, не взявши грошей.

Чекаючи, поки портрет буде готовий, я помітив одну дивну річ: ми розмовляли вже п’ять хвилин, не знаючи мови одне одного. Ми порозумілися лише завдяки жестам, сміхові, міміці, бажанню розділити якісь погляди.

Просте бажання розділити щось спільне спонукало нас увійти у світ мови без слів, де все завжди зрозуміло й не існує найменшого ризику, що тебе зрозуміють не так.

Жінці, яка репрезентує всіх жінок

2003 року, через тиждень по закінченні книжкового ярмарку у Франкфурті, мені зателефонував мій редактор із Норвегії: організатори концерту на честь вручення Нобелівської премії миру іранці Ширін Ебаді попросили мене написати текст виступу з нагоди цієї події.

То була честь, від якої я не міг відмовитися, позаяк Ширін Ебаді – це міф. Жінка в сто п’ятдесят сантиметрів заввишки, але цього зросту було досить, щоб її голос на захист прав людини лунав у всіх кутках світу. Водночас я взяв на себе відповідальність, яка вселила мені певний страх: цю подію транслюватимуть на сто десять країн, а я матиму лише дві хвилини, щоб розповісти про ту, яка присвятила все своє життя ближньому. Я блукав у лісі біля млина, де я живу, коли перебуваю в Європі, й не раз мені спадало на думку зателефонувати й повідомити, що я не маю натхнення. Проте найцікавіше в житті – це перешкоди, які постають перед нами, і зрештою я прийняв запрошення.

Дев’ятого грудня я прибув в Осло, а вже наступного дня – чудового сонячного дня – сидів на церемонії вручення премії. У широкі вікна мерії було добре видно порт, де майже двадцять один рік тому я з дружиною сидів, дивлячись на замерзле море, поїдаючи креветки, яких щойно доставили на рибальських кораблях. Я думав про тривалу подорож з того порту в цю залу, але спогади про минуле урвалися звуками сурем, які вітали прибуття королеви та королівської родини. Організаційний комітет вручив премію, Ширін Ебаді виголосила яскраву промову, в якій засудила застосування терору як виправдання для створення світової поліційної держави.

Уночі на концерті на честь лауреатки премії Катрін Зета-Джонс оголосила, що буде прочитано мій текст. Тієї миті я натиснув на кнопку на мобілці, телефонний дзвінок пролунав у старому млині (про все було домовлено заздалегідь), і моя дружина приєдналася до мене, слухаючи голос Майкла Дугласа, що читав мої слова.

Далі наводжу текст, який я написав – і який, думаю, має стосунок до всіх тих, хто бореться за те, щоб наш світ був кращим.

Поет Румі сказав: життя схоже на той випадок, коли цар посилає тебе у якусь країну з певною метою. Ти йдеш і робиш сотню речей, але якщо не робиш того, що було велено зробити, вважай, ти не зробив нічого.

Жінці, яка розуміла свою мету.

Жінці,

яка дивилася на дорогу перед очима й розуміла, що пройти її буде важко.

Жінці,

яка не намагалася зменшити ці труднощі; навпаки – помічала їх і робила видимими.

Жінці,

яка допомагала почути себе менш самотніми тих, хто так себе почував, яка годувала тих, хто терпів голод і спрагу справедливості, яка домагалася, щоб гнобитель почував себе так само погано, як і пригноблений.

Жінці,

яка завжди тримає свої двері відчиненими, свої руки в роботі, свої ноги в русі.

Жінці,

яка є уособленням віршів іншого перського поета, Хафіза, коли каже: навіть сім тисяч років радості не можуть виправдати сім днів репресій.

Жінці, яка перебуває тут сьогодні ввечері:

нехай кожен із нас буде схожий на неї,

нехай вона стане прикладом для багатьох,

нехай вона матиме перед собою ще багато важких днів, щоб могла завершити свою справу. І тоді наступні покоління знаходитимуть значення слова «несправедливість» лише в словниках, і ніколи в житті людей.

Нехай її хода буде повільною,

бо її ритм – це ритм змін.

А зміни, справжні зміни, завжди забирають багато часу для того, щоб відбутися.

Один чоловік повернувся з Марокко

Один чоловік повернувся з Марокко й розповів мені цікаву історію про те, як деякі племена, що живуть у пустелі, розуміють прабатьківський гріх.

Єва прогулювалася в Едемському саду, коли до неї наблизився Змій.

– З’їж оте яблуко, – сказав він.

Єва, навчена Богом, відмовилася.

– З’їж оте яблуко, – наполягав Змій, – бо тобі треба стати гарнішою для свого чоловіка.

– Я цього не потребую, – відповіла Єва. – Бо він не має інших жінок, крім мене.

Змій засміявся.

– Звичайно, він їх має.

А що Єва йому не повірила, він повів її на вершину пагорба, де був колодязь.

– Вона в отій печері. Адам заховав її там.

Єва нахилилася на колодязем і побачила у воді колодязя гарну жінку. Вона відразу з’їла яблуко, яке запропонував їй Змій.

Те саме марокканське плем’я має легенду, що в Рай потрапить лише той, хто впізнає своє віддзеркалення в колодязі й не злякається самого себе.

Мій похорон

У лондонському готелі мене навідав журналіст із газети «Мейл-он-санді» і поставив мені просте запитання: якби я сьогодні помер, яким би я хотів побачити свій похорон?

Сказати правду, думка про смерть супроводжує мене завжди від 1986 року, коли я здійснив паломництво до Сантьяго-де-Кампостели. Раніше думка про те, що все може одного дня закінчитися, була для мене страхітливою, але на одному з етапів свого паломництва я вдався до експерименту, який полягав у тому, щоб пережити відчуття, ніби мене ховають живцем. Цей експеримент справив на мене таке враження, що я цілком утратив страх і став дивитися на смерть як на добру подругу кожного з моїх днів, що завжди сидить поруч мене, кажучи: «Я тебе заберу, й ти не знаєш коли – тому намагайся жити, не гаючи ані миті».

Тепер я ніколи не залишаю на завтра те, що можу зробити сьогодні – включно з хвилинами веселощів, зобов’язаннями, яких вимагає від мене робота, вибаченнями, коли я почуваю, що когось образив, сприйняттям цієї миті так, ніби це остання хвилина в моєму житті. Я можу пригадати кілька випадків, коли відчув запах смерті: той далекий день 1974 року в Атерро ду Фламенго (Ріо-де-Жанейро), коли таксі, в якому я їхав, зупинив інший автомобіль і група ополченців вискочили з нього зі зброєю в руках, надягли мені на голову каптур, і хоч вони й пообіцяли, що зі мною буде все гаразд, я був переконаний, що стану ще однією жертвою військового режиму, які тоді безслідно зникали.

Або коли в серпні 1989 року я заблукав під час сходження в Піренеях. Я дивився на голі вершини, не вкриті ані снігом, ані рослинністю, думав, що в мене не стане сил повернутися назад, і дійшов висновку, що мій труп знайдуть лише наступного літа. Але зрештою, проблукавши багато годин, я натрапив на стежку, яка привела мене до загубленого в горах села.

Журналіст із «Мейл-он-санді» наполягав: але яким я хотів би бачити свій похорон? Проте, згідно з моїм заповітом, ніякого похорону не буде. Я заповів, щоб моє тіло спалили в крематорії, й дружина розвіяла мій попіл над місцем, яке називається Ель-Себрейро, в Іспанії, де я колись знайшов меч. Мої неопубліковані рукописи видаватися не будуть (мене лякає кількість «посмертних творів» та валіз із текстами, якими володіють спадкоємці митців і без жодних докорів сумління публікують їх, щоб заробити бодай трохи грошей; якщо письменник не хотів чогось публікувати, поки був живий, то чому ми не повинні шанувати його інтимну стриманість?) Меч, який я знайшов на дорозі до Сантьяго-де-Кампостели, вкинуть у море, тобто повернуть туди, звідки він прийшов. А мої гроші за авторські права, які виплачуватимуться протягом сімдесяти років, дістануться фондові, який я заснував.

«А як же ваша епітафія?» – наполягав журналіст. Адже якщо мене спалять, то я не матиму каменя з написом, а мій попіл розвіє вітер. Але якщо йдеться про посмертну фразу, то я обрав би таку: «Він помер ще тоді, коли був живий». Вона може здатися безглуздою, але я знаю багато людей, які перестали жити, хоч іще працювали, їли, й виконували свої суспільні зобов’язання. Усе це вони робили цілком автоматично, не розуміючи, які магічні хвилини дарує їм кожен день, не зупиняючись, щоб подумати про чудо життя, не розуміючи, що наступна хвилина може бути їхньою останньою на поверхні Землі.

Коли журналіст попрощався й пішов, я сів за комп’ютер і вирішив написати цей есей. Я знаю, що ніхто не любить думати на цю тему, але я відчуваю свій обов’язок перед читачами: заохотити їх до роздумів про важливі події нашого існування. А смерть, либонь, найважливіша з них. Ми наближаємося до неї, ніколи не знаємо, коли вона нас забере, а проте повинні дивитися навкруг себе, дякувати їй за кожну хвилину, але дякувати їй також за те, що вона примушує нас думати про кожен вчинок, який ми здійснюємо, або відмовляємося здійснити.

І нам слід відмовитися робити те, що перетворює нас на живих мерців, і йти на будь-який ризик, намагаючись реалізувати свої мрії.

Бо хочемо ми цього чи не хочемо, а янгол смерті чекає на нас.

Латаючи павутину

У Нью-Йорку я п’ю ввечері чай із досить оригінальною художницею, що працює в банку на Уолл-стрит. Одного дня їй наснився сон: вона повинна побувати в дванадцятьох місцях світу, намалювавши там картину або вирізьбивши скульптуру, що символізували б ті місця.

Вона вже виконала чотири з тих робіт. Показала мені фотографію однієї з них: скульптуру індіанця в одній із каліфорнійських печер. Виконуючи замовлення свого сну, вона й далі працює в банку, заробляючи гроші на реалізацію своїх проектів.

Я запитав у неї, навіщо вона це робить.

– Щоб утримувати світ у стані рівноваги, – відповіла вона. – Це може видатися дурницею, але існує якась тонка річ, що всіх нас єднає і яку ми можемо поліпшити або погіршити, мірою того, як ми діємо. Ми можемо багато чого врятувати або зруйнувати своїми вчинками, що іноді здаються абсолютно марними.

Можливо, моє сновидіння було безглуздим, але я не хочу ризикувати, знехтувавши його: дивлюся на взаємини між людьми як на неосяжну мережу тонкої павутини. Своєю працею я намагаюся залатати дірки, що в ній утворюються.

Зрештою, вони всі – мої друзі

– Цей цар могутній, бо він уклав договір із дияволом, – сказала одна святенниця на вулиці.

Хлопець був заінтригований.

Через певний час, мандруючи в іншому місті, хлопець почув, як чоловік, що стояв із ним поруч, прокоментував:

– Усі тутешні землі належать одному хазяїну. Це робота диявола.

Наприкінці літнього вечора хлопця проминула красуня.

– Ця дівчина перебуває на службі в сатани! – вигукнув обурений проповідник.

Тоді хлопець вирішив відшукати диявола.

– Кажуть, ніби ти можеш робити людей могутніми, багатими й гарними, – сказав хлопець, коли зустрівся з ним.

– Не зовсім так, – відповів йому демон. – Ти вислухав лише думку тих, хто хоче зробити мені рекламу.

Як ми виживаємо

Я одержав поштою три літри продукту, який замінює молоко; одна норвезька компанія запитувала, чи я не зацікавлений інвестувати гроші у виробництво нової продукції, позаяк на думку фахівця Дейвіда Рітца «БУДЬ-ЯКЕ (великі літери належать йому) коров’яче молоко має п’ятдесят дев’ять активних гормонів, багато жиру, холестерину, діоксидів, бактерій і вірусів».

Я подумав про кальцій, бо мати з дитинства мені казала, що він потрібний для кісток, але фахівець випередив мою думку: «Кальцій? Яким чином корови здобувають достатню кількість кальцію для свого величезного кістяка? З рослин!» Тож новий продукт виготовляється на основі рослин, а шкідливість молока доведена дослідженнями безлічі інститутів, розкиданих по світу.

А білок? Дейвід Рітц невблаганний: «Я знаю, що молоко називають рідким м’ясом (я ніколи не чув цього виразу, але він, либонь, знає, про що говорить) бо воно містить у собі велику кількість білку. Але саме білок є причиною того, що кальцій не розчиняється в організмі. Країни, де вживають їжу, багату на білки, мають високий ступінь захворювань на остепороз (відсутність кальцію в кістках)».

Того ж таки вечора я одержав від дружини текст, який вона прочитала в Інтернеті:

«Люди, які сьогодні мають від 40 до 60 років, їздили на автомобілях, які не мали пасів безпеки й подушок під голову. Дітей розміщували на задньому сидінні, де вони вистрибували й бешкетували. Дитячі коляски фарбували «сумнівними фарбами», які мають у своєму складі свинець або інші небезпечні елементи».

Наприклад, я належу до того покоління, яке любило виготовляти іграшкові автомобілі, поклавши дошку на підшипники (я не знаю, як пояснити сучасному поколінню, що таке підшипники – скажемо, що це металеві кульки, затиснуті між двома металевими кільцями) і ми спускалися на них по схилах Ботафого, застосовуючи пантофлі як гальма, падаючи, розбиваючи носи, але горді своїми пригодами і швидкістю.

Текст далі:

«Не було мобільних телефонів, наші батьки не знали, де ми є: як це було можливо? Діти завжди витворяли щось не те, їх постійно карали, але навіть за таких умов не виникали психологічні проблеми розладу між ними та їхніми батьками. У школі існували добрі діти й погані діти. Перших переводили до наступного класу, а других не переводили. Не було психотерапевтів, які вивчали б проблему, дітей просто примушували залишатися в тому самому класі на другий рік».

Але навіть за таких умов ми виживали з обдертими коліньми, а іноді й розбитими обличчями. І ми не просто виживали, а ще й з радістю спогадували ті часи, коли молоко не було отрутою, коли дитина могла розв’язувати свої проблеми без сторонньої допомоги, битися, коли виникала потреба й проводити більшу частину дня без електронних ігор, вигадуючи розваги з друзями.

Але вернімося до початкової теми цього тексту: я вирішив випробувати новий чудесний продукт, який мав замінити вбивче молоко.

Я не зміг зробити бодай ковток.

Я попросив дружину і свою секретарку покуштувати трунок, не пояснивши їм, що це таке: обидві сказали, що ніколи у своєму житті не пили такої гидоти.

Я з тривогою думаю про майбутніх дітей із їхніми електронними іграми, про батьків із мобільними телефонами, психотерапевтів, що втручаються в усі аспекти життя, а надто про дітей, змушених пити «магічну мікстуру», в якій не буде холестеролу, п’ятдесят дев’ять активних гормонів, токсинів.

Вони зростатимуть здоровими, врівноваженими дітьми, та коли виростуть, то відкриють молоко (на той час, можливо, вже заборонений трунок). А може, якийсь учений 2050 року спробує переконати людей споживати якісь продукти, що їх вони споживали з незапам’ятних часів?

А може, молоко стане підпільно продаватися, як наркотик?

Як я розминувся зі смертю

Схоже, я повинен був померти о 22:30 22 серпня 2004 року менш, аніж за дві доби до свого дня народження. Для того, щоб відбувся сценарій цієї майже смерті знадобилися кілька чинників.

Актор Вілл Сміт в інтерв’ю про свій новий фільм згадував про мою книжку «Алхімік».

Фільм був поставлений за книжкою, яку я прочитав кілька років тому і яка дуже мені сподобалася, – «Я, робот» Айзека Азімова. Я вирішив подивитися цей фільм із пошани до Сміта й до Азімова.

Назва фільму з’явилася на афішах маленького містечка на південному сході Франції в перший тиждень серпня. Але низка подій, що не мали ніякої ваги, спричинили той факт, що я відклав відвідини кінотеатру до цієї неділі.

Я повечеряв рано, розділив пляшку вина з дружиною, запросив нашу служницю поїхати з нами (вона відмовилася, але потім погодилася). Приїхали ми вчасно, купили попкорну й подивилися фільм, який нам дуже сподобався.

Я розрахував, що моя подорож до старого млина, який я перетворив на свій дім, триватиме хвилин десять. Я поставив диск бразильської музики й вирішив їхати повільно, щоб за ці десять хвилин ми встигли прослухати бодай три бразильські пісні.

На вулиці з двостороннім рухом, їдучи між сонними будиночками я помітив, як із нічого виникли фари в дзеркалі заднього виду. Перед нами було перехрестя, позначене як годиться стовпчиками.

Я спробував натиснути на гальмо, бо знав, що незнайомий автомобіль не зможе випередити мене, стовпчики не дозволили б йому цього зробити. Це тривало лише якусь частку секунди. Пригадую в мене промайнула думка: «Та це ж псих!», але я не встиг зробити ще якийсь коментар. Водій незнайомого автомобіля (у моїй пам’яті закарбувалося, що то був «мерседес», але я не певен) побачив стовпчики, наддав швидкості, штовхнув мене й, коли хотів виправити свій курс, поставив автомобіль упоперек дороги.

Від тієї секунди все відбувалося наче в уповільненій зйомці. Він завалився набік, потім машина перекинулася раз, і вдруге, і втретє, злетіла на узбіччя й перевернулася там іще кілька разів, дуже великими стрибками, дряпнувши землю переднім і заднім бамперами.

Усе це відбувалося у світлі моїх фар, але я не міг різко загальмувати, я їхав поруч з автомобілем, який вистрибував, перевертаючись у повітрі, – це було схоже на сцену з фільму, яку я щойно бачив, але, о Боже, все те відбувалося на екрані, а це – у реальному житті!

Незнайомий автомобіль знову вилетів на дорогу й нарешті зупинився, лежачи на лівому боці. Я зміг побачити сорочку водія. Я зупинив машину, й у моїй голові прокотилася одна думка: я мушу вийти, допомогти йому. У цю мить я відчув, як нігті моєї дружини глибоко вп’ялися в мою руку: вона вимагала, щоб заради Бога я проїхав далі й зупинився на відстані, бо автомобіль, що потерпів аварію, міг вибухнути, загорітися.

Я проїхав ще сто метрів і зупинився. У машині досі лунала бразильська музика, так ніби нічого й не відбулося. Усе здавалося сюрреалістичним і далеким. Дружина й Ісабел, моя служниця, вийшли з машини й побігли до найближчого бару. Зупинився ще один автомобіль, який їхав із протилежного напрямку. Звідти вибігла знервована жінка: її фари також освітили сцену Дантового пекла. Вона запитала, чи я маю мобілку. «Так, маю». «Тоді викличте “швидку допомогу”!»

«А який номер “швидкої допомоги”?» Вона скинула на мене здивованим поглядом: та це ж відомо всьому світу! Тричі набрати п’ятдесят один! Моя мобілка була вимкнена: я вимкнув її перед фільмом; я ніколи не забував, що це треба зробити. Вмикаю апарат, телефоную до «швидкої допомоги» – 51 51 51. Я точно знаю, де відбулася катастрофа: між селом Лалубере й селом Оргес.

Моя дружина та служниця повернулися. Один хлопець дістав подряпини, але нічого дуже серйозного. Після того що я бачив, коли машина перекинулася шість разів, нічого серйозного! Я вийшов із машини трохи ошелешений, підійшли інші водії, пожежники мали приїхати через п’ять хвилин, усе було гаразд.

Усе гаразд. Через частку секунди він би налетів на мене, перекинув би мене в кювет, і тоді було б погано для нас обох. Дуже погано.

Коли я приїхав додому, то подивився на зорі. Іноді певні речі постають на нашому шляху, та позаяк наш час іще не настав, вони проминають нас, лише дряпнувши, не вдаривши як слід, але ми не можемо їх не помітити. Я подякував Богові за те, що, як висловився один із моїх друзів, зі мною сталося те, що мало статися, й не сталося нічого.

Коли настає світанок

Під час економічного форуму в Давосі лауреат Нобелівської премії миру Шимон Перес розповів таку історію.

Рабин зібрав своїх учнів і запитав:

– Як визначити точну хвилину, коли закінчується ніч і настає день?

– Коли здалеку ми зможемо відрізнити вівцю від собаки, – сказав один хлопчик.

– Насправді, – сказав другий, – ми знаємо, що вже день, коли здалеку зможемо відрізнити оливу від фігової пальми.

– Це не дуже добре визначення.

– І яка ж тоді відповідь? – запитали хлопці.

І рабин сказав:

– Коли до нас підходить чужоземець, а ми приймаємо його за свого брата, тоді конфлікти закінчуються, й можна сказати, що ніч минула й настав день.

Одного січневого дня 2005 року

Сьогодні великий дощ, температура близько трьох градусів Цельсія. Я вирішив прогулятися – думаю, якщо я не ходитиму щодня, то не зможу ефективно працювати, – але вітер дуже сильний, і через десять хвилин я повернувся до автомобіля. Дістав газету з поштової скриньки, нічого важливого, крім тих речей, які журналісти хочуть, щоб ми знали, стежили за розвитком подій, ставали на ту або ту сторону.

Сідаю за комп’ютер і перечитую електронну пошту.

Нічого нового, кілька незначущих проблем, які я незабаром розв’яжу.

Намагаюся трохи потренуватися у стрільбі з лука, проте вітер не втихає, і поцілити стрілою неможливо. Я вже написав чергову книжку, які пишу по одній за два роки; цього разу вона називається «Загір» і через кілька тижнів має бути опублікована. Я вже написав есеї, які публікую в Інтернеті. Уже додав нову інформацію на своєму сайті. Пройшов обстеження шлунка – там, на щастя, не знайшли жодної аномалії (мене лякали історіями про шланг, який вставляють через рот, але нічого страшного в цьому нема). Сходив до дантиста. Квитки на літак, які могли затриматися, надійшли кур’єрською поштою. Я планую дещо зробити завтра й зробив дещо вчора, але сьогодні…

Сьогодні я не маю абсолютно нічого, на чому міг би сконцентрувати увагу.

Мене опанував страх: хіба я не можу сьогодні зробити анічогісінько? Адже мені не треба докладати великих зусиль, щоб вигадати для себе роботу – ми завжди маємо проекти, які треба опрацювати, лампи, які треба замінити, сухе листя, яке треба підмести, впорядкувати книжки на полицях, навести лад з архівами в комп’ютері тощо. Як же сталося так, що сьогодні я зовсім не маю чого робити?

Надіваю берет, термоодяг, непромокальну куртку й виходжу в сад – так я зможу змагатися з холодом щонайменше чотири або п’ять годин. Сідаю просто на моріжок і гортаю подумки все, що проходить через мою голову.

• З мене нема ніякої користі. Усі в цю мить працюють, працюють тяжко.

Відповідь: я теж працюю, іноді по дванадцять годин на добу. Але сьогодні – випадково – не маю чого робити.

• Я не маю друзів. Перебуваю тут сам-один, один із найзнаменитіших письменників світу, а телефон не дзвонить.

Відповідь: звичайно, друзів я маю. Але вони шанують мою потребу усамітнення, коли я перебуваю у старому млині, у Сан-Мартені, що в Франції.

• Мені треба поїхати й купити клею.

Атож, я пригадав, що вчора мені бракувало клею. Чому б мені не сісти в автомобіль і не поїхати до ближнього міста? І на цій думці я зупиняюся. Але чому все ж таки так важко сидіти, як я оце сиджу тепер і не робити нічого?

Низка думок пролітає крізь мою голову: я згадую друзів, що бідкаються через події, які навіть ще не відбулися, згадую знайомих, які примудряються заповнювати кожну хвилину свого життя речами, що видаються абсурдними, безглуздими розмовами, вони базікають по телефону, не повідомляючи нічого істотного. Згадую начальників, які вигадують собі роботу, щоб виправдати свою посаду, службовців, опанованих страхом, бо протягом дня їм не доручили жодної важливої роботи, а це може означати, що в них більше немає потреби, матерів, які страждають, бо їхні діти виходять у світ і розлучаються з ними, студентів, що мучать себе наукою, іспитами, екзаменами.

Я веду тривалу й важку боротьбу з собою, щоб не підвестися й не їхати до крамниці по клей, якого вдома бракує. Мене опанував незглибимий смуток, але я вирішив залишитися вдома, нічого не роблячи, принаймні протягом кількох годин. Потроху тривога поступається місцем спогляданню, і я починаю слухати свою душу. Їй давно безумно хочеться поговорити зі мною, але я завжди заклопотаний.

Вітер шалено свистить, я знаю, що холодно і що йде дощ і що завтра мені, мабуть, доведеться їхати по клей. Я не роблю нічого, а водночас роблю найважливішу справу в житті кожної людини: я дослуховуюся до себе.

Чоловік, який лежав на хіднику біля пляжу Копакабана

1 липня 1997 року о 13 годині 05 хвилин чоловік приблизно п’ятдесяти років лежав на хіднику біля пляжу Копакабана. Я пройшов повз нього, скинув на нього швидким поглядом і пішов далі своєю дорогою до ятки, де маю звичай пити кокосову воду.

Як житель Ріо-де-Жанейро, я сотні (тисячі?) разів проминав чоловіків, жінок або дітей, що лежали на землі. Як людина, що часто подорожує, я бачив подібну сцену практично в усіх країнах, де був – від багатої Швеції до вбогої Румунії. Я бачив людей, які лежали на землі в усі пори року: у вітряні зими Мадрида, Нью-Йорка або Парижа вони вмощувалися біля потоків теплого повітря, які вихоплювалися з метро. Під гарячим сонцем Лівану прилаштовувалися між будівлями, розваленими за часи війни. У житті кожного бувають хвилини, коли він натрапляє на людей, що лежать на землі – п’яні, легко вдягнені, стомлені.

Я випив кокосову воду. Мені треба було повертатися додому, бо мене чекало інтерв’ю з Хуаном Аріасом, журналістом іспанської газети «Ель Паїс». Дорогою назад я побачив, що чоловік лежав там-таки, під сонцем, – і всі, хто його проминав, робили те саме, що й я: дивилися на нього і йшли далі своєю дорогою.

Мабуть, моя душа, хоч я цього й не усвідомлював, стомилася бачити стільки разів одну й ту саму сцену. Коли я вдруге проминав того чоловіка, щось сильніше за мене примусило мене опуститися біля нього навколішки й спробувати підняти його.

Він не відреагував. Я повернув його голову й побачив кров на скроні. Що ж тепер? Рана, либонь, серйозна? Я витер шкіру своєю сорочкою, й не побачив там нічого серйозного.

У цю мить чоловік забурмотів фразу, схожу на: «Попросіть їх, щоб вони мене не били». Отже, він живий; я тепер мусив відтягти його від сонця й викликати поліцію.

Я зупинив першого перехожого, який мене проминав, і попросив допомогти мені стягти його в затінок, між хідником і піском. Той перехожий був у костюмі, з портфелем, пакетами, але він усе відклав і підійшов, щоб допомогти мені, – мабуть, його душа теж стомилася спостерігати такі сцени.

Поклавши лежачого чоловіка в затінок, я пішов додому, бо знав, що проминатиму телефонну будку військової поліції, і сподівався викликати допомогу звідти. Але дорогою я натрапив на двох поліціантів.

– Перед будинком номер такий-то лежить побитий чоловік, – сказав я. – Я поклав його на пісок. Було б добре викликати «швидку допомогу».

Поліціанти сказали, що вживуть заходів. Отже, я виконав свій обов’язок. Учинив добре діяння дня. Проблема тепер перебувала в інших руках, у руках людей, які відповідали за спокій у країні. А через кілька хвилин до мене прийде іспанський журналіст.

Я не ступив і десятьох кроків, як мене зупинив незнайомець. Він говорив португальською мовою з великим акцентом:

– Я вже повідомив поліціантів про чоловіка, який лежить на хіднику. Вони сказали, що позаяк не йдеться про злодія, – це не їхня проблема.

Я не став чекати, поки іноземець договорить. Повернувся до поліціантів, переконаний, що вони знають, хто я такий, адже я писав статті у газети, виступав на телебаченні. У мене навіть виникла безглузда думка, що в певні хвилини літературна слава допомагає розв’язати чимало проблем.

– Ви чиновник, пане? – запитав один із поліціантів, помітивши, що я рішуче вимагаю допомоги.

Вони не мали жодного уявлення, хто я такий.

– Ні. Але ми повинні розв’язати цю проблему.

Я був одягнений несолідно: у сорочці, вимащеній кров’ю чоловіка, який лежав на хіднику, коротких бермудах зі старих обрізаних джинсів, спітнілий. Я був чоловіком звичайним, анонімом, без будь-якого авторитету, людиною, якій набридло протягом кількох десятків років власного життя бачити людей, що лежать на землі, і ніколи не робити абсолютно нічого.

І це все змінило. Бувають хвилини, коли твоє прагнення усуває будь-які перешкоди або страх. Бувають хвилини, коли з твого погляду люди розуміють: ти говориш серйозно. Поліціанти це відчули й викликали «швидку».

Повернувшись додому, я зрозумів, що здобув три уроки з цієї прогулянки:

1) Кожен може не довести свою дію до кінця, коли керується «голим романтизмом».

2) Завжди знайдеться той, хто скаже: «Ти за це взявся, мусиш закінчити».

І нарешті:

3) Кожен може стати авторитетом, коли він абсолютно переконаний у тому, що робить.

Бракувало однієї плитки

Під час однієї з подорожей я одержав факс від своєї секретарки:

«Бракує однієї скляної плитки, щоб завершити перебудову кухні, – повідомляла вона. – Надсилаю первісний проект, і ті зміни, які пропонує муляр, щоб компенсувати нестачу плитки».

З одного боку був малюнок, зроблений моєю дружиною: гармонійні ряди з отвором для вентиляції. З другого боку – проект, який вирішував проблему нестачі плитки: справжня головоломка, де скляні квадрати змішувалися без будь-якої естетики.

«Ми купимо плитку, якої бракує», – написала моя дружина.

Так і зробили, і первісний проект був збережений.

Того вечора я багато думав про те, що сталося. Як часто, за браком простої плитки, ми спотворюємо первісний проект нашого життя.

Раджа розповідає мені історію

Вдова з бенгальського села не мала грошей, щоб її син міг купувати квиток на автобус, тож коли хлопця прийняли до коледжу, він мусив сам-один ходити через ліс. Щоб заспокоїти його, вона сказала:

– Не бійся лісу, мій сину. Попроси Крішну, щоб він тебе супроводжував. Він почує твою молитву.

Хлопець послухав, що сказала йому мати, Крішна прийшов і щодня супроводжував його.

Коли настав день ювілею вчителя, хлопець попросив у матері трохи грошей, щоб купити вчителю подарунок.

– У нас немає грошей, сину. Попроси свого брата Крішну, щоб він допоміг тобі купити подарунок.

Наступного дня хлопець розповів Крішні про свою проблему. Той дав йому глечик, наповнений молоком.

Підбадьорений хлопець віддав глечик із молоком учителю. Та позаяк інші подарунки були кращими, учитель не звернув найменшої уваги на подарунок вбогого учня.

– Віднеси цей глечик на кухню, – сказав учитель своєму помічникові.

Помічник зробив те, що йому наказали. Проте, виливши молоко з глека, він побачив, що глек наповнюється сам. Він негайно повідомив про це учителю, і той, ошелешений, запитав хлопця:

– Де ти взяв цього глека, й чому він наповнюється молоком?

– Його дав мені Крішна, бог лісу.

Учитель, учні, помічник учителя, всі зареготали.

– У лісі немає богів, це забобон! – сказав учитель. – Якщо він існує, ходімо з класу, покажеш його!

Усі вийшли з класу. Хлопець став кликати Крішну, але той не прийшов. У розпачі він зробив останню спробу:

– Брате Крішно, мій учитель хоче тебе побачити. Будь ласка, з’явися!

У цю мить з лісу почувся голос, який відбився луною в усіх кутках школи:

– Як він може захотіти мене бачити, сину? Адже він навіть не вірить, що я існую!

Зворотний бік Вавилонської вежі

Протягом цілого ранку я пояснював, що мене цікавлять не музеї та церкви, а жителі країни – і з цього погляду було б краще, якби ми поїхали на ринок. Проте вони не погодилися зі мною; сьогодні свято, ринок зачинений.

– І куди ми поїдемо?

– У церкву.

Так я й знав.

– Сьогодні ми відзначаємо день святого, дуже важливого для нас і, безперечно, для вас також. Ми відвідаємо його гробницю. Але нічого не запитуйте, ми хочемо зробити сюрприз письменнику.

– Скільки туди їхати?

– Двадцять хвилин.

Двадцять хвилин – це шаблонна відповідь: немає сумніву, що насправді ця подорож забере набагато більше часу. Але до сьогодні вони виконували всі мої прохання, тож тепер ліпше поступитися.

Я в Єревані, у Вірменії, цього недільного ранку смиренно сідаю в автомобіль, бачу вдалині гору Арарат, накриту снігом, дивлюся на ландшафт довкола. Було б ліпше, якби я міг піти туди пішки, замість торохтіти в цій металевій коробці. Мої амфітріони намагаються бути зі мною приязними, але я неуважний, хоч стоїчно витримую «спеціальну туристську програму». Вони зрештою припиняють розмову, і ми їдемо мовчки.

Через п’ятдесят хвилин (я знав!) ми прибуваємо до маленького міста і звертаємо до місцевої церкви. Бачу, що всі, хто мене супроводжує, одягнені в костюми й краватки, і почуваю себе недоречно, бо на мені лише джинси й сорочка. Виходжу з автомобіля, люди зі спілки письменників чекають на мене, вручають мені квітку, проводять мене крізь натовп людей, які прийшли послухати службу Божу. Ми спускаємося по сходах за вівтарем, і я бачу, що переді мною гробниця. Я так розумію, що тут поховано святого, але перш ніж покласти квітку на його могилу, я хочу знати точно, кого вшановую.

– Святого Перекладача, – відповіли мені.

Святого перекладача! Мої очі відразу наповнюються слізьми.

Сьогодні 9 жовтня 2004 року, місто називається Ошакан, воно у Вірменії й наскільки мені відомо, є єдиним містом у світі, яке оголошує національним святом і врочисто відзначає день Святого Перекладача, святого Месроба. Крім створення вірменського алфавіту (мова вже існувала, але в усній формі), він присвятив своє життя витлумаченню рідною мовою найважливіших текстів тієї доби, написаних грецькою, перською або кириличною мовами. Він та його учні присвятили себе грандіозному завданню перекласти Біблію та головних класиків літератури тієї доби. Від того часу культура його країни набула власної ідентичності, яку зберігає й досі.

Святий Перекладач. Я тримаю квітку в руках і думаю про всіх тих людей, яких я ніколи не знав і, можливо, ніколи не матиму нагоди з ними зустрітися, які трудяться над моїми книжками, віддаючи найкращі сили тому, щоб зберегти мої намагання донести свої думки до моїх читачів. Але насамперед я думаю про свого тестя, Кристіано Монтейро Ойтисика, який мав професію перекладача, який сьогодні в товаристві янголів та святого Месроба присутній тут. Я добре пам’ятаю, як стрекотіла його стара письмова машинка, як він нарікав, що праця перекладача дуже погано оплачується (так є й сьогодні). Відразу по цьому він пояснював, що справжня причина того, чому він і далі працює в цій сфері, – його прагнення поділитися знаннями, які без перекладачів ніколи не дійшли б до його народу.

Я мовчки молюся за нього, за всіх тих, хто допомагає моїм книжкам, за тих, хто дозволив мені прочитати твори, яких би я ніколи не прочитав, якби не їхня самовіддана праця, бо в такий спосіб вони допомагають мені – анонімно – формувати моє життя й мій характер. Коли я виходжу з церкви, то бачу дітей, які малюють алфавіт, їдять печиво у формі літер, а ще квіти, море квітів.

Коли людина показала себе надто зухвалою, Бог зруйнував Вавилонську вежу, й усі заговорили різними мовами. Але у Своїй нескінченній любові Він створив також людей, що стали відбудовувати ці мости, відновлювати можливість діалогу між людьми й поширення людської думки. На жаль, ми дуже рідко звертаємо увагу на цього чоловіка (або жінку), коли розгортаємо зарубіжну книжку. Це перекладач.

Перед конференцією

Китайська письменниця і я готувалися виступити на конференції американських книгарів. Китаянка дуже нервувала й сказала мені:

– Говорити перед публікою непросто, а тим більше розповісти про свою книжку іншою мовою!

Я попросив її замовкнути, я також нервував, бо мав таку саму проблему, як і вона.

Несподівано вона обернулася, всміхнулася і сказала мені пошепки:

– Усе буде гаразд, не хвилюйтеся. Ми тут не самі-одні. Погляньте, як називається книгарня тієї жінки, що сидить за мною.

На пришпиленій до грудей карточці жінки було написано «Книгарня “Об’єднані Янголи”». І я, і китаянка блискуче виступили з презентацією наших книжок, бо янголи подали нам знак, якого ми чекали.

Про елегантність

Іноді до мене доходить, що я сиджу з опущеними плечима; і завжди, коли я перебуваю в такій позі, я переконаний: щось у мене негаразд. У такі хвилини, навіть не шукаючи причин, що ж зі мною відбувається, я намагаюся змінити позу – зробити її елегантнішою. Знову випроставшись, я відчуваю: цей простий рух допоміг мені набути впевненості в тому, що я роблю.

Елегантність часто плутають із поверховістю, модою, відсутністю глибини. Це велика помилка: людське створіння потребує бути елегантним у своїх діях й у своїй позі, бо це слово є синонімом доброго смаку, лагідності, рівноваги та гармонії.

Необхідно зберігати спокій та елегантність завжди, коли ми робимо найважливіші у своєму житті кроки. Звичайно, нам не слід напружуватися, постійно думаючи про те, як ми рухаємо руками, сідаємо, всміхаємося, озираємося навколо; але добре, коли наше тіло розмовляє своєю мовою, а інша особа – навіть неусвідомлено – не потребує слів, аби зрозуміти, що ми хочемо їй сказати.

Спокій утворюється в серці. Хоч його часто опановує невпевненість, воно знає, що через правильну позу може врівноважити свої думки та емоції. Фізична елегантність, про яку я пишу в цьому есеї, належить тілу й не є чимось поверховим, а тією манерою, яку людина винайшла, щоб ушляхетнити манеру, з якою вона ставить свої дві ноги на землю. Тому, коли іноді ви відчуваєте, що ваша поза завдає вам незручності, не думайте, що вона фальшива або штучна: вона справжня тому й витримати її важко. Саме завдяки їй дорога вшановує гідність прочанина.

І, будь ласка, не плутайте її з пихою або снобізмом. Елегантність є найадекватнішою позою для того, щоб рух був досконалим, хода твердою, а ваш ближній відчув вашу пошану.

Елегантність досягається, коли все поверхове відпадає й людському створінню відкривається простота й зосередженість: чим простіша й стриманіша ваша поза, тим вона гарніша.

Сніг гарний, бо він має один колір, море гарне, бо здається рівною поверхнею, але як море, так і сніг, мають глибину і знають свої якості.

Ходіть твердо й весело, не боячись спіткнутися. Поруч із вами ваші друзі, які допоможуть у разі необхідності. Але не забувайте, що супротивник також стежить за вами, й він знає різницю між твердою рукою й рукою тремтячою. Тому зберігайте напругу, дихайте глибоко, вірте в те, що ви спокійний. І якимсь чудом – із тих, які ми не можемо пояснити, до вас відразу повернеться спокій.

У ту мить, коли ви ухвалюєте рішення й намагаєтеся реалізувати його, спробуйте подумки пройти кожен етап і підготувати свої кроки. Але робіть це без напруги, бо неможливо втримати в голові всі правила. Із розкутим духом, долаючи кожен етап, запам’ятовуйте найважчі хвилини й те, як вам пощастило їх проминути. Це позначиться на вашому тілі, тому будьте уважні!

Тут можна провести аналогію зі стрільбою з лука: багато лучників нарікають на те, що попри багаторічні тренування, вони все ще відчувають, як перед пострілом їхнє серце опановує тривога, рука тремтить і стріла не влучає в ціль. Мистецтво стрільби з лука допомагає нам зробити очевиднішими наші помилки.

У той день, коли ви втратите любов до життя, ваш постріл утратить чіткість і простоту. Ви відчуєте, що вам бракує сил, аби максимально напнути тятиву, і що ви не зможете зігнути лук як годиться.

І коли ви побачите, що цього ранку ваш постріл утратив точність і впевненість, спробуйте зрозуміти, чому так сталося. Це допоможе вам відкрити проблему, яка тривожила вас давно, але досі була прихована.

Ви відкриєте цю проблему, бо ваше тіло постаріло, стало менш елегантним. Змініть позу, розслабте м’язи, що тримають голову прямо, випростайте хребет, підставте груди світові; думаючи про тіло, ви думаєте також про свою душу, й одне допомагає другому.

Нья Шика з Баепенді

Що таке чудо?

Існує багато його визначень: те, що суперечить законам природи, заступництво у хвилини глибокого нещастя, подія, неможлива з погляду науки та інші.

Я маю власне визначення: чудо це те, що наповнює наше серце миром. Іноді воно виражає себе у зціленні від тяжкої хвороби, іноді як реалізоване бажання, немає значення – результатом є, що коли відбувається чудо, ми відчуваємо глибоку вдячність за ласку, яку подарував нам Бог.

Двадцять із лишком років тому, коли я переживав період хіпі, моя сестра запросила мене стати хрещеним батьком її першої доньки. Я з радістю прийняв запрошення, був дуже задоволений, що вона не попросила мене вкоротити волосся (на той час воно було в мене до пояса) й не попросила піднести хрещениці дорогий подарунок (я не мав грошей, щоб його купити).

Дівчинка народилася, після її народження минув рік, а хрестини не відбулися. Я подумав, сестра змінила думку й запитав у неї, що сталося, й вона мені відповіла: «Ти залишаєшся хрещеним батьком дитини. Але я пообіцяла Нья Шиці охрестити дитину в Баепенді, бо вона зробила мені велику послугу».

Я не знав, де воно, те Баепенді, й ніколи не чув, хто така Нья Шика. Період хіпі минув, я став працювати у студії звукозапису, а моя сестра народила ще одну дитину, не охрестивши і її. Зрештою 1978 року було ухвалене рішення і дві родини – її та її колишнього чоловіка – поїхали в Баепенді. Там я дізнався, хто така Нья Шика: вона не мала грошей навіть для власного прогодування, бо протягом тридцятьох років будувала церкву й допомагала вбогим.

Я поїхав туди в дуже бурхливий період свого життя: тоді я вже не вірував у Бога. Чи, якщо сказати точніше, не вважав, що збереження духовного світу мало якесь значення: треба було дбати лише про речі суто матеріальні й про ті практичні результати, яких я міг досягти. Я облишив безумні мрії юності – зокрема й прагнення стати письменником – і не збирався повернутися до ілюзій. Я прийшов до тієї церкви лише для того, щоб виконати свій соціальний обов’язок; у чеканні, коли почнуться хрестини, я прогулявся по околицях і зрештою відвідав убогу хатину Нья Шики, що стояла біля церкви. Дві кімнатки, маленький вівтар з образами кількох святих, і ваза з двома червоними трояндами та однією білою.

Під впливом несподіваного пориву, всупереч усьому, про що я думав у той час, я дав обіцянку: «Якщо одного дня мені пощастить стати письменником, чого я раніше хотів, а тепер не хочу, я повернуся сюди, коли мені виповниться п’ятдесят років і принесу дві червоні й одну білу троянди».

Лише на згадку про хрестини я купив портрет Нья Шики. Коли ми поверталися в Ріо, то потрапили в дорожню пригоду. Автобус вискочив на дорогу переді мною, за якусь частку секунди я встиг повернути кермо, мій шуряк також уникнув зіткнення, але автомобіль, який їхав за нами, зіткнувся з автобусом і вибухнув. Катастрофа забрала життя в кількох людей. Ми з’їхали на узбіччя й не знали, що нам робити. Я поліз у кишеню по сигарету й витяг портрет Нья Шики, нашої заступниці.

Від того дня я повернувся до своїх мрій, до первісного пошуку, до літератури, й одного дня виявив, що беру участь у битві, у якій можна перемогти лише тоді, коли твоє серце наповнене миром – наслідком чуда, яке з тобою відбулося. Я ніколи не забував про три троянди. Нарешті настали мої п’ятдесят років – які в той час здавалися такими далекими. Настали – й минули.

Під час світового чемпіонату з футболу я поїхав в Баепенді, щоб виконати свою обіцянку. Хтось побачив мене в Кашамбу, де я заночував, і місцевий журналіст прийшов узяти в мене інтерв’ю.

Коли я розповів йому, що я тут роблю, він попросив:

– Розкажіть мені про Нья Шику. Її тіло ексгумували на цьому тижні, й у Ватикані розглядають питання про її беатифікацію. Людей закликають давати свідчення про її заступництво.

– Ні, – сказав я. – Це надто інтимна історія. Я її розповім лише в тому разі, як одержу сигнал.

– А який це може бути сигнал? Лише коли хтось заговорить від її імені!

Наступного дня я найняв машину, купив квіти й поїхав у Баепенді. Я зупинився віддалік від церкви, згадуючи службовця фірми звукозапису, який приїздив сюди багато років тому, й про безліч подій, які знову привели мене сюди. Коли я йшов до будиночка Нья Шики, із крамниці одягу вийшла молода жінка.

– Я знаю, що ваша книжка «Мактуб» присвячена Нья Шиці, – сказала вона. – Я певна, вона дуже задоволена.

І не попросила в мене нічого. Ото й був той сигнал, що його я чекав. Й ось вам те свідчення, якого від мене чекають.

Відбудовуючи дім

Один мій знайомий, який не вмів відрізнити мрію від її реалізації, заплутався в серйозних фінансових проблемах. А ще гірше, що він втягнув у свої кепські справи кількох людей, яким не хотів завдати зла.

Неспроможний повернути борги, які дедалі зростали, він подумав про те, щоб накласти на себе руки. Одного вечора він ішов вулицею й побачив будинок, весь у руїнах. «Цей дім, схожий на мене», – подумав він. У ту мить він відчув величезне бажання відбудувати його.

Він знайшов господаря, запропонував йому допомогти відбудувати дім – і господар зруйнованого дому погодився, хоч і не зрозумів, яка моєму другові з цього вигода. Удвох вони роздобули цеглу, дерево, цемент. Мій знайомий працював із натхненням, хоч і не знав, навіщо він це робить. Але він відчував, як покращувалося його власне життя, поки відбудовувався дім.

На кінець року будинок був готовий. А його особисті проблеми також владналися.

Молитва, про яку я забув

Прогулюючись вулицями Сан-Пауло три тижні тому, я одержав від свого друга Единьйо листівку під назвою «Священна мить». Текст був надрукований на ній чотирма кольорами, на чудовому папері. Там не називалася жодна церква або культ, а була тільки молитва на звороті.

Яким був мій подив, коли я побачив, хто підписався під тією молитвою – підпис МІЙ! Молитва була опублікована на початку вісімдесятих років, на внутрішньому боці обкладинки збірки моїх поезій. Я не думав, що вона витримає випробування часом, ані те, що потрапить до моїх рук у такий таємничий спосіб; та коли я її прочитав, мені не стало соромно за те, що я написав.

Позаяк я побачив свою молитву, написаною на цій листівці, і я вірю в знаки, я вирішив передрукувати її тут. Сподіваюся, я стимулюю кожного читача написати власну молитву, просячи для себе та для інших того, що він вважає найважливішим. У такий спосіб ми розбудимо позитивні вібрації в наших серцях, й вони вплинуть на все, що нас оточує.

Ось ця молитва:

* * *

Господи, захисти наші сумніви, бо Сумнів – це спосіб молитися. І він допомагає нам розвиватися, бо примушує нас без страху дивитися на багато відповідей на одне запитання. І щоб це стало можливим.

Господи, захисти наші рішення, бо Рішення – це спосіб молитися. Дай нам мужність, щоб після сумніву ми були спроможні обрати між двома дорогами. Щоб наше ТАК було завжди ТАК, а наше НІ було завжди НІ. Щоб, обравши собі дорогу, ми ніколи не озиралися назад, ані дозволяли, щоб наша душа страждала від каяття. І щоб це стало можливим.

Господи, захисти наші сновидіння, бо Сновидіння – це спосіб молитися. Зроби так, щоб незалежно від нашого віку або наших обставин, ми були спроможні підтримувати у своєму серці священний вогонь надії і впертості. І щоб це було можливим.

Господи, наділяй нас завжди ентузіазмом, бо Ентузіазм – це спосіб молитися. Він нас поєднує на Небесах і на Землі, поєднує дорослих і дітей і навчає нас, що бажання важливе й заслуговує на наші зусилля. Він стверджує, що все можливе, коли ми цілком віддамося тому, що робимо. І щоб це стало можливим.

Господи, захисти нас, бо Життя – єдиний спосіб, яким ми здійснюємо Твоє чудо. Нехай земля й далі перетворює зерно на пшеницю і хай ми й далі перетворюватимемо пшеницю на хліб. І це стане можливим тільки тоді, коли ми збережемо Любов – тому ніколи не залишай нас самотніми. Даруй нам завжди Твоє товариство і товариство чоловіків і жінок, які сумніваються, діють, мріють, наповнюються ентузіазмом і живуть так, ніби присвячують кожен день Твоїй славі.

Амінь.

Копакабана, Ріо-де-Жанейро

Ми з дружиною зустріли її на розі вулиці Константе Рамос і Копакабани. Вона мала років шістдесят, пересувалася на інвалідному візку, проштовхуючись крізь густий натовп. Моя дружина запропонувала їй допомогу. Вона відповіла згодою і попросила, щоб ми відвезли її на вулицю Санта-Клара.

На її візку висіли кілька пластикових торбин. Дорогою вона нам розповіла, що тут усі її пожитки; вона спить під навісами й живе з чужої доброчинності.

Ми привезли її на вказане місце. Там перебували ще кілька жебраків. Жінка дістала з однієї з пластикових торбин два пакети молока тривалого зберігання, й віддала їх групі.

– Мені дають милостиню, я теж повинна давати милостиню іншим, – пояснила вона нам.

Прожити свою легенду

За моїм припущенням, кожну сторінку цієї книжки можна прочитати приблизно за три хвилини. Нехай і так: але за статистикою, в цей проміжок часу помирають триста людей і шістсот двадцять народжуються.

Мені, либонь, знадобиться півгодини, щоб написати її: я сиджу за комп’ютером, обклавшись книжками, з ідеями в голові, а по вулиці їздять машини. Усе видається абсолютно нормальним навколо мене; а проте протягом цих тридцятьох хвилин три тисячі людей помирають, а шість тисяч двісті уперше розплющують очі на світло дня.

Де ж перебувають ці тисячі родин, які щойно почали плакати, втративши рідну людину, або радіти з появою сина, онука, брата?

Я зупиняюся й поринаю в короткі роздуми: можливо, багато з цих смертей настали внаслідок тривалої й болісної хвороби, а деяким полегшив прощання зі світом янгол, який прилетів забрати їх. І не випадає сумніватися, що сотні дітей, які щойно народилися, будуть покинуті в першу хвилину й перейдуть у статистику смерті, перш ніж я встигну закінчити цей текст.

Отакої. Ніби випадково потрапили мені на очі ці цифри – й ось тепер я відчуваю ці втрати й ці зустрічі, ці усмішки і ці сльози. Скільки людей залишають цей світ самі-одні у своїх помешканнях, і ніхто не знає, що з ними відбувається? Скільки нишком народжуються, і їх залишають під дверима притулків або монастирів?

Я поринаю в роздуми: я вже став частиною статистики народжень, а одного дня мене запишуть і в статистику смертей. Ну й нехай: я цілком усвідомлюю, що маю померти. Після паломництва в Сантьяго-де-Кампостелу, я зрозумів, що – хоч життя й триває, й ми всі вічні – це існування одного дня закінчиться.

Люди дуже мало думають про смерть. Вони наповнюють своє життя всілякими дурницями, відкладають на потім важливе, намагаються обминути істотне. Не ризикують, бо вважають, що це небезпечно. Вимагають багато, а коли настає пора діяти, то ховаються в кущі. Ми любимо, щоб усе змінювалося, але самі змінюватися не хочемо.

Якби люди трохи більше думали про смерть, вони ніколи не забували б про необхідний дзвінок. Вони поводилися б трохи безумніше. Не боялися б завершення свого нинішнього втілення – бо не варт боятися того, що неминуче станеться.

Індіанці кажуть: «Сьогоднішній день нічим не гірший за інші, аби покинути цей світ». А один чаклун якось сказав: «Смерть завжди сидить поруч мене. Тому, коли мені необхідно зробити щось важливе, вона дає мені необхідні для цього силу та мужність».

Сподіваюся, що ти, читачу, дочитав цей есей до кінця. Було б дурницею лякатися статистики, бо всі ми, рано або пізно, помремо. І лише той, хто це розуміє, готовий жити.

Важливість кота для медитації

Написавши «Вероніка вирішує померти», книжку про божевілля, я відчув потребу поцікавитися, скільки справ, які ми робимо, накидає нам необхідність, а скільки – абсурд? Чому ми вдягаємо краватку? Чому стрілки годинника обертаються в напрямку обертання стрілок годинника? Якщо ми живемо в десятинній системі, чому доба складається з двадцяти чотирьох годин по шістдесят хвилин кожна?

Той факт, що сьогодні ми підкоряємося певним правилам, не має наукового обґрунтування. Проте, коли ми намагаємося діяти інакше, нас оголошують «божевільними» або «недорозвиненими».

Річ у тому, що суспільство створило деякі системи, які з плином часу, втрачають резон існувати, але й далі накидають людям свої правила. Одна цікава японська історія ілюструє те, що я хочу сказати.

Один великий учитель дзен-будизму, що очолював монастир Маю Кадзі, мав кота, якого дуже любив. Тому під час сеансів медитації він тримав кота поруч себе, – щоб якнайдовше втішатися його товариством.

Одного ранку вчителя – він був досить старим – знайшли мертвим. Найкращий із учнів зайняв його місце.

– А що робитимемо з котом? – запитали інші ченці.

З пошани до пам’яті свого колишнього наставника, новий учитель вирішив дозволити, щоб кіт був присутній на уроках дзен-будизму.

Деякі учні з ближніх монастирів, які багато подорожували в тому регіоні виявили, що в найзнаменитішому з місцевих храмів, кіт брав участь у медитаціях. Ця історія швидко поширилася.

Минуло багато років. Кіт помер, але учні монастиря так звикли до його присутності, що знайшли нового кота. Тоді й інші храми стали заводити котів. Вони вірили, що монастир Маю Кадзі завдячував котові славою і високим рівнем навчання, забувши про те, яким талановитим учителем був колишній наставник.

Старе покоління відійшло, і стали з’являтися наукові трактати про важливість кота для медитацій дзен. Один університетський професор розвинув теорію – прийняту академічним товариством, – що кіт має спроможність підсилювати людську зосередженість і відвертати негативні енергії.

І таким чином протягом століття кота розглядали як істотну частину вивчення дзен-будизму в тому регіоні.

* * *

Так тривало, аж поки з’явився вчитель, що мав алергію до домашніх тварин, і він вирішив не брати кота на практичні заняття з учнями.

Була велика хвиля обурення – але вчитель наполіг на своєму. А що він був чудовим наставником, то мав багато учнів, які приходили на його уроки, попри відсутність кота.

Помалу-потроху монастирі, які завжди шукали нових ідей і вже стомилися годувати стількох котів, перестали приводити хвостатих на уроки. Через двадцять років стали виходити нові революційні трактати з такими переконливими заголовками, як «Важливість медитації без кота» або «Зрівноваження всесвіту дзен лише силою розуму без допомоги домашніх тварин».

Минуло ще сто років, і кота остаточно усунули з ритуалу медитації дзен у тому регіоні. Але знадобилися двісті років, щоб усе повернулося до норми – а протягом того часу нікому не спало на думку поцікавитися, навіщо на уроках дзен-будизму присутній кіт.

А що стосується нас і нашого життя, то я наважуся запитати: чому я повинен діяти саме так? До якої міри в наших діяннях ми використовуємо непотрібних «котів», яких не маємо мужності усунути, бо нам сказали, що коти важливі для того, щоб усе було добре?

Чому в цей останній рік тисячоліття ми не знайдемо іншого способу жити та діяти?

Вхід заборонено

Біля Оліте, в Іспанії, існує замок у руїнах. Я вирішив відвідати його, та коли підійшов, чоловік, який стояв у дверях, сказав:

– Вхід заборонено.

Інтуїція підказала мені, що цей добродій заборонив мені ввійти лише тому, що йому приємно показати свою владу наді мною. Я пояснив, що приїхав здалеку, запропонував йому чайові, просив бути приязним, нагадав, що цей замок зруйнований, – чомусь увійти в цей замок стало дуже важливим для мене.

– Вхід заборонено, – повторив мені добродій.

Залишилося одне: іти без дозволу й чекати, чи він перешкоджатиме мені фізично. Я рушив до дверей. Він дивився на мене, але не зробив нічого.

Коли я виходив, до замку підійшли двоє туристів. Старий навіть не спробував перешкодити їм увійти. Я зрозумів, що завдяки моїй упертості чоловік перестав підкорятися абсурдним правилам. Буває, що нам доводиться воювати за те, про що ми не маємо жодного уявлення, з причин, яких ми ніколи не зрозуміємо.

Статут нового тисячоліття

1) Усі люди – різні. І повинні робити все можливе, щоб такими й залишатися.

2) Кожній людині даровано два способи поведінки: діяти й споглядати. Обидва спрямовані до однієї мети.

3) Кожній людині даровані дві чесноти: сила волі й обдарування. Сила волі спрямовує людину на зустріч зі своєю долею. Обдарування зобов’язує її ділити з іншими те, що вона має в собі найкращого.

4) Кожній людині дарована одна доброчиність: спроможність обирати. Той, хто не користується цією чеснотою, перетворює її на прокляття, й інші обирають за неї.

5) Кожна людина має право на два благословення: благословення влучати й благословення хибити. У другому випадку навчання виведе її на правильний шлях.

6) Кожна людина має власну манеру сексуальної поведінки, якої вона не повинна соромитися (але й не повинна вимагати того ж від інших).

7) Кожна людина має свою Персональну Легенду, якої повинна дотримуватися і яка є причиною того, що вона прийшла в цей світ. Персональна легенда знаходить вияв в ентузіазмі, з яким людина прагне до свої мети.

Уточнення: на певний час дозволяється відступати від своєї Персональної Легенди, але не слід її забувати й треба повертатися до неї за першої змоги.

8) Кожен чоловік має свою жіночу сторону, а жінка – чоловічу. Дисципліну треба будувати на інтуїції, а інтуїцію на об’єктивності.

9) Кожна людина повинна знати дві мови: мову суспільства й мову знаків. Перша з них слугує для спілкування з іншими. Друга допомагає розуміти послання Бога.

10) Кожна людина має право прагнути до радості. Радість – це те, що дарує їй втіху, але не обов’язково те, що дарує втіху іншим.

11) Кожна людина повинна зберігати в собі священний вогонь божевілля. Але поводитися як персона нормальна.

12) Людина має серйозні вади, якщо вона: не шанує право ближнього, дозволяє, щоб її паралізував страх, почуває себе винною, вважає, що не заслуговує на добро й на зло, які трапляються їй у житті, виявляє себе боягузом.

Уточнення перше: любімо наших ворогів, але не вкладаймо з ними союзи. Вони стають на нашій дорозі, щоб випробувати наш меч і заслуговують на його пошану.

Уточнення друге: обираймо собі своїх ворогів.

13) Усі релігії ведуть нас до одного Бога й заслуговують на однакову пошану.

Уточнення: людина, яка обирає собі релігію також обирає колективну манеру поклонятися Богові й вірити в таємниці. Проте вона єдина відповідає за свої діяння на дорозі свого життя і не має права перекладати відповідальність за свої діяння на релігію.

14) Не існує стіни, яка відокремлює священне від світського: віднині все оголошується священним.

15) Усе, що відбувається тепер, впливає на майбутнє й спокутує минуле.

16) Усі інші тлумачення слід вважати не дійсними.

Руйнуючи й відбудовуючи

Мене запросили в Гункан-дзиму[2], де існує храм дзен-будизму. Коли я туди приїхав, то був здивований: прекрасна будівля стоїть посеред неозорого лісу, але поряд має величезне пустирище.

Я запитав, у чому суть цього пустирища, й управитель храму мені пояснив:

– Це місце призначене для майбутнього будівництва. Кожні двадцять років ми руйнуємо храм, який ви бачите, й відбудовуємо його поруч. У такий спосіб ченці теслі, муляри й архітектори мають можливість реалізовувати свої здібності та передавати їх – на практиці – своїм учням. Так ми показуємо, що в житті немає нічого вічного – і навіть храми перебувають у процесі постійного вдосконалення.

Воїн і віра

Генрі Джеймс порівнює досвід із величезною павутиною, що розтягнута навколо нас. Вона вловлює не тільки те, що є необхідним, а ще й пилюку, що висить у повітрі.

Часто те, що ми називаємо «досвідом», є лише сумою наших поразок. І тоді я – той, хто натворив чимало помилок у житті, – дивлюся перед собою і не маю мужності наважитись на наступний крок.

У такі хвилини непогано буде згадати слова лорда Солсбері: «Якщо ви цілком довіряєте лікарям, то дійдете висновку, що все шкодить здоров’ю. Якщо цілком довіряєте богословам, то переконаєте себе в тому, що все є гріхом. Якщо цілком довіряєте військовим, то вам ніщо не здаватиметься абсолютно безпечним».

Необхідно приймати пристрасті й не відмовлятися від ентузіазму перемог; вони складають частину нашого життя й дарують утіху всім, хто до них причетний. Але Воїн Світла ніколи не втрачає з виду речі і зв’язки, не підвладні часу: він спроможний відрізнити скороминуще від вічного.

Утім, пристрасті зникають без попередження. Попри всю свою мудрість Воїн Світла занепадає духом. Із кожною годиною його віра слабшає, події відбуваються не так, як він мріяв, трагедії виникають несправедливо і несподівано, і він починає вірити, що його молитви більше не доходять до Бога.

Він і далі молиться й дотримується обрядів своєї релігії, але більш не може обманювати себе; серце не відповідає йому, як раніше, а слова, здається, більш не мають сенсу.

У такі хвилини існує лише одна можлива дорога: робити й далі те, що ти робив. Молитися з обов’язку, зі страху або з будь-якої причини – але далі молитися. Наполягати навіть тоді, коли все видається марним.

Янгол, відповідальний за радість, даровану вірою, якому доручено слухати ваші слова, що їх дарує віра, – кудись відлітає. Але незабаром він повернеться, бодай лише для того, щоб вислухати молитву або прохання з ваших губів.

Існує легенда, що після напруженої вранішньої молитви в монастирі П’єдра послушник запитав абата, чи молитви сприяють тому, щоб Бог наблизився до людей.

– Я відповім тобі іншим запитанням, – сказав абат. – Чи молитви, які ти промовляєш, допоможуть сонцю завтра з’явитися в небі?

– Звичайно, ні! Сонце сходить тому, що підкоряється універсальному закону!

– Оце і є відповідь на твоє запитання. Бог перебуває поруч із нами, незалежно від тих молитов, із якими ми до нього звертаємося.

Послушник обурився:

– Ви хочете сказати, отче, що наші молитви марні?

– Аж ніяк. Якщо ти не прокинешся рано, ти ніколи не побачиш, як сонце викочується з-поза обрію. Якщо ти не молитимешся, то хоч Бог і перебуває поруч із тобою, ти ніколи не помітиш Його присутності.

Молитися й спостерігати: таким має бути закон для Воїна Світла. Якщо він лише спостерігатиме, він почне бачити привидів там, де вони не існують. Якщо лише молитиметься, то ніколи не матиме часу виконувати роботу, яку потребує світ. Існує ще одна легенда, опублікована у збірнику «Verba Seniorum», мовляв, абат Пімен мав звичай казати, що абат Іоанн молився дуже часто й багато, й міг більше не турбуватися – його пристрасті були подолані.

Ці слова дійшли до вух одного з мудреців Скитського монастиря. Він зібрав послушників після вечері.

– Ви чули, що абат Іоанн більше не має пристрастей, які мусив би долати, – сказав він. – Відсутність боротьби ослаблює душу. Попросімо Господа, щоб він послав абатові Іоанну дуже велику спокусу; якщо він її подолає, ми попросимо для нього ще сильнішу спокусу, а потім – іще сильнішу. Й коли він знову почне змагатися зі спокусами, то помолимося, щоб він ніколи не казав: «Господи, забери від мене цього демона». Помолімося, щоб він сказав: «Господи, дай мені силу протистояти злу».

У порту Маямі

– Іноді люди звикають до того, що вони бачать у фільмах і забувають, як воно було насправді, – сказав один з моїх друзів, коли ми дивилися вдвох на порт Маямі. – Ти пам’ятаєш фільм «Десять заповідей»?

– Звісно, пам’ятаю. – Мойсей – його там грає Чарлтон Гестон – у якусь мить підіймає свого жезла, води розступаються, й гебрейський народ переходить через широке море.

– У Біблії сказано інакше, – зауважив мій друг. – Там Бог наказує Мойсею: «Скажи синам Ізраїлевим, щоб вони йшли». І лише по тому, як люди пішли, Мойсей підняв свого жезла й море розступилося. Лише мужність мандрівника відкриває йому дорогу до мети.

Він підкорився імпульсу

Падре Зека, із церкви Воскресіння на Копакабані, розповідає, що їхав в автобусі, й несподівано почув голос, який наказував йому підвестися й переказати присутнім слова Христа.

Зека засперечався з голосом: «Я видамся людям йолопом, це не місце для проповіді, – сказав він. Але щось усередині нього наполягало, щоб він підвівся й проповідував. – Я боюся, будь ласка, не проси мене про це», – почав він благати.

Внутрішній імпульс наполягав.

Тоді він пригадав про свою обітницю – підкорятися всім повелінням Христа. Він підвівся й – помираючи від сорому – почав говорити про Євангелію. Усі слухали його мовчки. Він подивився на кожного пасажира й лише кілька з них відвели очі. Він сказав усе, що почував, закінчив свою проповідь і сів на своє місце.

Досі він не знає, яке завдання виконував у ту хвилину. Але він цілком переконаний, що виконував завдання.

Про нетривалу славу

«Sic transit gloria mundi». Цими словами святий Павло описує стан людини в одному зі своїх послань: слава світу триває недовго. І навіть знаючи про це, людина завжди прагне здобути похвалу за свою працю. Навіщо? Великий бразильський поет Вінісіус де Мораес написав в одній зі своїх пісень:

А тим часом треба співати,

Співати більше, ніж будь-коли.

Вінісіус де Мораес справді блискучий поет. Згадуючи про Гертруду Штайн у своїй поемі «Троянда є трояндою й більш нічим» він говорить лише, що треба співати. Він не дає пояснень, виправдань, не застосовує метафор. Коли мене обирали до Бразильської академії, то виконуючи ритуал зустрічей із її членами я почув від академіка Жозе Монтелло такі слова: «Кожна людина повинна йти по дорозі, яка проходить через її село».

Чому? Що існує на цій дорозі?

Яка сила штовхає нас далеко від комфорту того, що нам знайоме, змагатися з викликами, навіть знаючи, що слава світу триває недовго?

Думаю, цей імпульс називається: пошуки сенсу життя.

Протягом багатьох років я шукав у книжках, у мистецтві, в науці, на небезпечних або зручних дорогах, які я долав, остаточну відповідь на це запитання. Я знаходив їх багато, деякі переконували мене протягом багатьох років, інші не витримували навіть одного дня аналізу. Але жодна з них не була достатньо сильною, щоб тепер я міг сказати: сенс життя полягає ось у чому.

Сьогодні я переконаний: таку відповідь ми ніколи не знайдемо в цьому житті, хоч у фіналі, в ту мить, коли ми знову постанемо перед Творцем, ми згадаємо про кожну нагоду, яка нам пропонувалася – й була прийнята або відкинута.

У проповіді 1890 року пастор Генрі Драммонд говорить про зустріч із Творцем:

У цю мить великим запитанням людського створіння не буде: «Як я жив?»

Воно звучатиме інакше:

«Як я любив?»

Фінальним випробуванням кожного пошуку будуть розміри нашої Любові. Нам не буде зараховано ані те, що ми робили, ані те, у що вірили, ані те, чого ми досягли.

Ніщо з цього не матиме для нас ваги, крім того, як ми любили ближнього. Про помилки, яких ми припускалися, ніхто навіть не згадає. Нас судитимуть не за зло, якого ми накоїли, а за добро, якого ми не зробили. Бо утримувати Любов у собі означає виступити проти Святого Духа, це є доказом, що ми ніколи його не знали, що Він любив нас марно.

* * *

Любов світу є нетривалою, і не вона дає нам вимір нашого життя, а вибір, який ми робимо: бути вірним нашій Персональній Легенді, вірити в наші утопії й боротися за них. Ми протагоністи наших існувань і в багатьох випадках є анонімними героями, які залишають по собі помітний слід.

В одній японській легенді розповідається, що один чернець, зачарований красою китайської книги «Тао-те-кінг», вирішив зібрати гроші, щоб перекласти ці вірші рідною мовою й опублікувати їх. Для цього йому знадобилося десять років.

А тим часом на його країну напала пошесть, і чернець вирішив використати гроші для того, щоб полегшити страждання хворих. Та коли все минуло, він знову почав збирати кошти на публікацію книги; та минуло десять років і коли він готувався надрукувати книжку, потужне цунамі зруйнувало оселі сотень людей.

Чернець використав свої гроші на відбудову осель для тих, хто втратив усе. Минуло ще десять років, він знову назбирав грошей і нарешті японський народ зміг прочитати «Тао-те-кінг».

Люди мудрі кажуть, що насправді чернець здійснив три видання книги: два невидимі й одне надруковане. Він вірив у свою утопію, витримав тяжку битву, зберіг віру у свою мету й при цьому не втратив любові до свого ближнього. Хай буде так із кожним із нас: іноді книжки невидимі, народжені з любові до подібних до себе, є не менш важливими, аніж ті, які стоять на полицях наших бібліотек.

Милосердя під загрозою

Якийсь час тому моя дружина допомогла швейцарському туристу в Іпанемі[3], який пожалівся, що його пограбували малолітні злочинці. Дуже поганою португальською мовою він розповів, що залишився без паспорта, грошей і не мав де заночувати.

Моя дружина купила йому сніданок, дала достатньо грошей, щоб він міг оселитися на одну ніч у готелі, сконтактувалася з його посольством і пішла. Через кілька днів одна зі столичних газет написала, що «швейцарський турист» був насправді шахраєм, що зображував акцент, якого в нього не було, й зловживав довірою людей, які любили Ріо й намагалися стерти той негативний образ про нашу столицю, що склався у світі – справедливо чи несправедливо.

Прочитавши це повідомлення, моя дружина тільки й сказала:

– Це не той випадок, який відіб’є в мене охоту допомагати людям.

Її коментар примусив мене пригадати історію про мудреця, який одного вечора прибув у місто Акбар. Люди не надали якогось особливого значення його візиту, а його наука не зацікавила населення. Через якийсь час він став мотивом глузів та іронії жителів міста.

Одного дня, коли він прогулювався по головній вулиці Акбара, гурт чоловіків і жінок почав його ображати. Замість прикинутися, що він на них не зважає, він підійшов до гурту і благословив їх.

Один із чоловіків зауважив:

– То, крім усього, він ще й глухий? Ми обкладали його лайкою й знущалися з нього, а він натомість поставився до нас приязно!

– Кожен може дати лиш те, що він має, – відповів мудрець.

Відьми заслуговують на помилування

31 жовтня 2004 року, посилаючись на феодальний закон, скасований у наступному місяці, місто Престопанс, у Шотландії, офіційно помилувало вісімдесят одну людину – а також їхніх котів – страчених за відьмацтво в шістнадцятому – сімнадцятому сторіччях.

Згідно з офіційною заявою баронів Престонгрейндж і Долфінстаун «більшість тих людей були осуджені на смерть без жодних конкретних доказів лише на підставі показів свідків обвинувачення, які заявляли, що відчували присутність злих духів».

Немає сенсу згадувати про жорстокі вироки інквізиції, про її камери для тортур та про її вогнища, які палахкотіли вогнем ненависті й помсти. Але в цьому повідомленні є одна річ, яка мене сильно заінтригувала.

Місто Пестопанс і чотирнадцятий із баронів Престонгрейндж і Долфінстаун «оголосили помилування» особам, що були брутально страчені. У двадцять першому столітті нащадки справжніх злочинців, тих, які вбивали невинних людей, досі вважають, що вони наділені правом «милувати».

Крім того, починається нове полювання на відьом. Цього разу інструментами покарання є не залізо й вогонь, а іронія та репресії. На всіх, хто виявляє своє обдарування (що його, як правило, відкривають випадково) і наважується говорити про свої здібності, у більшості випадків дивляться з недовірою, і їхні батьки, чоловіки, дружини осуджують їх, не кажучи вже про те, щоб ставитися до них із повагою. З юності я цікавився тим, що тепер називають «окультними науками», і зрештою познайомився з багатьма такими людьми.

Звичайно, траплялися мені й дурисвіти. Я присвятив чимало часу та ентузіазму «магістрам», які згодом скидали маску, демонструючи цілковиту порожнечу, що їх оточувала. З цілковитою безвідповідальністю я брав участь у деяких сектах, практикував ритуали, за які мені потім довелося дорого заплатити. Усе це я робив задля пошуку, абсолютно природного для людини: я шукав відповідь на містерію життя.

Але я зустрічався і з багатьма людьми, справді спроможними управляти силами, що перебували поза моїм розумінням. Я бачив, наприклад, як люди впливали на погоду. Бачив операції без анестезії, а в одному з випадків (це сталося саме в той день, коли я прокинувся з великими сумнівами щодо невідомих спроможностей людини) мені надрізали пальця іржавим скальпелем. Хоч вірте мені, хоч ні – або смійтеся чи глузуйте з мене, якщо не знайдете іншого способу ставлення до того, що я пишу, – я бачив, як згинався метал і навколо мене спалахували вогні, коли хтось остерігав мене, що так станеться (і так усе й відбувалося). У цих випадках поруч мене майже завжди були інші свідки, як правило, налаштовані скептично. У переважній більшості випадків ці свідки так і залишалися скептиками, завжди оголошуючи побачене добре підготовленим «трюком». Інші стверджували, що тут не обійшлося без «втручання диявола». І нарешті деякі, – але їх була значна меншість – вірили, що вони спостерігають феномени, які перебувають поза людським розумінням.

Я міг бачити все це в Бразилії, у Франції, в Англії, у Швейцарії, в Марокко, в Японії. І що ж відбувається з більшістю людей, які наважуються втрутитися в «непорушні» закони природи? Суспільство завжди розглядає їх як маргіналів. Якщо ми чогось не можемо пояснити, то ліпше вдавати, ніби воно не існує. Більшість цих людей також не розуміють, чому їм щастить робити щось надзвичайне. І боячись, що їх звинуватять у шарлатанстві, вони придушують свої здібності.

Ніхто з них не почувається щасливим. Усі вони чекають того дня, коли їх почнуть сприймати серйозно. Усі вони сподіваються, що рано чи пізно наука почне досліджувати їхні незвичайні спроможності (але я не вірю, що це коли-небудь станеться). Багато хто з них приховує свій потенціал і страждає через це. Вони могли б допомагати людям, але не наважуються. Я думаю, вони також сподіваються на «офіційне прощення» за те, що вони зовсім інші.

Відокремлюючи полову від пшениці, не забуваючи про величезну кількість дурисвітів, я вважаю, ми повинні запитати себе знову: на що ми спроможні?

І спокійно зайнятися вивченням нашого величезного потенціалу.

Про ритм і про Шлях

– Ви жодним словом не згадали про Шлях Сантьяго, – сказала мені одна прочанка, коли ми вийшли з Галісійського дому в Мадриді, де кілька хвилин тому я прочитав лекцію.

Я не згадав і про багато інших речей, я виступав там лише для того, щоб трохи поділитися своїм досвідом. Проте я запросив її на каву, мені було цікаво довідатися, чому вона вважала мій пропуск таким важливим.

І Беґонья – так звали ту жінку – сказала мені:

– Я помітила, що більшість прочан, як на Шляху Сантьяго, так і на дорогах життя, завжди прагнуть наслідувати ритм інших людей.

На початку своєї прощі я намагалася йти разом зі своєю групою. Я стомлювалася, вимагала від свого тіла більше, ніж воно могло дати, жила в постійній напрузі, й це закінчилося тим, що я пошкодила зв’язки на лівій нозі. На два дні я втратила здатність рухатися й зрозуміла, що я дійду Шляхом Сантьяго лише тоді, коли підкорятимуся своєму власному ритму.

Я затримувалася довше, ніж інші, мусила долати сама-одна багато відтинків дороги. Але я так робила, бо шанувала мій власний ритм і хотіла дійти до кінця. Відтоді я підкоряю цьому принципу все, що я роблю в житті: я шаную свій час.

Подорожуйте якось інакше

З дитячих літ я відкрив, що мандри для мене – найкращий спосіб навчатися. Душа прочанина досі мене не покинула, й у цьому есеї я вирішив розповісти про деяку науку, якої я навчився, сподіваючись, що вона буде корисною таким паломникам, як і я.

1) Уникай музеїв. Ця порада може видатися абсурдною, але подумаймо трохи разом: якщо ти перебуваєш у чужоземному місті, хіба не набагато цікавіше ознайомитися з його сучасним, аніж із його минулим? Буває, люди почувають себе зобов’язаними відвідувати музеї, бо з дитинства їх навчають, що подорожувати означає знайомитися саме з цим різновидом культури. Немає сумніву, музеї справді є дуже важливими, але їхній огляд вимагає часу та мотивації – ти повинен знати, що хочеш там побачити, бо вийдеш із музею з таким враженням, ніби бачив щось важливе й фундаментальне для свого життя, але не пам’ятаєш, що то було.

2) Відвідуй бари. Там, на відміну від музеїв, вирує життя міста. Бари не дискотеки, туди люди приходять, аби чогось випити, поміркувати над проблемами життя й там вони завжди охочі до розмов. Купи газету й сиди, спостерігаючи, хто заходить і хто виходить. Якщо хтось заговорить до тебе, то незалежно від того, яку дурницю він сказав, зав’яжи розмову: про красу приміщення не можна судити із зовнішнього боку дверей.

3) Будь доступним. Найкращим гідом є той, хто тут живе, й усе тут знає, пишається своїм містом, але не працює в жодній туристській агенції. Вийди на вулицю, вибери людину, з якою ти хочеш поговорити і звернися до неї з якимсь запитанням (Де тут такий-то собор? Де пошта?) Якщо це не дасть результату, спробуй звернутися до іншої особи, і я тобі гарантую, що в кінці дня ти матимеш чудову компанію.

4) Намагайся мандрувати сам-один або – якщо ти одружений – зі своєю половиною. Це має свої складності, ніхто не дбатиме про тебе, але тільки в такий спосіб ти зможеш реально покинути свою країну. Подорожуючи з групою, ти ніби перебуваєш у чужоземній країні, але розмовляєш рідною мовою, підкоряючись усім наказам керівника, більше переймаючись інтригами всередині групи, аніж вивчаючи країну, в якій ти подорожуєш.

5) Нічого не порівнюй. Нічого не порівнюй – ані цін, ані чистоту, ані якість життя, ані транспортну систему – нічого! Ти подорожуєш не для того, аби довести, що живеш краще, ніж інші – по суті, ти хочеш довідатися, як живуть інші, чого в них можна навчитися, як вони дають раду реальності та як долають труднощі життя.

6) Не бійся, що тебе не зрозуміють. Навіть якщо ти не знаєш мови, не бійся. Я був у багатьох країнах, де не мав змоги спілкуватися за допомогою слів і завжди знаходив підтримку, дорогу, важливі відомості й навіть дівчат. Дехто вважає, що коли він подорожує сам-один, то вийшовши на вулицю, він може заблукати назавжди. Досить мати в кишені карточку готелю, і – в крайній ситуації взяти таксі й показати її водієві.

7) Не купуйте багато. Витрачайте свої гроші на речі, які не треба перевозити: театральні вистави, ресторани, екскурсії. Сьогодні з наявністю глобального ринку та Інтернету, ви зможете все роздобути, не платячи за надмірну вагу.

8) Не намагайтеся побачити весь світ за місяць. Цікавіше оглянути місто за чотири або п’ять днів, аніж відвідати півсотні міст за тиждень. Місто – це вередлива жінка, вона потребує часу, щоб ти міг її звабити й побачити всю цілком.

9) Мандрівка – це авантюра. Генрі Міллер сказав, що набагато важливіше відкрити церкву, про яку ніхто тобі не розповідав, аніж поїхати до Рима й виконати обов’язок відвідати Сикстинську капелу, де двісті тисяч туристів кричатимуть тобі у вуха. Відвідай Сикстинську капелу також, але спершу поблукай вулицями та провулками, відчуй свободу знаходити невідоме; ти натрапиш на таке, і воно – поза всяким сумнівом – змінить усе твоє життя.

Казка

Марія Емілія Вос, прочанка, що відвідала Сантьяго-де-Кампостелу, розповіла таку історію.

Десь близько 250 року до Різдва Христового у Давньому Китаї принц із династії Цинь готувався до коронації імператором; проте раніше, згідно із законом, він мусив одружитися.

Позаяк ішлося про те, щоб обрати наступну імператрицю, принц мав зустріти таку дівчину, якій він міг би беззастережно довіряти. За порадою одного мудреця, він вирішив скликати всіх дівчат царства, щоб обрати з них найдостойнішу.

Стара жінка, яка багато років служила в палаці, почувши розповіді про близькі збори дівчат, дуже засмутилася, бо її дочка таємно кохала принца.

Повернувшись додому й розповівши про це дівчині, вона перелякалася, почувши, що та також хоче піти на ті збори.

Стара служниця була в розпачі.

– Дочко моя, що ти там робитимеш? Там зберуться найгарніші та найбагатші дівчата двору. Викинь з голови цю дурну думку! Я знаю, що ти страждаєш, але не перетворюй своє страждання на божевілля!

А дочка їй відповіла:

– Моя люба мамо, я не страждаю і не хочу збожеволіти. Я знаю, що принц мене ніколи не обере, але можливість побути бодай кілька хвилин у його присутності робить мене щасливою – хоч я і знаю, що моя доля буде іншою.

Коли ввечері дочка служниці прийшла до палацу там уже були всі найгарніші дівчата в найгарніших сукнях із найгарнішими прикрасами й готові на все, аби скористатися запропонованою їм можливістю.

Оточений своїм почтом принц оголосив випробування:

– Я дам кожній із вас насінину. Та, яка за півроку виростить із неї найгарнішу квітку стане майбутньою імператрицею Китаю.

Дівчина взяла свою насінину, посадила її у вазон, а що вона не мала великого досвіду в садівництві, то розпушувала землю з великим терпінням і ніжністю, бо думала, що якщо краса квітки залежатиме від сили її кохання, то їй нема чого боятися за результат.

Минули три місяці й у вазоні нічого не проросло. Дівчина робила все від неї залежне, радилася із садівниками й селянами, які розповідали їй про різні способи вирощування квітів, проте не домоглася жодного результату. З кожним днем вона все більше віддалялася від своєї мрії, хоч її кохання було таким самим палким, як і раніше.

Зрештою півроку минуло, а в її вазоні нічого не виросло. Навіть знаючи, що їй нема чого показати, вона усвідомлювала, скільки докладала зусиль і бажання протягом того часу й повідомила матері, що піде до палацу на призначену зустріч. Вона розуміла, що це буде її остання зустріч із коханим і нізащо у світі не відмовилася б від неї.

Настав день нової аудієнції. Дівчина прийшла зі своїм вазоном без рослини й побачила, що всі інші претендентки досягли чудових результатів. Кожна принесла прекрасну квітку найрозмаїтіших кольорів і форм.

Нарешті настала сподівана хвилина: принц увійшов до зали й оглянув квітку кожної претендентки з великою увагою. Оглянувши всіх, він оголосив результат – вказав на дочку служниці як свою майбутню дружину.

Усі присутні запротестували – мовляв, він обрав дівчину, яка нічого не змогла виростити.

І тоді принц спокійно пояснив причину свого вибору.

– Ця дівчина єдина виростила квітку, яка зробила її гідною стати імператрицею: квітку чесності. Усі насінини, що їх я вам дав, були безплідними, й ніяк не могли прорости.

Найвідоміший із бразильських письменників

Я опублікував власним коштом книжку під назвою «Архіви пекла» (якою дуже пишаюся і якщо її тепер немає в книгарнях, то лише тому, що я ніяк не зберуся підготувати її перевидання). Усі ми знаємо, як важко опублікувати книжку, але існує ще більша проблема: домогтися, щоб її продавали в кожній книгарні. Щотижня моя дружина відвідувала книгарні в одній частині міста, а я робив те саме в другій.

Саме під час однієї з таких подорожей із кількома примірниками моєї книжки під рукою вона перетинала авеніду Копакабана й побачила на протилежному боці вулиці Жоржі Амаду й Зелію Ґаттаї. Не довго думаючи, вона підійшла до них і сказала, що її чоловік – письменник. Жоржі і Зелія (до яких, либонь мало не щодня підходили люди з такими словами), поставилися до неї дуже приязно, запросили на каву, попросили в неї примірник моєї книжки, а на прощання побажали, щоб усе склалося добре в моїй літературній кар’єрі.

– Ти збожеволіла! – сказав я, коли вона повернулася додому. – Невже ти не розумієш, що він найвідоміший бразильський письменник?

– Саме тому я й підійшла до нього, – сказала вона. – Той, хто досяг таких вершин у творчості, повинен мати добре серце.

Кристина добрала найточніші слова: добре серце. І Жоржі, бразильський письменник, найвідоміший за кордоном, був (і є) головним критерієм процесів, що відбувалися в нашій літературі.

Проте одного дня «Алхімік», написаний іншим бразилійцем, увійшов до списку книжок, які найбільше продавалися у Франції, а через кілька тижнів вийшов на перше місце.

Через кілька днів я одержав поштою копію того списку разом із сердечним привітанням від Жоржі Амаду. У доброму серці нашого великого письменника ніколи не знаходили місця такі почуття, як заздрість.

Деякі журналісти – як бразильські, так і зарубіжні – хотіли налаштувати його проти мене, ставлячи йому злостиві запитання. Жоржі ніколи не дозволив спокусити себе деструктивною критикою і став моїм захисником у дуже важкі для мене хвилини, коли більша частина коментарів про мою творчість були вельми недоброзичливими.

Зрештою я здобув свою першу літературну премію за кордоном, а точніше – у Франції. Сталося так, що в день вручення премії я перебував в Лос-Анджелесі за раніше укладеними домовленостями. Анна Кар’єр, мій французький видавець, була в розпачі. Вона спробувала домовитися з американськими видавцями, але ті не захотіли скасувати мої виступи, заплановані наперед.

Дата вручення премії наближалася, а премійований не міг приїхати. Що робити? Анна, не порадившись зі мною, зателефонувала Жоржі Амаду й пояснила йому ситуацію. Жоржі відразу запропонував представляти мене на врученні премії.

І він не обмежився цим. Запросив на церемонію вручення премії бразильського посла й виголосив глибоку промову, що не залишила байдужим нікого з присутніх.

Найцікавішим з усього цього було те, що я особисто познайомився з Жоржі Амаду через рік після вручення премії. Але я цінував його душу не менше, аніж його книжки; душу видатного письменника, який ніколи не ставився зневажливо до початківців, бразилійця, який пишався успіхами своїх співвітчизників, людиною, завжди готовою допомогти, коли до нього зверталися з проханням.

Про зустріч, яку треба було повторити

Я думаю, що бодай раз на тиждень ми зустрічаємо незнайомця, з яким хотіли б заговорити, але нам бракує мужності. Кілька днів тому я одержав листа на цю тему від одного зі своїх читачів, якого я назву Антоніо. Наводжу з нього кілька уривків:

«Я йшов по Великому Шляху, коли побачив низеньку жінку зі світлою шкірою, добре вдягнену, яка просила милостиню в усіх, хто її проминав. Коли я наблизився, вона попростила кілька монет, щоб купити сандвіч. Позаяк у Бразилії жебраки, які просять милостиню, завжди ходять у лахмітті, я вирішив не давати їй нічого і пройшов далі. Проте її погляд наповнив мене дивним відчуттям.

У готелі я несподівано відчув незрозуміле бажання повернутися й дати їй милостиню – я перебував у відпустці, щойно поснідав, мав у кишені гроші, й для мене було б украй принизливо стовбичити на вулиці під поглядами людей і чогось просити.

Я повернувся туди, де вона мені зустрілася. Її вже там не було, я оглянув ближні вулиці – нікого. Наступного дня я поновив пошуки, не домігшись результату.

З того дня я не міг спати спокійно. Я повернувся у Форталезу, розповів про те одній подрузі, і вона мені сказала, що між мною і тією жінкою виник міцний зв’язок і що я повинен попросити допомоги в Бога; я став молитися, і почув голос, який наказав мені зустрітися з тією жебрачкою знову. Усю ніч я не спав, гірко плачучи; постановив, що далі так тривати не може, зібрав гроші, купив нового квитка й повернувся до Мадрида в пошуках жінки.

Я розпочав нескінченні пошуки, але час минав, а гроші в мене закінчувалися. Я зайшов у туристичну агенцію, щоб переоформити квиток на пізніший час – я вирішив не повертатися до Бразилії доти, доки не зможу дати милостиню, якої не дав.

Коли я виходив з агенції, то послизнувся на сходинці й мене відкинуло на якусь людину: то була вона, жінка, яку я шукав.

Я автоматично засунув руку до кишені, дістав усі гроші, які там були й віддав їй; відчув глибокий мир у душі, подякував Богові за зустріч без слів, за подарований мені другий шанс.

Після того я бував в Іспанії ще кілька разів, але ту жінку більше не зустрічав, адже я виконав щодо неї те, чого вимагало моє серце».

Сміхотливе подружжя

(Лондон, 1977 року)

Я одружився з дівчиною на ім’я Сесилія й – вирішивши покинути все, що мені обридло, – умовив дружину пожити в Лондоні. Ми оселилися на другому поверсі в невеличкому помешканні на Палас-стрит, і ніяк не могли завести друзів. Проте щовечора молоде подружжя, коли йшло з пабу неподалік, під нашим вікном махало нам руками та кричало, щоб ми вийшли.

Я боявся, що їхні крики не сподобаються нашим сусідам. Тому ніколи не спускався, вдаючи, що те подружжя не має до нас жодного стосунку. Але вони кричали щовечора, навіть якщо ніхто не з’являвся у вікні.

Нарешті я вийшов і зажадав, щоб вони не кричали. Сміх тих двох людей відразу перейшов у смуток. Вони попросили пробачення й пішли геть. І в ту ніч я усвідомив, що хоч я й хотів знайти друзів, але мене значно більше турбувало, «що скажуть сусіди».

Я вирішив, що наступного разу запрошу тих двох піднятися до нас і чогось випити. Я простовбичив цілий тиждень біля вікна в той час, коли вони мали звичай проходити, але вони не з’явилися. Я навідався до пабу в надії побачити їх, але хазяїн шинку їх не знав.

Я почепив оголошення у вікні: «Покличте знову». Єдине, чого я досяг було те, що однієї ночі банда пияків стали викрикувати на мою адресу брудну лайку, й сусідка – чий спокій я так беріг – зрештою нажалілася власникові дому.

А сміхотливе подружжя я більше ніколи не бачив.

Другий шанс

– Я завжди був зачарований історією Сивілиних книг, – сказав я в розмові з Монікою, моєю подругою й літературним агентом, їдучи автомобілем до Португалії. – Треба користатися з нагоди або вона пропаде назавжди.

Чарівниці сивіли, спроможні передбачати майбутнє, жили в Давньому Римі. Якось одна з них прийшла в палац до імператора Тиберія з дев’ятьма книгами; сказала, що в них розповідається про долю імперії, й попросила за них десять талантів золотом. Тиберію така ціна здалася завеликою, й він не захотів купувати книги.

Сивіла пішла, спалила три книги й повернулася з шістьма, які залишилися. «Вони коштують десять талантів золотом», – сказала вона. Тиберій засміявся й відіслав її геть: як вона посміла просити за свої шість книг ту саму ціну, яку просила за дев’ять?

Сивіла спалила ще три книги й прийшла до Тиберія з тими трьома, які залишилися. «Вони коштують десять талантів золотом», – повідомила вона. Заінтригований, Тиберій зрештою купив три книги, й зміг довідатися лише про невелику частку майбутнього.

Коли я закінчив розповідати про це, ми саме в’їхали в Сьюдад-Родріго, містечко на кордоні Іспанії з Португалією. Тут, чотири роки тому, мені запропонували книгу, але я відмовився її купити.

– Зупинімося. Гадаю, спогад про Сивілині книги був сигналом, щоб я виправив свою помилку.

Під час першого приїзду в Європу для промоції своїх книжок я вирішив пообідати в цьому містечку. Потім пішов оглянути собор і зустрівся зі священиком. «Погляньте, як гарно освітлює сонце внутрішню частину собору», – сказав мені він. Мені сподобався цей коментар, ми трохи поговорили, й він показав мені вівтарі, галереї, внутрішні сади храму. Наприкінець запропонував мені купити книжку про церкву, яку він написав. Але я не захотів купувати її. Коли я вийшов із храму, мене опанувало почуття провини; я письменник і прибув до Європи, намагаючись продати свої твори – чому я не купив книжку падре бодай із солідарності? Я забув про той епізод. Але тепер я його пригадав.

Я зупинив автомобіль. Ми з Монікою пішли до майдану перед церквою, де якась жінка стояла й дивилася в небо.

– Доброго дня. Я прийшов сюди зустрітися з падре, який написав книгу про цей храм.

– Того священика звали Станіслав, він помер рік тому, – відповіла вона.

Мене опанував глибокий смуток. Чому я не подарував падре Станіславу тієї радості, яку переживав сам, коли бачив когось із моєю книжкою в руках?

– Це був один із найдобріших людей, яких я знала, – провадила жінка. – Він походив із убогої родини, але зміг стати фахівцем з археології. Він допоміг моєму синові здобути стипендію в коледжі.

Я розповів жінці, чому я тут.

– Не звинувачуй себе, сину, – сказала вона. – Увійди знову в храм.

Я сприйняв її пораду, як сигнал, і зробив те, що вона мені сказала. Я побачив лише священика в сповідальні, що чекав на вірних, які не приходили. Я підійшов до нього. Священик зробив знак, щоб я опустився навколішки, але я його урвав.

– Я не збираюся сповідатися. Я прийшов сюди лише купити книжку про цю церкву, яку написав чоловік на ім’я Станіслав.

Очі у священика зблиснули. Він вийшов зі сповідальні й через кілька хвилин повернувся з книжкою.

– Мені приємно, що ви прийшли лише для цього, – сказав він. – Я брат падре Станіслава, й це наповнює мене гордістю. Він тепер перебуває на небі й радіє, що його працю люди цінують!

Певно, у храмі було багато священиків, але мені зустрівся саме брат Станіслава. Я заплатив за книжку, подякував, він мене обняв. Коли я вже вийшов із церкви, то почув його голос.

– Погляньте, як гарно освітлює сонце внутрішню частину собору! – сказав він.

Це були ті самі слова, які падре Станіслав сказав мені чотири роки тому. У житті завжди буває другий шанс.

Австралієць й оголошення в газеті

Я стояв у порту Сіднея, милуючись гарним мостом, який сполучав дві частини міста, коли до мене підійшов австралієць і попросив мене прочитати оголошення в газеті.

– Тут дуже маленькі літери, – сказав він. – Не можу їх розрізнити.

Я спробував йому допомогти, але я залишив удома свої окуляри для читання. Я попросив у чоловіка пробачення.

– Не переймайтеся, – сказав він. – Знаєте, що я вам скажу? Я думаю, що очі в Бога теж стомилися. Не тому, що Він старий, а Він просто так вирішив. Тому коли хтось припуститься якоїсь помилки, Він бачить її погано і тому прощає смертного, щоб не вчинити несправедливість.

– А як щодо вчинків добрих? – запитав я.

– Тут справа інакша, – засміявся австралієць, ідучи геть. – Бог ніколи не забуває свої окуляри вдома.

Плач пустелі

Один мій друг повернувся з Марокко й привіз звідти цікаву історію про місіонера, який, прибувши в Марракеш, вирішив щоранку прогулюватися по пустелі, яка оточувала місто. Під час першої прогулянки він побачив чоловіка, що лежав на піску і гладив його рукою, притуливши до нього вухо.

«Це божевільний», – подумав місіонер.

Але він бачив того чоловіка щодня на тому самому місці й у тій самій позі і через місяць, заінтригований такою поведінкою, вирішив заговорити до незнайомця. З великими труднощами – бо він ще не досить вивчив арабську мову – він запитав у лежачого, ставши біля нього навколішки.

– Що ти тут робиш?

– Товаришую з пустелею й утішаю в її самоті та в її сльозах.

– Ніколи не чув, що пустеля спроможна плакати.

– Вона плаче щодня, бо мріяла бути корисною людині й перетворитися у величезний сад, де можна було б вирощувати злаки, квіти й овець.

– Тоді скажи пустелі, що вона й без того добре виконує своє призначення, – зауважив місіонер. – Щоразу, коли я приходжу сюди, я розумію, наскільки маленькою є людина, бо відкритий простір пустелі дозволяє мені бачити, наскільки дрібними й нікчемними ми є перед Богом.

Коли я дивлюся на її піски, я уявляю мільйони людей, які були створені однаковими, проте світ не завжди був до них справедливим. Її пагорби допомагають мені в моїх медитаціях. Дивлячись, як сонце викочується з-за обрію, моя душа наповнюється радістю, і я наближаюся до Творця.

Місіонер покинув того чоловіка й повернувся до своїх буденних справ. Яким же був його подив, коли наступного ранку він знову побачив його на тому самому місці й у тій самій позі.

– Ти розповів пустелі про все, що я тобі казав? – запитав місіонер.

Чоловік кивнув.

– І навіть тепер вона плаче?

– Я чую кожне з її ридань. Тепер вона плаче тому, що протягом тисяч років думала, що вона нікому не була корисна і згаяла весь цей час, докоряючи Богові та нарікаючи на свою долю.

– Тоді розкажи їй, що хоч тривалість людського життя набагато коротша, ніж у неї, людина також цілими днями журиться, що вона нікому не корисна. Їй дуже рідко щастить зрозуміти резон свого існування, і вона вважає, що Бог поставився до неї несправедливо. Коли настає мить і якась подія показує їй, навіщо вона з’явилася на цей світ, вона вважає, що надто пізно змінювати своє життя і страждає далі. І так само, як пустеля, вона звинувачує себе за втрачений час.

– Не знаю, чи пустеля мене почує, – сказав чоловік. – Вона звикла до болю й не мислить по-іншому.

– Тоді ми зробимо те, що я завжди роблю, коли відчуваю, що люди втрачають надію. Помолімося.

Двоє чоловіків опустилися навколішки і стали молитися. Один обернувся в напрямку Мекки, бо був мусульманином, а другий склав руки в молитві, бо був католиком. Кожен молився своєму Богові, який завжди був єдиним, хоч люди вперто намагалися називати Його різними іменами.

Коли наступного дня місіонер вирушив на чергову вранішню прогулянку, його співрозмовника більше там не було. На тому місці, де він мав звичай обіймати пісок, пісок здавався вологим, бо там із-під землі пробилося джерело. У наступні місяці джерело перетворилося на справжній фонтан, і жителі міста збудували над ним колодязь.

Бедуїни називають те місце «Колодязем сліз пустелі». Кажуть, ніби кожен, хто нап’ється звідти води, зуміє перетворювати причину свого горя на радість. І зрештою зустріне свою справжню долю.

Рим: Ізабелла повернулась із Непалу

Я зустрів Ізабеллу в ресторані, який ми мали звичай відвідувати, бо він завжди був порожній, хоч їжа в ньому була пречудовою. Вона розповіла мені, що під час візиту до Непалу прожила кільки тижнів у монастирі. Одного вечора вона прогулювалася в околицях монастиря з одним ченцем, коли він відкрив сумку, яку ніс, і тривалий час роздивлявся, що там у ній було. Потім заговорив до моєї подруги:

– Ви знаєте, що банани можуть навчити сенсу існування?

Він дістав зі своєї сумки гнилий банан і викинув його геть.

– Це життя, яке минуло, ним не скористалися в слушну мить, а тепер уже пізно.

Потім дістав із сумки ще зелений банан, показав його й укинув назад.

– Це те життя, яке ще не відбулося, і треба зачекати сприятливої хвилини.

Нарешті видобув спілий банан, обчистив його, розламав і половину віддав Ізабеллі.

– А для цього сприятлива хвилина настала. Його можна з’їсти без страху й без вини.

Про мистецтво володіти мечем

Багато віків тому назад, в епоху самураїв, у Японії була написана книжка про філософію володіння мечем «Розуміння без пристрасті» – також відома, як «Трактат Такуана», за ім’ям автора (який водночас був майстром фехтування й ченцем дзен). Я виписав звідти для себе кілька уривків:

Зберігай спокій. Тому, хто розуміє сенс життя, відомо: ніщо не має початку й ніщо не має кінця, й тому він ніколи не журиться. Він воює за те, у що вірить, не намагаючись нічого нікому довести, з мовчазним спокоєм людини, яка має мужність обирати свою долю.

Так треба поводитися в коханні та у війні.

Слухайся свого серця. Той, хто вірить у свою силу зваблювати, у свою спроможність говорити певні речі у слушний час, правильно застосовувати своє тіло, залишається глухим «до голосу серця». Він може бути почутий лише тоді, коли ми перебуваємо в досконалій симфонії зі світом, що нас оточує, й ніколи тоді, коли ми вважаємо себе центром Усесвіту.

Так треба поводитися в коханні та у війні.

Навчайся бути іншим. Ми так зосереджені на тому, що вважаємо правильною поведінкою, що забуваємо про щось дуже важливе: щоб досягти своєї мети ми потребуємо інших людей. І для цього треба не лише спостерігати світ, але й уявляти себе на місці інших і знати, як супроводжувати їхні думки.

Так треба поводитися в коханні та у війні.

Знайди правильного вчителя. Наша дорога завжди перетинатиметься з багатьма людьми, які або з любові, або з почуття переваги захочуть нас навчити чогось. Як відрізнити друга від шахрая? Відповідь проста: справжній учитель не той, хто проповідує нам правильний шлях, а той, хто показує своєму учневі багато доріг до головної дороги, яку йому доведеться пройти, щоб зустрітися зі своєю долею. Від тієї миті, коли ти вийдеш на цю дорогу, вчитель уже не зможе допомагати тобі, бо виклики і труднощі будуть лише твоїми.

Така поведінка не годиться ані для любові, ані для війни – але не розуміючи цього питання, ми нікуди не дійдемо.

Уникай загроз. Ми часто думаємо, що в ідеалі нам треба віддати життя за свою мрію. Хибна думка. Щоб досягти мрії, ми повинні зберегти своє життя, й тому необхідно знати, як уникнути того, що нам загрожує. Чим більше ми обмірковуємо наші кроки, тим більше шансів маємо помилитися – бо ми не беремо до уваги інших людей, свого життєвого досвіду, пристрастей і спокою. Що більше ми переконані, що тримаємо все під контролем, то далі ми перебуваємо від можливості контролювати нехай там що. Загроза не дає знати про себе й швидка реакція на неї не може бути обміркована під час прогулянки недільного вечора.

Тому якщо ти хочеш увійти в гармонію зі своїм коханням або своєю битвою, навчися реагувати швидко. Поводься грамотно й не дозволяй, щоб твій так званий життєвий досвід перетворював тебе на машину. Користуйся цим досвідом лише для того, щоб слухати «голос серця». Навіть якщо ти не згоден із тим, що тобі підказує цей голос, шануй його й дослухайся до його порад: він знає, в яку мить тобі ліпше діяти і в яку мить ліпше ухилитися від дій.

Так треба поводитися в коханні та у війні.

На Синіх горах

Наступного дня після того, як я прибув до Австралії, мій видавець повіз мене до національного парку неподалік від Сіднея. Там, у гущавині лісу, яким поросли так звані Сині гори, існують три скельні форми, схожі на обеліски.

– Це Три Сестри, – сказав мій видавець і розповів таку легенду:

Чаклун прогулювався зі своїми трьома сестрами, коли до нього підійшов найуславленіший воїн тих часів.

– Я хочу одружитися з однією з цих прегарних дівчат, – сказав він.

– Якщо одна з них вийде заміж, то двох інших вважатимуть негарними. Я шукаю таке плем’я, де воїнам дозволялося б мати по три дружини, – відповів чаклун і пішов геть.

Багато років він ходив по австралійському континенту, але такого племені не знайшов.

– Принаймні одна з нас могла би бути щасливою, – сказала одна з сестер, коли вже вони постаріли й стомилися від багаторічного ходіння.

– Я помилився, – сказав чаклун. – Але тепер уже пізно цьому зарадити.

І перетворив трьох сестер на кам’яні брили, щоб той, хто там проходив, міг зрозуміти, що щастя однієї людини, не означає нещастя для інших.

Як можна непогано прилаштуватися на відлюдді

Араш Хеджазі, мій іранський видавець, розповів мені історію про чоловіка, який, шукаючи святості, вирішив зійти на високу гору, забравши із собою лише той одяг, який був на ньому, й там займатися медитацією протягом решти свого життя.

Але незабаром він зрозумів, що одягу йому не вистачить, бо він бруднився дуже швидко. Він спустився з гори, пішов до найближчого села й попросив дати йому ще одягу. Позаяк селяни знали, що цей чоловік прагне до святості, вони подарували йому нові штани та сорочку.

Відлюдник подякував і повернувся до каплиці, яку він будував на вершині гори. Уночі він будував стіни каплиці, дні присвячував медитації, їв плоди з дерев і пив воду з ближнього джерела.

Через місяць він виявив, що миші гризуть одяг, який він вивішував сушитися. Оскільки відлюдник хотів приділити всю увагу своєму духовному обов’язку, він знову спустився в село й попросив, щоб йому подарували кота. Селяни, шануючи духовний пошук відлюдника, задовольнили його прохання.

Минув тиждень, і кіт мало не помер із голоду, бо відмовився годуватися фруктами, а всіх мишей швидко переловив. Відлюдник спустився в село й попросив молока. Позаяк селяни знали, що він просив молоко не для себе – що, зрештою, він постановив годуватися лише тим, що пропонувала йому природа, то йому знову пішли назустріч.

Кіт, не гаючись, випив молоко, тож відлюдник попросив, щоб йому позичили корову. А що корова давала більше молока, ніж треба було котові, він сам почав пити його, щоб не пропадало. Через короткий час – дихаючи свіжим гірським повітрям, годуючись плодами з дерев, медитуючи, п’ючи молоко й роблячи фізичні вправи – відлюдник перетворився на вродливого чоловіка. Дівчина, яка піднялася в гори, шукаючи вівцю, закохалася в нього й переконала його, що він потребує дружину, яка робила б усі хатні справи, поки він спокійно віддавався б медитації.

Через три роки відлюдник був уже одружений і мав двох дітей, трьох корів, володів садом фруктових дерев і керував центром медитації, куди вишикувалася величезна черга людей, які хотіли познайомитися з чудесним «храмом вічної молодості».

Коли хтось запитував у відлюдника, як він усе це розпочав, він відповідав:

– Через два тижні по тому, як я сюди прийшов, у мене було лише дві зміни одягу. Миша почала гризти одну з них, і…

Але кінець його історії нікого вже не цікавив; усі були переконані, що перед ними розумний негоціант, який вигадав свою легенду для того, щоб підняти ціну перебування у храмі.

Чайна церемонія

У Японії я брав участь у відомій чайній церемонії. Ти заходиш у невеличку кімнату, там тобі подають чай і більш нічого. Але все це обставлено таким ритуалом і церемоніями, що повсякденна практика перетворюється на єднання з Усесвітом.

Учитель чайної церемонії Окакуса Касуко пояснив мені, що саме відбувається.

– Чайна церемонія символізує прекрасне й просте. Усі її зусилля зосереджені на спробі досягти Досконалості через недосконалі рухи повсякденного життя. Уся її краса полягає в тій пошані, з якою вона реалізується.

Якщо звичайна зустріч для пиття чаю може піднести нас до Бога, то важливо не знехтувати десятки інших можливостей, які трапляються нам протягом дня.

Хмара й дюна

«Усім відомо, що життя хмар надто мінливе, але також дуже коротке», – писав Бруно Ферреро. Ось іще вам одна історія.

Одна молода хмаринка народилася з великої бурі над Середземним морем. Але вона не мала часу, щоб як слід там вирости, потужний вітер погнав усі хмари до Африки.

Коли вони досягли материка, клімат змінився. Жарке сонце сяяло в небі, а внизу лежав золотий пісок пустелі Сахари. Вітер і далі гнав їх до південних лісів, бо над Сахарою майже не падав дощ.

Потім так само, як ото відбувається з молодими людьми, відбувається й з молодими хмарами: вона вирішила втекти від батьків і від старших друзів, щоб пізнати світ.

– Що ти хочеш робити? – запитав у неї вітер. – Пустеля вся однакова. Повернися до гурту, й ми подамося до центру Африки, де є гори й високі дерева!

Але молода хмара, бунтівна від природи, не послухалася; вона потроху знизилася, аж поки полетіла на крилах лагідного вітерцю понад золотими пісками. Пролетівши чималу відстань, вона помітила, що одна з дюн усміхається до неї.

Хмара побачила, що ця дюна також молода, щойно утворена вітром, який полетів далі своєю дорогою. Вона була зачарована її золотавим волоссям.

– Добридень, – сказала вона. – Як тобі живеться тут унизу?

– Я маю товариство інших дюн, сонця, вітру й караванів, які іноді тут проходять. Іноді тут буває жарко, але доводиться терпіти. А як живеться там, угорі?

– Там також є вітер і сонце, але моя перевага в тому, що я можу літати в небі й бачити багато цікавого.

– Моє життя коротке, – сказала дюна. – Коли вітер повернеться з лісів, я зникну.

– І це тебе засмучує?

– Це створює враження, що я ні на що не потрібна.

– Я теж відчуваю те саме. Коли налетить новий вітер, я полечу на південь і там перетворюся на дощ. Моя доля така.

Дюна трохи завагалася, а потім сказала:

– А ти знаєш, що тут, у пустелі, ми називаємо дощ дарунком Раю?

– Я не знала, що можу перетворитися на щось таке важливе, – сказала хмара з гордістю.

– Я чула легенди, що їх розповідали старі дюни. Вони кажуть, що після дощу нас накривають трави та квіти. Але я ніколи цього не бачила, бо в пустелі дощ падає дуже рідко.

Хмара трохи завагалася. Але потім подарувала дюні свою широку усмішку.

– Якщо хочеш, я можу накрити тебе дощем. Хоч я тільки щойно прилетіла, ти мені дуже сподобалася, і я хотіла б залишитися тут навіки.

– Коли я побачила тебе перший раз у небі, я також закохалася в тебе, – сказала дюна. – Але якщо ти перетвориш своє чудове біле волосся на дощ, ти помреш.

– Любов ніколи не помирає, – сказала хмара. – Вона перетворюється. І я хочу показати тобі Рай.

І стала пестити дюну маленькими краплями; так вони були поєднані протягом тривалого часу, аж поки в небі з’явилася райдуга.

Наступного дня маленька дюна вкрилася квітами. Інші хмари, які летіли до Африки, думали, що тут утворюється частина лісу, який вони шукали, й також проливалися над нею дощем. Через двадцять років дюна перетворилася на оазу, яка дарувала подорожнім затінок своїх дерев.

А все це сталося тому, що одного дня закохана хмара не побоялася віддати своє життя за Любов.

Енергійна Норма

У Мадриді живе Норма, дуже оригінальна бразилійка. Іспанці називають її «невтомна бабуся». Їй уже понад шістдесят років, а вона працює відразу в кількох місцях і завжди вигадує всілякі акції, свята, концерти.

Одного разу о четвертій годині ранку, коли я вже падав із ніг від перевтоми, я запитав Норму, звідки вона бере стільки енергії.

– Я маю магічний календар. Якщо хочеш, я тобі його покажу.

Наступного дня я прийшов до неї. Вона показала мені давній відривний календар, весь покреслений кривульками.

– Сьогодні той день, коли було винайдено вакцину проти поліомеліту, – сказала вона. – Треба його відзначити, бо життя чудове.

Норма записувала на кожен день року якусь приємну подію, що сталася в цю дату. І їй життя завжди давало причину для радості.

21 червня 2003 року, Йорданія, Мертве море

За столом сиділи в ряд король і королева Йорданії, державний секретар Сполучених Штатів Америки Колін Пауел, представник Ліги арабських держав, міністр закордонних справ Ізраїлю, президент Німеччини, президент Афганістану Гамід Карзай та інші важливі особи, залучені до процесів війни та миру, які вони розглядали. Хоч температура була близькою до сорока градусів Цельсія, лагідний вітерець долітав із пустелі, піаніст грав сонати, небо було ясне, смолоскипи освітлювали сад. На протилежному березі Мертвого моря ми могли бачити Ізраїль і вогні Єрусалима на обрії. Усе тут, здавалося, перебувало в гармонії й мирі – і зненацька я зрозумів, що ця мить, замість бути відхиленням від реальності, насправді була мрією всіх нас. Хоч мої думки стали більш песимістичними протягом останніх місяців, але якщо люди досі готові розмовляти, то не все втрачено. Згодом королева Ранія пояснила, що обране місце зустрічі символічне: долина Мертвого моря – найнижче місце на суходолі (401 метр від рівня світового океану). Щоб опуститися ще нижче, нам би довелося пірнути в Мертве море, але вода в ньому така солона, що нас би негайно виштовхало на поверхню. І те саме відбувається з болючим процесом миру на Близькому Сході: не можна добутися глибше, ніж тепер. Якби в той день я дивився телебачення, то довідався б про загибель ізраїльського поселенця та палестинського юнака. Але я перебував на тій вечері з дивним відчуттям, що тиша тієї ночі може поширитися на весь регіон, люди стануть розмовляти, як вони розмовляли в ту мить, утопія можлива, адже люди не можуть опуститися ще глибше.

Якщо одного дня вам пощастить відвідати Близький Схід, не забудьте побувати в Йорданії (країні чудовій, гостинній), поїхати на Мертве море, побачити Ізраїль на протилежному березі: ви зрозумієте тоді, що мир необхідний і можливий. Наводжу текст який я тоді написав і прочитав під музику геніального єврейського скрипаля Іврі Ґітліса:

Мир не обов’язково має бути протилежністю війні.

Ми можемо мати мир у серці навіть у найжорстокіших битвах, коли ми воюємо за наші мрії. Коли всі наші друзі уже втратили надію, мир справедливої битви допомагає нам просуватися вперед.

Мати, яка годує свою дитину, зберігає мир у своїх очах, хоч її руки тремтять, дипломатія зазнала краху, бомби падають, солдати гинуть.

Лучник, який натягує свій лук, зберігає мир у своїй свідомості, хоч його м’язи напружуються від фізичного зусилля.

Проте для Воїнів Світла мир – не протилежність війни, бо вони спроможні:

• визначати, що є перебіжним, а що є тривалим. Вони можуть воювати за свої мрії та своє виживання, але шанують тривалі культурні й релігійні зв’язки;

• знати, що їхні супротивники не обов’язково є їхніми ворогами;

• усвідомлювати, що їхні дії вплинуть на п’ять майбутніх поколінь, і їхні діти та онуки дістануть вигоду (або страждатимуть) від їхніх наслідків;

• пам’ятати про те, що сказано в «І-Цзин» («Книга перемін»): наполегливість корисна. Але не слід плутати наполегливість із упертістю: битви, які тривають довше, ніж потрібно, зрештою руйнують ентузіазм, необхідний для відбудови.

Для Воїна Світла не існують абстракції; кожна нагода трансформувати себе, є нагодою трансформувати світ.

Для Воїна Світла не існує песимізму. Він веслуватиме проти течії, якщо буде треба. Щоб коли він стане старий і стомлений, він міг сказати онукам, що жив на цьому світі, аби краще зрозуміти свого сусіда, а не осудити свого брата.

У порту Сан-Дієго, штат Каліфорнія

Я розмовляв із жінкою, що належала до «Традиції Місяця» – жіночої школи, де навчали жити в гармонії з природою.

– Ти хочеш доторкнутися до чайки? – запитала вона, дивлячись на птахів, які сиділи на краю пірса.

– Звичайно, я хочу. Я намагався кілька разів, але щоразу, коли я наближався, вони летіли геть.

– Спробуй відчути любов до чайки. Потім бризни цією любов’ю, як променем світла, що має доторкнутися до грудей чайки, й спокійно наближайся до неї.

Я зробив те, що вона порадила. Двічі в мене нічого не вийшло, але на третій раз, коли мені здалося, що я ввійшов у транс, мені пощастило доторкнутися до чайки. Я повторив «транс» із тим самим позитивним результатом.

– Любов створює мости там, де це здається неможливим, – сказала моя подруга-чаклунка.

Я розповів про свій досвід для тих, хто захоче спробувати повторити його.

Мистецтво відступу

Воїн Світла, який надто вірить у свій розум, часто недооцінює силу супротивника.

Треба не забувати: є такі хвилини, коли сила ефективніша, ніж мудрість. І перед певним видом насильства ні блискучий розум, ні аргументи, ні інтелігентність, ні чари не допоможуть уникнути трагедії.

Тому Воїн Світла ніколи не недооцінює брутальну силу: коли вона є нераціонально агресивною, він відступає з поля битви – доки ворог вичерпає свою енергію.

Проте треба чітко свідомити: Воїн Світла ніколи не рятується боягузтвом. Втеча може бути чудовим засобом оборони, але вона анітрохи не допомагає, коли страх великий.

Здебільшого Воїн Світла воліє зазнати поразки й потім залікувати свої рани, бо він знає, що втекти, – це надати агресору більшу силу, ніж він її має.

Він може вилікувати фізичний біль, але духовна слабкість переслідуватиме його вічно. Переживаючи важкі й болісні хвилини, Воїн Світла сприймає невигідну ситуацію з героїзмом, смиренням і мужністю.

Щоб досягти необхідного стану духу (оскільки він розпочинає битву за невигідних умов і може багато страждати) Воїн світла повинен точно знати, що йому загрожує. Окакура Какусо пише у своїй книжці про японську чайну церемонію:

«Ми оцінюємо зло, яке терпимо від інших, через свою власну поведінку. Ми ніколи не прощаємо тих, хто його нам завдає, бо знаємо, що нас ніхто ніколи не простив би. Ми говоримо ближньому болісну правду, бо хочемо приховати її від самих себе. Ми показуємо свою силу, щоб ніхто не зміг побачити нашу слабкість.

Тому завжди, коли ви судите свого брата, не забувайте, що це ви сидите на лаві підсудних».

Іноді усвідомлення цих фактів допомагає нам уникнути боротьби, яка не дала б нам нічого доброго. Проте в інших випадках не існує іншого виходу, крім як розпочати нерівну боротьбу.

Ми знаємо, що нас чекає поразка, але брутальний ворог не залишив нам альтернативи – крім боягузтва, яке не може нас задовольнити. У такі хвилини треба прийняти свою долю, тримаючи в голові текст дивовижної Бгаґавад-ґіти (розділ ІІ, 16–26):

«Людина не народжується й не помирає. Вона існує й ніколи не перестане існувати, бо є вічною й невмирущою.

Тому як ото чоловік скидає старий одяг, щоб замінити його новим, так душа звільняється від старого тіла, й переходить у нове.

Бо знищити її не можна: її не пронизує меч, вогонь її не спалює, вода не змочує, вітер не висушує. Вона перебуває поза досяжністю всіх цих процесів.

А що людина незнищенна, то вона завжди перемагає (навіть коли зазнає поразки), а тому ніколи не слід нарікати на свою долю».

Випадок під час війни

Кінематографіст Руй Ґерра розповів мені, що якось увечорі він розмовляв із друзями в одному з будинків Мозамбіку. У країні була війна, й бракувало всього – від бензину до освітлення.

Щоб згаяти час, вони почали розмовляти про те, що їм би хотілося з’їсти. Кожен розповідав про свою улюблену страву, й зрештою надійшла черга Руя.

– Я хотів би з’їсти яблуко, – сказав він, знаючи, що роздобути фрукти неможливо через карткову систему.

У цю мить почувся якийсь гуркіт. І блискуче, чудове, соковите яблуко вкотилося до кімнати – й зупинилося перед Руєм!

Згодом він довідався, що одна з дівчат-сусідок ходила шукати фрукти на чорному ринку. Підіймаючись сходами, вона спіткнулася й упала; торбина з яблуками, які вона купила, розкрилася, й одне з них закотилося до кімнати.

Випадковість? Думаю, це надто вбоге слово, щоб пояснити цю історію.

Розмова в лісі

Ідучи вгору по стежці в Піренеях у пошуках місця, де я міг би потренуватися у стрільбі з лука, я наштовхнувся на невеличкий табір французького війська. Солдати втупили в мене погляди, я вдав, ніби нічого не бачу (усі ми можемо постраждати від тієї параної, коли нас приймуть за шпигунів) і пішов далі.

Я знайшов ідеальне місце, зробив додаткові вправи з диханням, і побачив, що до мене наближається броньований автомобіль.

Я приготувався захищатися й підготував усі можливі відповіді на запитання, які можуть бути мені поставлені: я маю дозвіл на стрільбу з лука, місцевість тут безпечна, будь-які пояснення я повинен давати лісовій сторожі, а не війську, й так далі. Але з машини вистрибнув полковник, запитав, чи я, бува, не письменник, і розповів мені деякі цікаві факти про цей регіон.

Потім, долаючи майже видиму боязкість, сказав, що він також написав книжку. І розповів мені історію про її написання.

Він та його дружина допомагали дитині, хворій на проказу, яка жила в Індії, але потім вони перевезли її до Франції. Одного чудового дня, щоб познайомитися з дівчинкою, вони поїхали до монастиря, де її доглядали й лікували черниці. День був чудовий, і наприкінці одна з черниць попросила, щоб він допоміг організувати духовне навчання групи дітей, які там жили. Жан-Поль Сето (так звали військового) сказав, що не має ніякого досвіду в духовному навчанні, але пообіцяв подумати й попросити поради в Бога, що йому робити.

У ту ніч після своїх молитов він почув відповідь: «Замість давати відповіді спробуй довідатися, про що хочуть запитати тебе діти».

Після того дня Сето спало на думку відвідати кілька шкіл і попросити учнів написати, що вони хочуть знати про життя. Він попросив, щоб вони ставили свої запитання в письмовому вигляді, бо в такому разі найсором’язливіші з них не побояться висловити свої думки. Результати його праці були об’єднані в книжку «Дитина, яка хоче знати все» (Париж, видавництво «Альтес»).

Ось деякі з поставлених там запитань:

Куди ми підемо після смерті?

Чому ми боїмося чужоземців?

Чи існують марсіани та інопланетяни?

Чому навіть люди, які вірують у Бога, спроможні вчинити злочин?

Що означає Бог?

Навіщо ми народжуємося, якщо зрештою помираємо?

Скільки в небі зірок?

Чи Господь вислуховує й тих, які не вірують нашого Бога (католицького)?

Чому існують бідні та хворі?

Навіщо Бог створив комарів і мух?

Чому янгол-охоронець відсутній, коли нам сумно?

Чому одних людей ми любимо, а інших ненавидимо?

Хто дав назви кольорам?

Якщо Бог перебуває на небі, й моя мати також там, чому вона померла, і як Він може бути живий?

Може, деякі вчителі або батьки, прочитавши цей есей, захочуть зробити щось подібне? У такий спосіб замість нав’язувати наше доросле розуміння Всесвіту, ми спробуємо пригадати деякі запитання наших дітей – на які вони так і не дістали відповідей.

В одному німецькому місті

– Поглянь, який цікавий пам’ятник, – сказав Роберт.

Пізнє осіннє сонце наближалося до обрію. Ми були в одному німецькому місті.

– Я нічого не бачу, – відповів я. – Лише порожній майдан.

– Пам’ятник у тебе під ногами, – пояснив Роберт.

Я поглянув униз. Бруківка була викладена з однакових плит, без додаткових прикрас. Мені не хотілося розчаровувати мого друга, але я нічого не бачив на цьому майдані.

Роберт пояснює:

– Це називається «Невидимий монумент». На нижній частині кожної з плит написано назву місця, де страчували євреїв. Невідомі митці вимостили цей майдан протягом Другої світової війни й додавали плити до бруківки, як ставали відомі нові місця винищення євреїв.

Хоч ніхто нічого не бачив, тут залишалися свідчення, й у майбутньому зрештою відкриється правда про минуле.

Зустріч у галереї Денцу

Троє добре вдягнених чоловіків прийшли до мене в готель, у місті Токіо.

– Учора ви виступали з лекцією в галереї Денцу, – сказав один із них. – Я зайшов туди випадково. Саме в ту мить ви казали, що жодна зустріч не відбувається випадково. Мабуть, настала хвилина, щоб ми познайомилися.

Я не запитав, як вони знайшли готель, у якому я зупинився, я не запитав нічого; люди, спроможні долати такі труднощі, гідні всілякої поваги. Один із трьох чоловіків подарував мені кілька книг японської каліграфії. Моя перекладачка була дуже збуджена: це був Казугіто Аїда, син великого японського поета, про якого я ніколи не чув.

І справді може здатися чудом синхронність зустрічей, які дозволили мені трохи ознайомитися з творчістю чудового поета й каліграфа Міцуо Аїда (1924–1998), прочитати кілька його творів, у яких ідеться про важливість невинності, й ознайомити з ними читачів цього есею.

* * *

Позаяк суха трава прожила життя інтенсивно,

Вона приваблює увагу тих, хто її проминає.

Квіти лише цвітуть,

Але роблять вони це неперевершено.

Біла лілея в долині, яку ніхто не бачить,

Не потребує нікому пояснювати, навіщо вона існує,

Вона живе тільки задля краси,

Але люди не можуть жити тільки задля чогось «одного».

* * *

Якби помідори захотіли бути динями,

Вони насмішили б усіх.

Мене дуже дивує,

Що стільки людей турбуються про те,

Аби бути тими, ким вони не є,

Хіба приємно перетворюватися на посміховисько?

* * *

Тобі не треба вдавати, ніби ти сильний,

Не слід нікого переконувати, що все гаразд,

Не переймайся тим, що думають інші,

Плач лише тоді, коли в цьому є потреба,

Плач доти, доки в тебе не залишиться жодної сльози

(бо інакше, як ти зможеш повернути собі усмішку?)

Я іноді дивлюся по телевізору, як відкривають тунелі й мости. Зазвичай це відбувається так: багато знаменитостей і місцевих політиків шикуються в ряд, у центрі якого перебуває міністр або губернатор регіону. Потім перетинають стрічку й коли начальники робіт повертаються до своїх кабінетів, вони знаходять там кілька листів, у яких висловлені подяка й захват.

Люди, які пітніли й тяжко трудилися, щоб завершити це будівництво, які працювали кайлом і лопатами, які виснажувалися від праці влітку й мерзли взимку, ніколи не перебувають на видноті; виникає враження, що трудилися тільки ті, з чиїх облич ніколи не капав піт.

Я належу до людей, спроможних бачити обличчя тих, кого ніколи не показують, тих, хто не прагне здобути славу, хто мовчки виконує ту роль, яку відвело йому життя.

Я хочу бути на це спроможним, бо найважливіші речі нашого існування, ті, які нас будують, ніколи не показують своїх облич.

Позолочена троянда

Я закінчую вечеряти, п’ю каву й дивлюся на картину, що висить переді мною; вона лежала протягом року на дні річки, чекаючи, коли природа накладе останні мазки на роботу художниці.

Половина картини потерпіла від води й дощу, тому її краї розмиті. Але навіть у такому її стані я бачу частину чудової, червоної троянди, намальованої на золотавому тлі. Я знаю художницю. Пригадую 2003 рік, коли ми разом пішли в піренейські ліси, натрапили на струмок, який був тоді пересохлий і сховали полотно під камінням, що накривало його річище.

Я знаю художницю, Кристину Ойтисика. У ці хвилини вона перебуває за вісім тисяч кілометрів від мене, й разом із тим її присутність відчувається в усьому, що мене оточує. Я ніколи не думав, що це може статися: я вже мав три зв’язки, які не призвели ні до чого доброго й був переконаний, що вічного кохання не існує, аж поки не з’явилася вона – надвечір на Різдво, ніби подарунок, надісланий янголом. Ми пішли в кіно. У той же таки день покохалися. Я подумав: «Це не триватиме довго». Протягом двох перших років наших взаємин я був щодня готовий до того, що вона покине мене. Протягом наступних п’ятьох років, я все ще думав, що наші взаємини тимчасові, і незабаром кожне з нас піде своєю дорогою. Я переконав себе, що будь-які серйозніші стосунки заберуть у мене «свободу» і перешкодять жити, як мені хочеться.

Ось уже понад два десятки років я живу так, як мені хочеться – бо я відкрив, що кохання не поневолює людину. Я вільний, щоб обернути голову й побачити, як вона спить поруч зі мною, – її фотографію я завжди маю у своєму мобільному телефоні. Я вільний, щоб вийти з нею на прогулянку, продовжити нашу розмову, наші дискусії – й іноді жартуючи. Я вільний, щоб кохати так, як ніколи не кохав раніше, і це створює різноманіття в моєму житті.

Повертаюся до картини й річки. Було літо 2002 року, я вже був відомим письменником, мав гроші, вважав, що мої головні цінності не змінилися, але як у цьому переконатися? Тільки випробувавши себе. Ми оселилися в невеличкому номері двозіркового готелю у Франції, де ми мали намір жити протягом п’ятьох місяців на рік. Шафа була невеличкою, тому ми обмежили себе в одязі. Гуляли в лісі, вечеряли на свіжому повітрі, годинами розмовляли, щодня ходили в кіно. Простота переконувала нас у тому, що найцікавіші речі у світі є саме тими, які перебувають у досяжності для всіх. Для моєї роботи вистачало портативного комп’ютера. Але так сталося, що моя дружина була… художницею.

А художники потребують величезних ательє, де вони могли б створювати й зберігати свої праці. Я в жодному разі не хотів, щоб вона жертвувала своїм покликанням задля мене, тому вирішив найняти для неї окреме приміщення. Тим часом, озираючись довкола, бачачи гори, долини, річки, озера, ліси, вона думала: чому я не можу працювати тут? І чому не дозволяю, щоб природа працювала зі мною?

З цих міркувань виникла ідея «зберігати» полотна на повітрі. Я відкривав лептоп і писав. Вона ставала навколішки на траву й малювала. Через рік, коли ми привезли звідти перші полотна, результат був оригінальний і чудовий.

Ми прожили в тому маленькому готелі два незабутні роки. Вона й далі закопувала свої картини тепер уже не так із необхідності, а тому, що відкрила нову техніку. Амазонія, Мумбаї, Дорога до Сантьяго, Любляна, Маямі. Сьогодні вона від мене далеко, але завтра або наступного тижня, знову буде поруч. Спатиме поруч мене. Щаслива, бо тепер її творчість визнають у всьому світі.

А зараз я можу дивитися лише на троянду. Й дякувати янголу, який приніс мені два різдвяні подарунки 1979 року: можливість відкрити своє власне серце й особу, готову оселитися в ньому.

Сигнали Бога

Ізабеліта розповіла мені таку легенду.

Старий неписьменний араб щовечора молився з таким палким ентузіазмом, що багатий хазяїн великого каравану запитав у нього:

– Чому ти молишся з такою вірою? Звідки ти знаєш, що Бог існує, адже ти зовсім не вмієш читати?

– Я вмію читати, пане. Читаю все, що пише Великий Небесний Отець.

– Як?

Убогий раб пояснив йому:

– Коли ви, пане, одержуєте листа від когось відсутнього, як ви довідуєтеся, хто його написав?

– По літерах.

– Коли ви, пане, одержуєте якусь дорогоцінність, як ви довідуєтеся, хто її виготував?

– За печаттю ювеліра.

– Коли ваш намет проминає якась тварина, як ви довідаєтеся, хто це був – вівця, кінь чи бик?

– По слідах, – відповів хазяїн каравану, здивований цим допитом.

Старий богопоклонник попросив хазяїна каравану вийти з намету й показав на небо.

– Пане, усе, що написано там угорі, ця пустеля тут унизу, усе це не могло бути задумане людиною або виготовлене людськими руками.

Самотній у дорозі

Життя – схоже на далеку поїздку на велосипеді й має на меті виконати свою Персональну Легенду – що, як стверджували давні алхіміки, є нашою справжньою місією на Землі.

На старті ми перебуваємо всі разом – поділяючи товариські взаємини й ентузіазм. Але наша подорож триває, первісна радість поступається справжнім викликам: нас долають утома, одноманітність, сумніви щодо своїх спроможностей. Ми помічаємо, що деякі з наших товаришів уже зазнали поразки у глибині своїх сердець – вони ще їдуть, але тільки тому, що не можуть зупинитися посеред дороги. Численність групи дедалі збільшується, усі вони тримаються поруч із машиною підтримки, – яку називають також Рутиною, – вони розмовляють між собою, виконують свої зобов’язання, але забувають про красоти та виклики дороги.

Ми намагаємося збільшити відстань між ними й нами; і тоді змушені терпіти самотність, перешкоди та несподівані повороти, проблеми з велосипедами. У якусь мить, залишивши позаду кілька могил і не маючи більше поряд нікого, хто нас підтримав би, ми починаємо запитувати себе, чи варто докладати стількох зусиль.

Атож, варто; ми не можемо відмовитися від них. Отець Алан Джонс сказав, що для того, аби наша душа була спроможна подолати ці перешкоди, нам потрібні Чотири Невидимі Сили: любов, смерть, могутність і час.

Нам необхідно любити, бо нас любить Бог.

Нам необхідно усвідомлювати смерть, аби краще розуміти життя.

Нам необхідно боротися, щоб зростати – але ми не повинні плекати ілюзії щодо могутності, яку дає нам зростання, бо ми знаємо, що вона нічого не варта.

Нарешті необхідно погодитися з тим, що наша душа – хоч вона й вічна, у цю мить заплутана в павутині часу, з його перевагами та обмеженнями; так, у нашій самотній подорожі на велосипеді, ми повинні діяти так, ніби час існує, робити все можливе, аби оцінити кожну секунду, відпочивати, коли треба, але завжди наближатися до Божественного світла, не дозволяючи, щоб хвилини тривоги перешкоджали нам.

До цих Чотирьох Сил не треба ставитися як до вже розв’язаних проблем, адже вони перебувають поза всяким контролем.

Ми живемо у Всесвіті, водночас величезному, щоб нас охопити й досить маленькому, щоб поміститися в нашому серці. На душу людини навалилася душа світу, мовчанка мудрості. Поки ми крутимо педалі в напрямку нашої мети, завжди важливо запитати: «Яку красу має сьогоднішній день?» Сонце може сяяти, але якщо падає дощ, важливо пам’ятати, що чорні хмари незабаром розійдуться. Хмари розійдуться, але сонце залишиться тим самим і нікуди не зникне – у хвилини самотності важливо пам’ятати про це.

І нарешті, коли речі стають особливо тяжкими, ми не повинні забувати, що світ уже не раз це пережив, незалежно від раси, соціальної ситуації, вірувань і культури. Чудова молитва магістра суфізму Дуль-Нуна (єгиптянина, померлого 861 року) добре говорить про позитивне ставлення, необхідне в такі хвилини:

О, Боже, коли я зосереджую увагу на тваринах, на шелестінні дерев, на дзюрчанні води, на щебетанні птахів, на свисті вітру й на гуркоті грому, я бачу в усіх цих подіях доказ Твоєї єдності – відчуваю, що Ти об’єднуєш у Собі верховну владу, усезнання, найвищу мудрість і найвищу справедливість.

О, Боже, я впізнаю тебе в тих випробуваннях, які мені довелося витерпіти. Дозволь, Боже, щоб Твоя втіха була моєю втіхою. Щоб я був Твоєю радістю, тією радістю, яку батько відчуває, коли бачить свого сина. І щоб я думав про Тебе зі спокоєм і рішучістю, навіть коли буває важко сказати, що я Тебе люблю.

Що є забавного в людині

Один пан запитав у мого друга Джайме Коена:

– Я хотів би знати, що є найбільш забавного в людських створіннях.

Коен відповів:

– Їхні думки суперечливі: вони прагнуть якнайшвидше стати дорослими, а потім тужать за втраченим дитинством. Втрачають здоров’я, щоб здобути гроші, а потім втрачають гроші, щоб повернути здоров’я.

Ми з такою тривогою думаємо про майбутнє, що нехтуємо сучасне, й у такий спосіб не живемо ані в сучасному, ані в майбутньому.

Живемо так, ніби ніколи не помремо й помираємо так, ніби ніколи не жили.

Повернення у світ після смерті

Я завжди думав, що відбувається, коли ми залишаємо якісь часточки себе в різних країнах світу. Я стригся в Токіо, обрізав нігті в Норвегії, бачив, як моя кров витікала з рани, коли я сходив на гору у Франції. У своїй першій книжці «Архіви пекла» (яку ніколи не перевидавали) я трохи обговорював цю тему, писав про те, як треба посіяти трохи власного тіла в різних частинах світу, щоб у житті майбутньому, нам деякі країни були знайомими. Нещодавно я прочитав у французькій газеті «Фігаро» статтю за підписом Ґі Барре, де розповідалося про реальну подію, яка сталася в червні 2001 року, коли одна людина довела цю ідею до логічного завершення.

Там ішлося про американку Віру Андерсон, яка прожила усе своє життя в місті Медфорд, штат Орегон. Уже в похилому віці вона стала жертвою тяжкого серцевого захворювання, ускладненого емфіземою легень, і вона роками не виходила зі свого помешкання, завжди приєднана до балону з киснем. Це вже є справжнім катуванням, але у випадку Віри ситуація була ще тяжчою, бо вона мріяла побачити світ й відкладала на це гроші протягом усього свого життя.

Віра погодилася переїхати до Колорадо, щоб провести решту своїх днів у товаристві свого сина Росса. Там, перш ніж вирушити у свою останню подорож, ту, з якої не повертаються, вона ухвалила рішення. Позаяк їй не судилося ознайомитися навіть із власною країною, вона вирішила податися в подорож після смерті.

Росс пішов до місцевого нотаріуса й зареєстрував заповіт матері. Вона заповіла, щоб її спалили. Нічого особливого, багато людей залишали такі заповіти. Але заповіт Віри на цьому не закінчувався. Вона просила розкласти її попіл у двісті сорок одному пакуночку, надіслати в п’ятдесят американських штатів і в кожну зі ста дев’яносто однієї країни світу – щоб принаймні частина її тіла побувала в тих місцях, про які вона мріяла.

Отож, коли Віра покинула цей світ, Росс виконав її останнє бажання з гідністю, яку ми чекаємо від сина. Він розіслав маленькі пакунки за всіма адресами, й у кожному листі попросив, щоб його матір поховали з тією пошаною, на яку вона заслуговувала.

Усі люди, які одержали попіл Віри Андерсон, з розумінням поставилися до прохання Росса. У всіх куточках Землі утворився мовчазний ланцюг солідарності, де невідомі симпатики організовували церемонії, найрозмаїтіші ритуали, аби відзначити місце, з яким покійниця хотіла познайомитися.

Так, попіл Віри був розвіяний над озером Тітікака, у Болівії, згідно з давніми традиціями індіанців племені Аймара; над річкою перед королівським палацом у Стокгольмі; на пляжі Хоо в Таїланді; в синтоїстському храмі, в Японії; над крижаними просторами Антарктиди; в пустелі Сахара. Черниці сиротинця в Південній Америці (не сказано, в якій країні) молилися протягом тижня, перш ніж поховати її попіл у саду, а потім вирішили вважати Віру Андерсен янголом-охоронцем їхнього закладу.

Росс Андерсон одержав фотографії з усіх континентів, де чоловіки й жінки, представники всіх рас і всіх культур ушановували останнє бажання його матері. Коли ми бачимо світ таким розділеним, яким він є сьогодні, де, схоже, нікого не турбує доля іншого, то ця остання подорож Віри Андерсон наповнює нас надією, бо тепер ми знаємо, що досі існують пошана, любов, великодушність у душі нашого ближнього, хоч би як далеко він від нас перебував.

Кому потрібна ця банкнота?

Хасан Саїд Амир розповів історію про одного лектора, який розпочав свій виступ, піднявши банкноту в двадцять доларів і запитавши:

– Хто хотів би взяти цю банкноту в двадцять доларів?

Піднялися кілька рук, але лектор попросив:

– Перш ніж віддати її вам, я повинен дещо зробити.

Він зім’яв її з великою старанністю, а тоді запитав:

– Кому ще потрібна ця банкнота?

Підняті руки не опустилися.

– А якщо я зроблю й це?

Він жбурнув банкнотою об стіну, дозволив їй упасти на підлогу, потоптався по ній і знову її підняв – тепер вона була брудною і зіжмаканою. Він повторив своє запитання й підняті руки не опустилися.

– Ви повинні ніколи не забувати про цю сцену, – коментував лектор. – Хоч би що я робив із цією банкнотою, вона залишається банкнотою в двадцять доларів. Нерідко в нашому житті буває, що по нас топчуться, нас б’ють, кривдять, ображають і жмакають; але, попри це, ми зберігаємо свою ціну.

Дві дорогоцінності

Падре Маркос Ґарсіа з цистерніанського монастиря в іспанському місті Бургос сказав так:

– Іноді Бог забирає в людини благословення, яке Він їй подарував, щоб вона могла зрозуміти Його, не думаючи про свої прохання та про Його ласку. Він знає, до якої межі Він може випробовувати душу, й ніколи не переступає через цю межу.

У такі хвилини ми не повинні казати: «Бог нас покинув». Він ніколи так не робить; це ми іноді можемо покинути Його. Коли Господь посилає людині велике випробування, Він таки дарує їй і благодать, більш аніж достатню, щоб вона могла подолати труднощі, які Він на неї наслав.

На цю тему моя читачка Каміла Ґальвано Піва надіслала мені цікаве оповідання під заголовком «Дві дорогоцінності»:

Один побожний рабин жив щасливим життям разом зі своєю родиною – чудовою дружиною і двома улюбленими синами. Одного разу він мусив відлучитися з дому на кілька днів у справах. Коли його не було вдома, обидва хлопчики загинули в тяжкій автомобільній катастрофі.

Мати мовчки страждала, сама-одна. Але будучи жінкою сильною, підтримувана вірою та любов’ю до Бога, вона витримала удар із гідністю та мужністю. Але як їй повідомити чоловікові сумну звістку? Хоч він також був чоловіком міцної віри, він переживав у недалекому минулому серйозні проблеми із серцем, і дружина боялася, що звістка про трагедію може спричинити його смерть.

Залишалося тільки молитися, аби Бог допоміг їй знайти найкращий вихід із ситуації. Напередодні приїзду чоловіка вона багато молилася – і Бог дарував їй благодать відповіді.

Наступного дня рабин повернувся додому, міцно обняв дружину й запитав про дітей. Дружина відповіла, щоб він цим не переймався, а спершу прийняв ванну й відпочив.

Через кілька годин вони сіли обідати. Вона попросила чоловіка розповісти їй про його подорож, він розповів їй усе, що довелося йому пережити, похвалив милосердя Бога, а потім знову запитав про дітей.

Дружина, дещо збентежена, відповіла чоловікові:

– Облиш дітей, згодом ми про них поговоримо. Я хочу, щоб ти спочатку допоміг мені розв’язати проблему, яку я вважаю дуже серйозною.

Чоловік, уже стривожений, запитав:

– Що сталося? Я помітив, що обличчя в тебе сумне. Розкажи, що відбувається у твоїй душі, і я певен, ми разом розв’яжемо будь-яку проблему за допомогою Бога.

– Тоді як тебе не було один із наших друзів прийшов до мене й залишив мені на зберігання дві дорогоцінності. Це дорогоцінності надзвичайно коштовні. Я ніколи не бачила чогось такого прекрасного! Він прийде їх забрати, і я не схильна повернути їх йому, бо вони дуже мені подобаються. Що ти мені порадиш?

– Схаменися, жінко! Я не розумію твоїх вагань! Ти ніколи не була марнославною.

– Але ж я ще ніколи не бачила таких дорогоцінних речей! Не можу собі уявити, щоб я втратила їх назавжди!

Але рабин відповів їй із твердою переконаністю:

– Ніхто не втрачає того, що йому не належить. Не повернути їх власникові – це те саме, що вкрасти їх! Повернімо їх, а я допоможу тобі перенести їхню втрату. Зробімо це сьогодні ж таки.

– Гаразд, мій любий, хай буде так, як ти кажеш. Скарб буде повернуто. Насправді це вже сталося. Дорогоцінностями були наші діти. Бог довірив їх нам на збереження, а протягом твоєї подорожі прийшов забрати їх. Вони повернулися до Нього.

Тепер рабин усе зрозумів. Він обняв дружину, й удвох вони пролили багато сліз – але він зрозумів її послання й від того дня вони разом шукали розради у своєму горі.

Самоомана

Нашій людській природі властиво судити інших із великою суворістю, а коли вітер повертається в нашу сторону, ми завжди знаходимо виправдання за зло, яке ми вчинили, або звинувачуємо ближнього за свої помилки. Історія, яку я зараз розповім, проілюструє те, що я хочу сказати. Одного посланця відправили з терміновою місією в далеке місто. Він осідлав коня й помчав повним чвалом. Після того як вони проминули кілька заїздів, де завжди годувати тварин, його кінь подумав: «Ми не зупинилися в кількох стайнях, де годують коней, а це означає, що до мене вже ставляться не як до коня, а, либонь, вважають мене людиною. Як і всі люди, я, певно, поїм у найближчому великому місті».

Але великі міста одне за одним залишалися позаду, а його верхівець не зупинився в жодному. Тоді кінь почав думати: «Можливо, я перетворився не на людину, а на янгола, бо янголи ніколи не хочуть їсти».

Зрештою вони доїхали до мети, й коня відвели до стійла, де він жадібно накинувся на вже заготовлене там сіно.

«Дарма я думав, що речі зміняться, адже все відбувалося, як і завжди, – сказав кінь самому собі. – Я не став ані людиною, ані янголом, а залишився голодним конем».

Мистецтво спроб

Пабло Пікассо сказав: «Бог – насамперед митець. Він винайшов жирафа, слона, мурашку. Правду кажучи, Він ніколи не наслідував якомусь стилю – просто творив те, що мав бажання творити».

Наше бажання йти створює наш шлях – а проте коли ми розпочинаємо подорож у напрямку своєї мрії, ми відчуваємо страх, так ніби нас хтось примушує робити все дуже точно. Але якщо кожен із нас має своє окреме життя, то хто вигадує модель «усього точного»? Якщо Бог створив жирафу, слона та мурашку, а ми прагнемо жити за Його образом і подобою, то навіщо нам наслідувати модель? Модель іноді слугує нам, щоб уникнути дурних помилок, яких припустилися інші люди, але за нормальних умов – це в’язниця, яка примушує нас завжди повторювати те, що роблять інші.

Бути послідовним – це завжди вдягати краватку, колір якої відповідав би кольору шкарпеток. І бути зобов’язаним дотримуватися завтра тих самих опіній, які ти мав сьогодні. Але хіба світ не перебуває в постійному русі?

Якщо я нікому не завдаю шкоди, то вряди-годи міняю свою опінію, і не соромлюся їхніх суперечностей. Я маю на це право; і не має значення, що подумають інші – бо вони все одно щось подумають.

Коли ми вирішуємо діяти, то трапляються якісь відхилення. Так, давнє кулінарне правило стверджує: «Щоб зготувати омлет, розбий яйце». Також природним є те, що виникають несподівані конфлікти. Рани загоюються: залишаються тільки шрами.

Це справжнє благословення. Шрами залишаються з нами до кінця життя, й вони дуже допомагають. Коли в якусь мить – з міркувань пристосовництва чи з інших причин – вас опановує велике бажання повернутися в минуле, досить глянути на них.

Шрами показують на сліди від наручників, нагадують нам про жахіття в’язниці – і ми, не зупиняючись, ідемо вперед.

Тому розслабтеся. Нехай Усесвіт обертається навколо вас, і ви здивуєте самі себе. «Бог обрав божевілля світу, щоб посоромити мудрих», – сказав святий Павло.

Воїн Світла помічає, що деякі хвилини повторюються; він часто бачить перед собою ті самі проблеми, й постає перед ситуаціями, перед якими вже поставав.

Тоді його опановує смуток. Він починає думати, що неспроможний домогтися успіху в житті, адже ті самі події, які він уже пережив у минулому, відбуваються знову.

«Я вже крізь це пройшов», – повторює він у своєму серці.

«Справді, ти крізь це пройшов, – відповідає йому серце. – Але ніколи не перейшов».

Тоді Воїн Світла усвідомлює, яку мету має повторюваний досвід: він навчає його того, чого він досі не навчився. Він завжди по-різному завершує кожну повторювану боротьбу – і вважає свої невдачі не помилками, а кроками в напрямку зустрічі із самим собою.

Пастки на дорозі пошуку

Люди приділяють більше уваги своїй духовності, тому ми маємо можливість спостерігати інший феномен: нетерпимість до духовного пошуку інших. Щодня я одержую журнали, електронні послання, листи, памфлети, які намагаються довести, що така-то дорога є кращою, ніж інші, і пропонують низку правил, потрібних для того, щоб досягти «осяяння». Листування складалося у дедалі товщий том, тож я вирішив трохи написати, що саме я вважаю небезпечним у цьому пошуку.

Міф перший: розум може вилікувати все. Це неправда, і я хочу ілюструвати цей міф однією історією. Кілька років тому одна з моїх подруг – глибоко затягнута в духовний пошук – захворіла на лихоманку, стала дуже погано себе почувати і протягом усієї ночі намагалася металізувати своє тіло, застосовуючи всі методи, які знала, щоб вилікувати себе лише силою думки. Наступного дня її діти, стривожені, стали просити, щоб вона показалася лікарю, але вона відмовилася, пославшись на те, що вона «очищає» свій дух. І лише, коли становище стало нестерпним, вона погодилася лягти до лікарні, і там її довелося негайно оперувати – діагнозували апендицит. Тому будьмо обережні: краще іноді попросити, щоб Бог передав нас у руки лікаря, аніж намагатися вилікуватися самотужки.

Міф другий: червоне м’ясо відводить божественне світло. Очевидно, коли ви належите до певної релігії, вам доводиться шанувати встановлені правила – юдеї та мусульмани, наприклад, не їдять свинину, й у такому випадку йдеться про практику, яка є частиною віри. Але разом із тим світ затоплений хвилею «очищення» через їжу: радикальні вегетаріанці дивляться на людей, що їдять м’ясо, як на відповідальних за вбивство тварин. Але хіба рослини не є живими істотами? Природа – це постійний цикл життя й смерті, настане день, коли ми самі станемо поживою для землі – проте, якщо ви не належите до релігії, яка забороняє їсти певну їжу, харчуйтеся тим, чого вимагає ваш організм.

Розповім історію про російського містика Гурджиєва: у молодості він прийшов до знаменитого вчителя й, щоб справити на нього враження, став їсти лише овочі. Одного вечора вчитель поцікавився, чому він дотримується такої суворої дієти, й Гурджиєв йому відповів: «Щоб тримати своє тіло в чистоті». Учитель засміявся й порадив йому покінчити з цією практикою; якщо він її дотримуватиметься, то його спіткає доля квітки, вирощеної в теплиці, – чистої, красивої, але неспроможної витримати ані подорожей, ані життя поза теплицею. Як сказав Ісус: «Зло не від того, що входить у рот людини, а від того, що з нього виходить».

Міф третій: Бог і пожертва. Багато людей прагнуть до самопожертви, стверджуючи, що ми повинні страждати на цьому світі, щоб здобути щастя на тому. Проте якщо цей світ є благодаттю Бога, то чому не скористатися радощами, які дарує нам життя? Ми дуже звикли до образу Ісуса, розп’ятого на хресті, але ми забуваємо, що його муки тривали лише три дні: решту свого часу він мандрував, зустрічався з людьми, їв, пив і проповідував своє послання терпимості. І навіть його перше чудо було «політично некоректним». Коли закінчилося вино в підвалах Кани Галілейської, він перетворив на вино воду. Він зробив це, як я розумію, аби показати всім нам, що немає нічого поганого в тому, щоб бути щасливими, веселитися, святкувати – тому що Бог набагато ближче до нас, коли ми перебуваємо в товаристві інших людей. Магомет казав: «Якщо ми почуваємо себе нещасливими, ми робимо нещасливими також наших друзів». Будда після тривалого періоду випробувань і самопожертви був таким слабким, що мало не втопився; його врятував пастух, і тоді він зрозумів, що усамітнення й жертовність віддаляють нас від чуда життя.

Міф четвертий: існує одна дорога до Бога. Це найнебезпечніший з усіх міфів: він лежить в основі пояснення «великої таємниці», він призводить до релігійних війн, до осудження нашого ближнього. Ми можемо обирати для себе релігію (я, наприклад, католик), але ми повинні розуміти, що якщо наш брат обрав іншу релігію, він прийде до того самого світла, яке ми шукаємо у своїх духовних практиках. Зрештою, слід пам’ятати, що неможливо передати падре, рабинові чи імаму відповідальність за наші рішення. Ми самі через кожен із наших вчинків будуємо дорогу до Раю.

Мій тесть Кристіано Ойтисика

Незадовго до своєї смерті мій тесть скликав родину.

– Я знаю, що смерть – це лише перехід з одного стану в другий, і хочу, щоб мій перехід нікого з вас не засмутив. Щоб ви не журилися, а більше турбувалися про тих, хто залишається з вами в цьому житті, я подам вам звідти знак.

Він попросив, щоб його спалили в крематорії, а прах розвіяли на березі океану під музику, яку він любив.

Він помер через два дні після цієї розмови. Один із його друзів здійснив кремацію в Сан-Пауло й, коли він повернувся до Ріо, ми всі пішли на океанський пляж, з магнітофоном, магнітофонними записами та згортком, у якому була урна з прахом небіжчика. Коли ми підійшли до моря, то виявили, що кришка урни пригвинчена шурупами. Ми спробували відкрити її, але марно.

Поблизу не було нікого, крім жебрака, який наближався до нас.

– Ви щось шукаєте?

Мій шуряк відповів:

– Відкрутку, якою можна було б відгвинтити шурупи, бо в цій урні прах мого батька.

– Він, певно, був чудовим чоловіком, бо ось що я знайшов на березі, – сказав жебрак.

І подав нам відкрутку для вигвинчування шурупів.

Дякуємо вам, президенте Буш

(Цей текст був опублікований однією англійською електронною газетою 8 березня 2003 року за два тижні до вторгнення в Ірак – і в тому ж таки місяці став найпоширенішою статтею про війну, накладом приблизно в п’ятсот мільйонів)

Дякуємо вам, великий лідере, Джордже Буш.

Дякуємо за те, що ви показали, яку загрозу становить Саддам Хусейн. Мабуть, багато з нас забули, що він застосував хімічну зброю проти свого народу, проти курдів, проти іранців. Хусейн є кривавим диктатором, одним із найяскравіших символів зла в сьогоднішній день.

Проте це не єдина послуга, за яку ми вам дякуємо. Протягом перших місяців 2003 року ви, пане, показали світові багато важливих речей, і за це заслуговуєте на нашу вдячність.

Тому, пригадавши вірш, який я вивчив у дитинстві, хочу сказати, що я вам вельми вдячний.

Дякую вам за те, що ви всім показали: турецький народ та його парламент не продаються навіть за двадцять шість мільярдів доларів.

Дякую, що ви показали світові, яка глибока прірва існує між рішенням правителів і бажанням народу. І ви ж таки зробили очевидним, що ані Хосе Марія Аснар, ані Тоні Блер не надають найменшої ваги й не мають найменшої пошани до людей, які віддали за них свої голоси. Аснар ігнорує той факт, що дев’яносто відсотків іспанців налаштовані проти війни, а Блер не надає найменшої ваги найбільш масовим за останні тридцять років маніфестаціям в Англії.

Дякую вам за те, що ваша наполегливість примусила Тоні Блера виступити в англійському парламенті з доповіддю, написаною одним студентом десять років тому, й подати це як «незаперечні докази, зібрані секретною англійською службою».

Дякую вам за те, що ви послали Коліна Пауела в Раду Безпеки ООН із доказами й фотографіями, дозволивши, щоб через тиждень усі вони були публічно спростовані Гансом Бліксом, інспектором ООН з роззброєння Іраку.

Дякую вам за те, що ваша позиція дозволила міністрові зарубіжних справ Франції, панові Домініку де Вільпену у своїй промові проти війни здобути аплодисменти на пленарному засіданні ООН: в історії ООН таке сталося лише один раз – після промови Нелсона Мандели.

Дякую вам і за те, що завдяки вашим зусиллям розв’язати війну арабські народи – як правило роз’єднані – одностайно осудили вторгнення на зустрічі в Каїрі, в останній тиждень лютого.

Дякую вам за те, що завдяки вашій риториці й заяві, що «ООН має останній шанс довести свою ефективність» навіть найупертіші країни зрештою виступили проти нападу на Ірак.

Дякую вам за вашу зовнішню політику, завдяки якій міністр зарубіжних справ Великобританії Джек Стро проголосив (у двадцять першому сторіччі!), що «війна може мати моральні виправдання» – і проголосивши це, утратив будь-яку довіру.

Дякую вам за спробу розділити Європу, яка воює за своє об’єднання. Це був знак тривоги, якого ніхто не знехтував.

Дякую за те, що ви досягли того, чого мало кому щастило досягти в цьому столітті: об’єднати мільйони людей на всіх континентах на боротьбу за спільну ідею – хоч ця ідея суперечить вашій.

Дякую за те, що ви дали нам знову відчути, що хоч наші слова чути погано, вони принаймні промовлені – і це дасть нам нові сили в майбутньому.

Дякую вам за те, що ви ігноруєте, маргіналізуєте всіх тих, хто протестує проти вашого рішення, бо від тих, хто протестує, залежить майбутнє Землі.

Дякую вам за те, що якби не ви, то ми не усвідомили б своїх можливостей мобілізації. Можливо, тепер вона непотрібна, але, безперечно, буде потрібна в майбутньому.

Тепер, коли барабани війни, либонь, примусити замовкнути не можна, я хотів би нагадати слова одного європейського короля, сказані агресору: «Можете хизуватися своєю хитрістю і нехай обладунки ваших солдатів сяють на сонці, бо увечері я завдам вам поразки».

Я вам дякую за те, що ви дозволили всім нам вивести на вулиці безіменне військо, яке намагається зупинити процес, що вже відбувається, що ми усвідомлюємо свою безпорадність і навчаємося боротися з нею, перетворювати її.

А ви поки що користуйтеся своєю хитрістю і сподівайтеся, що вона здобуде вам славу.

Я дякую вам за те, що ви нас не вислухали й не сприйняли всерйоз. Але знайте, що ми вас вислухали, й не забудемо ваших слів.

Дякую вам, великий лідере Джордже Буш.

Дуже дякую.

Розумний робітник

Це сталося давно на військово-повітряній базі в Африці. Письменник Сент-Екзюпері зібрав серед своїх друзів гроші для робітника-марокканця, який захотів повернутися до рідного міста. Назбиралося тисячу франків.

Один із пілотів доставив робітника в Касабланку, а повернувшись розповів, як усе було.

– Коли він вийшов із літака, то повечеряв у найкращому ресторані, роздав щедрі чайові, купив усім випивки, накупив іграшок для всіх дітей свого села. Цей чоловік не мав найменшого уявлення про те, що гроші слід заощаджувати.

– Навпаки, – сказав Сент-Екзюпері. – Він знав, що найкращий спосіб інвестувати гроші – це роздати їх людям. Завдяки цьому він здобув пошану своїх земляків, які допоможуть йому знайти роботу. Зрештою, лише той, кому щастить, може бути таким щедрим.

Третє захоплення

Протягом останніх п’ятнадцятьох років я пережив тільки три захоплення, але то були захоплення, що поглинали все моє єство, захоплення того виду, коли ти читаєш усе, що трапляє тобі під руку, не можеш утриматися, щоб постійно не говорити про це, шукаєш людей, що мають ту саму пристрасть, засинаєш і покидаєшся, думаючи про це. Першим моїм захопленням було, коли я купив комп’ютер, назавжди покинувши друкарську машинку й відкривши ту свободу, яку він мені дозволяв (я тепер пишу в французькому містечку за допомогою апарата, який важить менше, ніж півтора кілограми, вміщує в собі десять років мого професійного життя, і знайти в ньому я можу що завгодно менш як за п’ять секунд. Другим захопленням став Інтернет – ця бібліотека вже тоді була більшою, аніж найбільша зі світових бібліотек.

Проте третє моє захоплення не мало нічого спільного з технологічним прогресом. Ідеться про… стрільбу з лука. У юності я прочитав неймовірно цікаву книжку «Дзен у лицарському мистецтві лучника» Е. Геррігела (видавництво «Пенсаменто»), де автор розповідав про свої духовні досягнення, пов’язані з цим спортом. Ідея перебувала в моїй підсвідомості до того дня, коли в Піренеях я познайомився з лучником. Ми з ним поговорили, він позичив мені своє приладдя, і відтоді я вже не міг жити, не тренуючись у стрільбі з лука майже щодня.

У Бразилії я влаштував стенд для стрільби у своєму помешканні (із тих, які можна прибрати за п’ять хвилин, коли приходять гості). У французьких горах я щодня виходив тренуватися, й ця практика двічі закінчилася для мене лікарняним ліжком: я застудився, коли дві години стріляв із лука при температурі мінус шість градусів, а пізніше я розтягнув руку і лише завдяки сильним анальгетикам зміг взяти участь у Світовому економічному форумі в Давосі.

Що ж так приваблює в практиці стрільби з лука – зброї, якою люди користувалися ще за тридцять тисяч років до Різдва Христового? Той-таки Геррігел, який розбудив у мені цю пристрасть знав, про що він говорить. Наведу кілька уривків із його книжки «Дзен у лицарському мистецтві лучника» (ці поради можна застосовувати також у різних ситуаціях повсякденного життя):

Коли ти натягуєш тятиву, усю свою силу приклади там, де її треба застосувати; заощаджуй свою енергію, навчися (за допомогою лука), що для того, аби чогось досягти не треба докладати надзусилля, треба лише зосередити його на своїй меті.

Мій учитель дав мені дуже тугий лук. Я запитав у нього, чому він починає навчати мене так, ніби я вже професіонал. Він відповів: якщо ти почнеш із легкого, ти будеш не готовий до великих випробувань. Краще відразу знати, які труднощі траплятимуться на твоєму шляху.

Протягом тривалого часу я натягував тятиву, але мені не щастило зігнути лук, аж поки одного дня вчитель навчив мене застосовувати вправу дихання, й усе стало легким. Я запитав, чому він так довго барився, перш ніж виправити мою помилку. Він відповів: «Якби на самому початку я навчив тебе застосовувати дихальні вправи, ти вирішив би, що вони непотрібні. А тепер ти повіриш у те, що я тобі кажу й практикуватимешся дуже серйозно. Той, хто вміє навчати, діє саме так».

Хвилина, коли ти випускаєш стрілу, настає інтуїтивно, але спочатку ти повинен добре вивчити лук, стрілу та мішень. Досконала діяльність, коли доводиться долати виклики життя, теж відбувається інтуїтивно; проте ми можемо нехтувати техніку лише після того, як опануємо її досконало.

Через чотири роки, коли я став спроможний підкоряти собі лук, учитель мене привітав. Я був задоволений і сказав йому, що пройшов уже половину шляху. «Ні, – відповів учитель. – Щоб не потрапити в жодну зі зрадливих пасок, ліпше вважати, що ти пройшов середину шляху тоді, коли ти вже подолав його на дев’яносто відсотків».

УВАГА! Застосування лука зі стрілою становить небезпеку, й у деяких країнах (як, наприклад, у Франції) він класифікується як зброя, тому для того, щоб його застосовувати треба мати спеціальний дозвіл і тренуватися лише у визначених місцях.

Католик і мусульманин

Я сидів за одним столом із католицьким священиком і молодим мусульманином. Коли підійшов офіціант із тацею, кожен щось собі взяв, крім мусульманина, який дотримувався посту, приписаного Кораном.

Коли обід закінчився й усі покинули стіл, один із гостей не витримав, щоб не пустити шпильку:

– Які ж вони фанатики, ці мусульмани! Добре, що ви не маєте з ними нічого спільного.

– Боюся, що маємо, – відповів падре. – Він намагається догодити Богові, як і я. Ми лише робимо це по-різному. – І завершив свою думку: – Шкода, що люди бачать лише ті відмінності, що їх розділяють. Якби вони дивилися одне на одного з більшою любов’ю, бачили, що саме їх об’єднує – половина світових проблем були б розв’язані.

Закон Янте

– Що ви думаєте про принцесу Марту-Луїзу?

Норвезький журналіст поставив мені це запитання на березі Женевського озера. Зазвичай я відмовляюся відповідати на запитання, які не мають стосунку до моєї творчості, але в цьому випадку його цікавість мала під собою ґрунтовні підстави: на сукні, яку вона вдягла на своє тридцятиріччя, вона звеліла вишити імена кількох осіб, які були важливими в її житті, – і серед них було й моє прізвище (моїй дружині ця ідея так сподобалася, що вона вирішила зробити те саме на своє п’ятдесятиріччя, написавши в одному з кутків своєї сукні «цю думку підказала мені принцеса Норвегії»).

– Я вважаю її особою делікатною, розумною, наділеної тонкими почуттями, – відповів я газетяреві. – Я мав нагоду познайомитися з нею в Осло, коли мені відрекомендували її чоловіка, також письменника.

Я зробив паузу, а потім вирішив піти далі.

– Й існує одна річ, якої я, сказати правду, не розумію: чому норвезька преса заходилася атакувати літературну творчість принцесиного чоловіка, після того як він одружився з нею? Раніше критики ставилися до нього позитивно.

Це було, власне, не запитання, а провокація, бо я вже знав відповідь: критика змінила своє ставлення, бо людям притаманна заздрість, найгіркіше з почуттів.

Але журналіст дав витонченіше пояснення.

– Бо він порушив закон Янте.

Я ніколи раніше не чув про такий закон, і він детально пояснив мені, про що йдеться. Продовжуючи свою подорож, я помітив, що в усіх скандинавських країнах важко зустріти людину, яка не чула б про цей закон. І хоч він існує від початків цивілізації, офіційно був проголошений лише 1933 року письменником Акселем Сандемосем у романі «Утікач перетинає свої сліди».

Це сумно визнати, але закон Янте не обмежується Скандинавією: це правило застосовується в усіх країнах світу, хоч бразильці кажуть: «Це відбувається лише тут», а французи заявляють: «У нашій країні, на жаль, є так». Позаяк читач уже, певно роздратований, що я не пояснив, про що ж ідеться в законі Янте, я спробую описати його власними словами:

«Ви нічого не варті, нікому не цікаво, що ви думаєте, пересічність та анонімність – найкращий вибір. Якщо ви діятимете так, ви ніколи не матимете великих проблем у своєму житті».

Закон Янте містить почуття ревності та заздрощів, які іноді завдають великого головного болю таким людям, як Арі Бен, чоловік принцеси Марти-Луїзи. Це один із його негативних аспектів, але він призводить і до набагато гірших небезпек.

Саме через цей закон світ зазнає всіляких маніпуляцій із боку тих, хто не боїться людського осуду й творить зло, до якого він прагне. Ми спостерігали марну війну в Іраку, яка тривала, забираючи безліч життів; нині бачимо глибоке провалля між країнами багатими й країнами бідними, соціальну несправедливість у всіх кутках світу, безконтрольне насильство, бачимо, як люди відмовляються від своїх мрій, бо терплять боягузливі й несправедливі атаки. Перш ніж розпочати Другу світову війну Гітлер не приховував свої наміри і його спонукало до дій знання, що ніхто не посміє зупинити його з огляду на закон Янте.

Пересічність може бути зручною доти, доки одного дня трагедія не постукає у твої двері, й тоді люди себе запитують: «Але чому ніхто нічого не сказав, адже весь світ бачив, що має відбутися?»

Відповідь на це проста: «Ніхто нічого не сказав, бо й ви нічого не сказали».

Тому, щоб ситуація й далі не погіршувалася, либонь, настав час сформулювати антизакон Янте:

«Ти вартий значно більшого, ніж ти думаєш. Твоя праця і твоя присутність на Землі є важливими, навіть якщо ти не віриш у це. Звичайно, так думаючи, ти матимеш багато проблем за те, що наважився переступити закон Янте – але не дозволяй себе залякати, живи без страху, й ти зрештою переможеш».

Старенька на пляжі Копакабана

Вона стояла на хіднику авеніди Атлантика з шестиструнною гітарою, з оголошенням, написаним від руки: «Співаймо разом».

Вона почала грати сама-одна. Потім підійшов п’яний, ще одна бабуся, усі почали співати з нею. Незабаром там уже співав невеличкий натовп, а ще один невеличкий натовп правив за публіку, плескаючи в долоні після кожної пісні.

– Чому ви тут граєте? – запитав я стареньку між двома номерами.

– Бо не хочу залишатися сама, – сказала вона. – Моє життя дуже самотнє, як і життя всіх старих людей.

От якби всі розв’язували свої проблеми в такий спосіб!

Будьмо відкриті для любові

Існують хвилини, коли ми дуже хочемо допомогти тим, кого любимо, але не можемо зробити нічого. Або обставини не дозволяють нам наблизитися до них, або людина закрита для будь-яких виявів солідарності чи підтримки.

Тоді нам залишається тільки любов. У ті хвилини, коли все марне, ми ще можемо любити – не сподіваючись на винагороду, зміну ставлення, подяку.

Якщо ми зможемо діяти так, енергія любові перетворюватиме всесвіт навколо нас. Така енергія завжди реалізується. «Час не перетворює людину. Сила бажання не перетворює людину. Любов перетворює», – сказав Генрі Драммонд.

Я прочитав у газеті про дитину з Бразиліа, яку брутально били батьки, від чого її паралізувало, вона не могла розмовляти.

У лікарні дитину доглядала санітарка, яка щодня казала їй: «Я тебе люблю». Хоч лікарі стверджували, що дитина не зможе її чути і що її зусилля марні, санітарка знову й знову повторювала: «Я люблю тебе, не забувай».

Через три тижні в дитини відновилися рухи. Через чотири тижні, вона знову заговорила й стала всміхатися. Санітарка ніколи не давала інтерв’ю й газета не опублікувала її прізвище – але її поведінка спонукає нас не забувати: любов виліковує.

Любов перетворює, любов лікує. Але іноді любов може налаштувати смертельну пастку і знищити людину, яка вирішила віддатися їй цілком. Яким же складним є це почуття, яке по суті є єдиним резоном, щоб ми зберігали собі життя, борючись, намагаючись стати кращими.

Було б безвідповідальністю спробувати визначити його, бо, як і решта людей, я спроможний лише відчувати його. Про нього написані тисячі книг, поставлено безліч театральних п’єс, створено кінофільмів, написано віршів, витесано з дерева або вирізьблено з мармуру скульптур, але митець спроможний лише передати уявлення про це почуття – але не само почуття.

Проте я переконався, що це почуття присутнє в дрібних речах і виявляє себе в найнезначущіших деталях нашої поведінки, бо необхідно завжди зберігати любов у свідомості, коли ми діємо й коли припиняємо діяти.

Взяти телефонну слухавку й сказати ніжне слово, яке ми досі не здогадалися сказати. Відчинити двері й дати ввійти тому, хто потребує нашої допомоги. Погодитися на посаду. Покинути посаду. Ухвалити рішення, яке ми хотіли відкласти на потім. Попросити пробачення за помилку, якої ми припустилися і яка не дає нам спокою. Довідатися, куди нам іти. Відкрити рахунок у квіткарки, яка важливіша, ніж ювелір. Збільшити гучність музики, коли кохана далеко, зробити її тихшою, коли вона близько. Навчитися говорити «так» і «ні», бо любов пов’язана з різними енергіями людини. Знайти різновид спорту, яким можна займатися вдвох. Не дотримуватися жодної поради, навіть тих, що пропонуються в цьому абзаці – бо любов вимагає творчої фантазії.

А коли все це є неможливим, коли вам судилася самотність, тоді пригадайте історію, яку одного разу надіслав мені читач.

Троянда вдень і вночі мріяла про товариство бджіл, але жодна не захотіла опуститися на її пелюстки.

А проте квітка мріяла й далі. Протягом тривалих ночей вона бачила небо, в якому літало багато бджіл, які опускалися, щоб ніжно поцілувати її. У такий спосіб вона втішалася до наступного дня, коли розкривалася під світлом сонця.

Однієї ночі, знаючи про самотність троянди, місяць запитав:

– Ти не стомилася від чекання?

– Можливо. Але я волію боротися.

– Чому?

– Бо коли я не розкрию пелюстки, я зів’яну.

У ті хвилини, коли самотність, схоже, знищує красу, єдиний спосіб спротиву – це залишатися відкритим.

Вірте в неможливе

Вільям Блейк написав в одному зі своїх текстів: «Усе, що сьогодні є дійсністю, раніше було неможливою мрією». Так, сьогодні ми маємо літаки, космічні польоти, комп’ютер, на якому я тепер пишу цей есей тощо. У знаменитій повісті «Аліса в Задзеркаллі» наведено діалог між головним персонажем і королевою, яка розповіла щось надзвичайне.

– Не можу повірити, – сказала Аліса.

– Не можеш? – повторила королева із сумом. – Спробуй знову: глибоко дихай, заплющ очі й повір.

Аліса засміялася.

– Не примушуй мене спробувати. Лише дурні вірять у те, що неможливе може відбутися.

– Я вважаю, тобі бракує практики, – відповіла королева. – Коли я була твого віку, я тренувалася принаймні півгодини на день: відразу після вранішньої кави я робила все можливе, аби уявити собі п’ять або шість неймовірних речей, які могли трапитися на моєму шляху, й сьогодні я бачу, що більша частина тих речей, які я собі уявляла, перетворилися на реальність. З них і та, що я стала королевою.

Життя постійно нас просить: «Повір!» Вірити, що в будь-яку мить може статися чудо, необхідно для нашої радості, а також для нашого захисту або для того, щоб виправдати наше існування. У сьогоднішньому світі багато людей вважають неможливим покінчити з бідністю, мати справедливе суспільство, зменшити релігійну напругу, яка зростає з кожним днем.

Більшість людей уникають боротьби, посилаючись на найрозмаїтіші причини: конформізм, зрілість, відчуття безглуздого, почуття безпорадності. Ми бачимо, як до нашого ближнього ставляться несправедливо й мовчимо. «Не хочу встрявати в бійку», – так ми пояснюємо свою байдужість.

Це боягузлива поведінка. Той, хто йде по дорозі духовного розвитку несе із собою код честі, який мусить виконувати. Бог завжди чує голос, який протестує проти несправедливості.

А проте вряди-годи ми чуємо такий коментар:

– Я живу з вірою у мрії, часто намагаюся боротися з несправедливістю, але мене завжди спостигає розчарування.

Воїн Світла знає, що ці неможливі битви не можна обминути, й тому він не боїться розчарувань – до того ж він знає могутність свого меча й силу своєї любові. Він категорично осуджує тих, котрі неспроможні ухвалювати рішення, намагаючись перекинути на інших відповідальність за все те зло, яке відбувається у світі.

Якщо він не боротиметься проти несправедливості – навіть, якщо вважатиме, що вона йому не до снаги, – він ніколи не вийде на справжню дорогу.

Мій іранський видавець Араш Хеждазі якось надіслав мені такий текст:

Сьогодні я потрапив під велику зливу, коли йшов по вулиці… Дякувати Богові я мав парасольку й плащ. Проте і плащ, і парасолька, на жаль, були в моєму автомобілі, який стояв далеко. Поки я біг, щоб узяти їх, я думав про дивний сигнал, який одержав від Бога: ми завжди маємо ресурси, необхідні для того, щоб захиститися від негоди, яку готує для нас життя, але в більшості випадків вони ховаються в глибині нашого серця, й тому ми гаємо тривалий час на пошук. Коли ми їх знаходимо, нещастя вже здобуло перемогу над нами.

Тож будьмо завжди готові: інакше ми або втратимо шанс, або програємо битву.

Наближається буря

Знаю, що наближається буря, бо можу дивитися в далину й бачити, що відбувається на обрії. Звичайно, мені трохи допомагає вечірнє світло – скоро сутінки, які роблять чіткішими обриси хмар. Я бачу спалахи блискавок.

Ніякого гуркоту. Вітер віє не сильніше й не слабкіше, ніж дотепер. Але я знаю, що наближається гроза, бо я звик дивитися на обрій.

Я зупиняюся – немає нічого збудливішого й моторошнішого, аніж спостерігати, як наближається буря. Перша думка, яка мені спадає, – пошукати захистку, але захисток може стати небезпечним, таким собі різновидом пастки: скоро налетить вітер, а він, схоже, буде потужним і достатнім для того, щоб зривати дахи, розгойдувати й ламати гілля дерев, руйнувати електролінії високої напруги.

Я пригадав старого друга, який дитиною жив у Нормандії і міг спостерігати, як союзні війська висаджувалися у Франції, окупованій нацистами. Ніколи не забуду його розповідь:

Я прокинувся й побачив, що весь виднокіл затулений військовими кораблями. Німецькі солдати на пляжі біля мого будинку спостерігали ту саму сцену, що й я. Але що найбільше мене вразило – це тиша. Цілковита тиша, яка передує битві не на життя, а на смерть.

І така сама тиша тепер навалюється на мене. Помалу-малу вона змінюється шелестінням бризу – дуже тихим – над кукурудзяним полем, що оточує мене. Атмосферний тиск змінюється. Буря наближається, й тиша змінюється ледь чутним шелестом листя.

Я спостерігав чимало бур у своєму житті. Більшість їх захоплювала мене зненацька, і я дуже швидко навчився дивитися в далечінь і розуміти, що я неспроможний зупинити негоду, тож мені доводилося мобілізувати все своє терпіння й шанобливо ставитися до розлюченої природи. Не завжди події відбуваються так, як мені хочеться, тож ліпше звикнути до цього.

Багато років тому я написав пісню з такими словами:

Я перестав боятися дощу,

Бо він приносить до землі повітря.

Ліпше подолати страх. Бути гідним того, що я написав, і зрозуміти, що хоч би яким потужним був ураган, у якусь мить він перестане.

Вітер збільшує швидкість. Я стою у відкритому полі, на обрії видніються дерева, які, принаймні в теорії, притягуватимуть блискавки. Моя шкіра водонепроникна, навіть якщо мій одяг наскрізь промокне. Тому ліпше натішитися цим видовищем, аніж кинутися бігти в пошуках безпечної криївки.

Минає ще півгодини. Мій дід, інженер, любив навчати мене законів фізики під час наших розмов: «Коли побачиш блискавку, порахуй секунди й помнож їхню кількість на триста сорок метрів, тобто на швидкість звуку. У такий спосіб ти завжди визначиш відстань до грому». Трохи складно, але я звик робити це від самого дитинства. Зараз буря за два кілометри від мене.

Поки є досить світла, аби я міг бачити обриси хмар, що їх пілоти називають «cumulus nimbus». Вони мають форму ковадла, ніби коваль б’є молотом по небу, виковуючи мечі для розлючених богів, які в цю мить перебувають над містом Тарбес.

Я бачу, що буря наближається. Як і кожна буря, вона тягне за собою руйнацію – але водночас зрошує поля й мудрість неба падає на землю разом із дощем. Як і кожна буря, вона повинна затихнути. Чим шаленішою є вона, тим швидше минає.

Богу дякувати, я навчився зустрічатися з бурями.

І закінчімо цю книжку молитвами…

Дгаммапада (приписувана Будді)

Краще, коли замість тисячі слів,

Буде тільки одне, що дарує Мир.

Краще, коли замість тисячі віршів,

Буде тільки один, що дарує Красу.

Краще, коли замість тисячі пісень,

Буде тільки одна, що вселяє Радість.

Мелвана Джелаладдін Румі, ХІІІ століття

Далеко, за межами добра і за зла, існує широка долина.

Там ми й зустрінемося з тобою.

Пророк Магомет, VІІ століття

О, Аллах! Я запитую в тебе поради, бо ти знаєш усе і навіть те, чого знати не можна.

Якщо моя справа є доброю для мене та для моєї віри, для мого життя нині й потім, нехай вона буде легкою й благословенною.

Якщо моя справа є поганою для мене та для моєї віри, для мого життя нині й потім, не дозволяй мені це робити.

Ісус із Назарета, Євангелія від Матвія: 7, 7–8

Просіть і буде вам дано, шукайте і знайдете, стукайте і відчинять вам; бо кожен, хто просить, одержує, хто шукає, знаходить, а хто стукає, відчинять йому.

Юдейська молитва за Мир

Підіймемось на гору Господа, де зможемо ходити стежками Його. Перетворімо наші мечі на орала, а списами наколемо яблука.

Нехай жоден народ не підійме меч проти іншого народу, й нехай ми ніколи не опануємо митецтво війни.

І ніхто не повинен боятися свого сусіда, бо так каже Господь.

Лао Цзи, Китай – VІ століття до нашої ери

Щоб зберігався мир у світі, треба, щоб народи жили в мирі.

Щоб зберігався мир між народами, міста не повинні воювати одне з одним.

Щоб зберігався мир між містами, сусіди повинні порозумітися.

Щоб зберігався мир між сусідами, треба, щоб у кожній родині панувала гармонія.

Щоб зберігався мир у родині, треба знайти його у власному серці.

1

Росинья – фавела, тобто нетрі на гірських схилах, в Ріо-де-Жанейро.

2

Певно, мова йде про синтоїстську святиню Ісе-дзингу, оскільки Гункан-дзима – це скелястий острів, на якому нема храмів. (Прим. ред.)

3

Район Ріо-де-Жанейро.

Content

Коэльо Пауло Як течія річки [збірник]

Пауло Коельйо Як течія річки

Будь як річка

Передмова

День у млині

Чоловік, що жив, як підказували йому сновидіння

Зло любить, щоб люди творили добро

Я готуюся до битви, але мене взяли сумніви

Як стріляти з лука

Історія олівця

Як підійматися на гірські вершини

Про важливість диплома

У барі в Токіо

Важливість погляду

Чингісхан і його сокіл

Спостерігаючи за чужим садом

Ящик Пандори

Як частина може вміщувати в собі все

Музика, яка лунала в каплиці

Озеро Диявола

Мрець у піжамі

Самітна вуглинка

Мануел – чоловік важливий і необхідний

Мануел – людина вільна

Мануел переселяється в Рай

Виступ у Мельбурні

Піаніст у торговельному центрі

Пригода, яка сталася, коли я летів на книжковий ярмарок у Чикаго

Про палиці й правила

Бутерброд, який упав маслом угору

Про книжки й бібліотеки

Прага, 1981 рік

Жінці, яка репрезентує всіх жінок

Один чоловік повернувся з Марокко

Мій похорон

Латаючи павутину

Зрештою, вони всі – мої друзі

Як ми виживаємо

Як я розминувся зі смертю

Коли настає світанок

Одного січневого дня 2005 року

Чоловік, який лежав на хіднику біля пляжу Копакабана

Бракувало однієї плитки

Раджа розповідає мені історію

Зворотний бік Вавилонської вежі

Перед конференцією

Про елегантність

Нья Шика з Баепенді

Відбудовуючи дім

Молитва, про яку я забув

Копакабана, Ріо-де-Жанейро

Прожити свою легенду

Важливість кота для медитації

Вхід заборонено

Статут нового тисячоліття

Руйнуючи й відбудовуючи

Воїн і віра

У порту Маямі

Він підкорився імпульсу

Про нетривалу славу

Милосердя під загрозою

Відьми заслуговують на помилування

Про ритм і про Шлях

Подорожуйте якось інакше

Казка

Найвідоміший із бразильських письменників

Про зустріч, яку треба було повторити

Сміхотливе подружжя

Другий шанс

Австралієць й оголошення в газеті

Плач пустелі

Рим: Ізабелла повернулась із Непалу

Про мистецтво володіти мечем

На Синіх горах

Як можна непогано прилаштуватися на відлюдді

Чайна церемонія

Хмара й дюна

Енергійна Норма

21 червня 2003 року, Йорданія, Мертве море

У порту Сан-Дієго, штат Каліфорнія

Мистецтво відступу

Випадок під час війни

Розмова в лісі

В одному німецькому місті

Зустріч у галереї Денцу

Позолочена троянда

Сигнали Бога

Самотній у дорозі

Що є забавного в людині

Повернення у світ після смерті

Кому потрібна ця банкнота?

Дві дорогоцінності

Самоомана

Мистецтво спроб

Пастки на дорозі пошуку

Мій тесть Кристіано Ойтисика

Дякуємо вам, президенте Буш

Розумний робітник

Третє захоплення

Католик і мусульманин

Закон Янте

Старенька на пляжі Копакабана

Будьмо відкриті для любові

Вірте в неможливе

Наближається буря

І закінчімо цю книжку молитвами…

1