Пауло Коельйо

Заїр

У машині я їй сказав, що дописав останнє речення чорнового варіанта книжки. А коли ми почали підійматися на ту гору в Піренеях, яку вважаємо священною і де нам уже доводилося переживати незабутні хвилини, я запитав у неї, чи не хоче вона знати, якою є центральна тема книжки або принаймні, як я її назвав; вона відповіла, що їй дуже хотілося б про це запитати, але з поваги до моєї праці вона ні про що не запитувала, тільки дуже раділа тому, що я нарешті її написав, – дуже раділа.

Я сказав, як вирішив назвати книжку і яка її центральна тема. Ми йшли далі мовчки, а коли дійшли до повороту, то почули шум; вітер наближався, він летів на нас, і під його шум гора показувала нам свою магію і свою могутність.

А потім пішов сніг. Я зупинився й замилувався цією хвилиною: летючими сніжинками, сірим небом, лісом і нею, що була поруч. Нею, яка була поруч мене завжди.

Я хотів їй сказати вже тоді, але потім подумав, що нехай вона ліпше довідається про це, коли почне гортати сторінки книжки. Цю книжку я присвячую тобі, Кристино, дружино моя.

Автор

О Маріє, зачата без гріха, молися за нас, тих, котрі звертаються до тебе.

Амінь

Котрий з вас чоловік, мавши сотню овець і загубивши одну з них, не покине в пустині тих дев’ятидесяти й дев’яти, та й не піде шукати загинулої, аж поки не знайде її?

Від Луки 15:4

Коли відпливатимеш до Ітаки,

то нехай твоя подорож триватиме довго,

наповнена пригодами й пізнанням.

І не бійся ані лестригонів, ані циклопів, ані лютого Посейдона;

ти не зустрінешся з ними в дорозі, якщо

думатимеш про високе, якщо емоції

не покинуть ані твоє тіло, ані твій дух.

Лестригони, й циклопи, й лютий Посейдон

не зустрінуться на твоєму шляху,

якщо ти не носиш їх у своїй душі

І якщо твоя душа не випустить їх прямо тобі під ноги.

Я сподіваюся, твій шлях буде довгим.

І ти зустрічатимеш у дорозі багато літніх ранків,

І добувшись нарешті до перших портів,

переживеш нечувану радість.

Неодмінно відвідай приморські міста Фінікії,

Збери все, що там є найкращого.

А тоді рушай до Єгипту,

Опануй науку народу, який може так багато тебе навчити.

Але не втрачай із виду Ітаку,

бо прибути туди – твоя доля.

Але не квапся надмірно,

нехай твоя подорож розтягнеться на багато років,

і твій корабель лише тоді кине якір біля острова,

коли ти будеш збагачений

усім тим, що пізнав на своєму шляху.

Не сподівайся, що Ітака тебе збагатить ще більше,

Ітака вже подарувала тобі чудову мандрівку;

без Ітаки ти ніколи не подався б у широкий світ.

Вона вже дала тобі все й більш нічого не зможе дати.

Коли зрештою ти зрозумієш, що Ітака бідна,

не думай, що вона тебе одурила.

Бо ти став мудрецем, ти прожив змістовне життя,

І в цьому значення для тебе Ітаки.

Константінос Кавафіс (1863–1933)

На думку письменника Хорхе Луїса Борхеса, ідея Заїра виникла в ісламській традиції десь у ХVІІІ сторіччі. Арабською «Заїр» означає видимий, присутній, такий, якого не можна не помітити. Щось таке, що, після того як ми про нього довідуємося, потроху заполонює всі думки й ми не можемо зосередитися ні на чому більше. Такий стан можна вважати або святістю, або божевіллям.

Фобур Сен-Пер. Енциклопедія фантастики, 1953

Я – вільна людина

Вона – Естер, воєнна кореспондентка, щойно повернулася з Іраку, бо вторгнення туди може відбутися в будь-яку мить; тридцять років, одружена, бездітна. Він – невпізнаний чоловік віком двадцять три – двадцять п’ять років, смуглявий, із монголоїдними рисами обличчя. Востаннє цих двох бачили в кав’ярні на вулиці Фобур Сент-Оноре.

Поліція була поінформована, що вони зустрічалися раніше, хоч ніхто не знав, скільки разів. Естер завжди казала, що той чоловік – він ховав своє справжнє «я» під ім’ям Михаїл, – був надзвичайно важливим для неї, хоч ніколи не пояснювала, чи він був важливий для її журналістської кар’єри, чи для неї як для жінки.

Поліція ініціювала формальне розслідування. Було розглянуто можливості викрадення, шантажу, викрадення з метою вбивства, чому аж ніяк не варто було дивуватися, адже робота примушувала її перебувати в постійному й майже неприхованому контакті з людьми, пов’язаними з терористичними угрупованнями, від яких вона добувала інформацію. Було встановлено, що протягом кількох останніх тижнів перед зникненням вона регулярно знімала гроші зі своїх банківських рахунків; ті, хто здійснював розслідування вважали, що гроші їй, либонь, були потрібні на оплату інформації. Вона не взяла з собою ніякого одягу, проте, на загальний подив, її паспорт не змогли знайти.

Він, особа нікому не відома, дуже молодий, ніде не зареєстрований у поліції, не залишив по собі жодного сліду, щоб з’ясувати, хто він такий.

Вона – Естер, лауреатка двох премій із журналістики, віком тридцять років, одружена.

Моя дружина.

* * *

Я відразу потрапив під підозру й був заарештований, позаяк відмовився назвати місце свого перебування в день її зникнення. Але щойно тюремник відімкнув двері моєї камери й оголосив, що я – людина вільна.

Чому я так швидко опинився на волі? Бо сьогодні всі знають усе про всіх, досить тільки зажадати якусь інформацію, й ось вона тут: де ми використали свою кредитну карточку, в яких місцях побували, з ким спали. У моєму випадку все було дуже просто: одна жінка, також журналістка, подруга моєї дружини, розлучена – вона не мала комплексів і могла признатися, що спала зі мною, – прийшла в поліцію й посвідчила на мою користь, коли довідалася, що мене заарештували. Вона надала конкретні докази на підтвердження того, що я був із нею в той день і в ту ніч, коли зникла Естер.

Мене запросили до головного інспектора, він повернув мої речі, попросив пробачення, сказав, що мене звільняють із-під арешту в цілковитій відповідності з вимогами закону, і я не маю жодних підстав звинувачувати або позивати до держави. Я сказав, що не маю найменшого наміру це робити, бо знаю, що кожна людина завжди перебуває під підозрою і за нею стежать протягом двадцяти чотирьох годин на добу, навіть якщо вона не вчинила ніякого злочину.

– Ви – вільні, – сказав комісар, повторивши слова тюремника.

Я запитую, а чи з моєю дружиною справді чогось не сталося? Вона признавалася мені, що через густу мережу контактів у підпільному світі тероризму не раз відчувала пильне стеження за собою.

Інспектор мовчить. Я наполягаю, але він мені нічого не відповідає.

Я запитую, чи дружина може подорожувати зі своїм паспортом, і він відповідає ствердно, позаяк вона не скоїла ніякого злочину, то ніхто не може перешкодити їй вільно виїздити з країни чи вільно в’їздити на її територію.

– У такому разі її, можливо, уже нема у Франції?

– Ви вважаєте, вона вас покинула через ту жінку, з якою ви спите?

Я відповідаю, що це його не стосується. Інспектор мовчить секунду, серйознішає й каже, що вони не могли не заарештувати мене – такий порядок, – але він дуже співчуває, що в мене зникла дружина. Він теж одружений, і, хоч мої книжки йому не подобаються (то він навіть знає, хто я такий! він не такий неук, яким здається!), він може поставити себе в мою ситуацію, він знає: пережити те, що переживаю я, нелегко.

Я запитую, що я повинен робити, коли звідси піду. Він дає мені свою візитівку, просить негайно повідомити, якщо я матиму якісь новини: щось подібне я бачив не в одному фільмі, воно мене не переконує, інспектори завжди знають більше, ніж розповідають.

Він запитує, чи доводилося мені зустрічатися з тим чоловіком, із яким востаннє бачили Естер. Відповідаю, що чув його ім’я чи то кличку, проте особисто з ним не знайомий.

Він запитує, чи мали ми проблеми в подружньому житті. Відповідаю, що жили ми разом понад десять років і мали ті самі проблеми, що їх мають усі, – ні більше, ні менше.

Він делікатно запитує, чи розмовляли ми останнім часом про розлучення або чи моя дружина не думала про те, щоб розлучитися зі мною. Я відповідаю йому, що такої гіпотези ми ніколи не обговорювали, хоч – повторюю, як і в кожному шлюбі, – окремі суперечки іноді виникали.

– Іноді чи досить-таки часто?

– Іноді, – наполягаю я.

Він запитує ще делікатніше, чи вона підозрювала про мої стосунки з її подругою. Відповідаю, що ми спали тоді вперше – і востаннє. То не був роман у правдивому значенні цього слова, просто ми обоє дуже нудилися, не мали чого робити після обіду, а сексуальні розваги завжди пробуджують нас до життя, тому зрештою ми й закінчили свій день у ліжку.

– Ви лягли з нею до ліжка тільки тому, що дуже нудилися в той день?

Я мало не сказав йому, що такі запитання не мають стосунку до розслідування справи, але я мушу зберегти з ним добрі взаємини, вони можуть згодитися мені в майбутньому, зрештою, існує така невидима установа, яку можна назвати Банком Послуг, і вона завжди була для мене надзвичайно корисною.

– Іноді таке буває з кожним. Немає ніяких цікавих справ, жінка прагне емоцій, я шукаю пригод – і ось ми вже удвох у ліжку. Наступного дня ми обоє вдаємо, ніби нічого не сталося, і життя триває.

Він дякує, подає мені руку й каже, що в тому світі, у якому доводиться існувати йому, теж не все гаразд. І йому буває нудно, і він нерідко не знає, чим йому зайнятися, і його опановує бажання лягти з якоюсь дамою до ліжка; але його світ набагато пильніше контролюється, і в ньому нікому не вільно робити те, що йому спадає на думку або хочеться.

– Мабуть, у світі мистецтва люди почуваються набагато вільніше, – каже він.

Я відповідаю, що знаю його світ, проте тепер не маю найменшого бажання порівнювати наші погляди на суспільство та на людей. Потім замовкаю і чекаю, яким буде його наступний хід.

– Я вам сказав, ви вільні і можете йти, – повторює інспектор, трохи розчарований тим, що письменник не виявляє бажання поговорити про життя зі службовцем поліції. – Тепер, коли я знаю вас особисто, я почитаю ваші книжки. Я сказав, вони мені не подобаються, але насправді я ніколи їх не читав.

Мені не вперше доводилося чути цю фразу й думаю, я почую її ще не раз. Принаймні ця пригода подарувала мені ще одного читача. Я дякую інспекторові за його добрі наміри й іду геть.

Отже, я вільний. Мене випустили з в’язниці, моя дружина зникла за таємничих обставин, приходити на певну годину на службу мені не треба, недоброзичливців у мене немає, я багатий, знаменитий, і, якщо Естер справді мене покинула, у мене не буде проблем знайти жінку, яка замінить її. Я вільний і ні від кого не залежу.

Але що означає бути вільним?

Більшу частину свого життя я прожив у рабстві, а тому повинен аж надто добре розуміти, що означає для людини бути вільним, що означає для неї свобода. Від самого дитинства я боровся за неї, як за найдорожчий скарб.

Я боровся проти батьків, які хотіли, щоб я став інженером, а не письменником.

Боровся проти своїх однокашників у школі, які від самого початку обрали мене за жертву своїх жорстоких витівок і лише після того, як дуже багато крові витекло з мого носа та з їхніх носів, після багатьох вечорів, коли я мусив ховати від матері синці та шрами, – бо я сам мусив розв’язувати свої проблеми, а не вона, – я довів собі самому та іншим, що спроможний не плакати після бійки.

Я боровся за те, щоб знайти роботу, яка давала б мені засоби для життя, працював у крамниці залізних виробів, щоб звільнитися від важкої опіки батьків, які кажуть: «Ми даватимемо тобі гроші, але ти повинен робити те й те».

Я боровся – хоч і цілком безрезультатно – за дівчину, яку кохав у юності та яка теж кохала мене; зрештою вона мене покинула, бо батьки переконали її, що я не маю майбутнього.

Я боровся проти ворожого оточення в журналістиці, куди закинула мене доля і де мій перший шеф примусив мене чекати три години й приділив мені якусь увагу лише тоді, коли я став шматувати на клапті книжку, яку він читав. Він скинув на мене здивованим поглядом і побачив, що перед ним людина, спроможна вчинити опір ворогові, тобто наділена якостями, без яких не може бути доброго репортера. Я боровся за ідеали соціалізму, потрапив до в’язниці, вийшов із неї й продовжив свою справу, почуваючи себе героєм боротьби за інтереси робітничого класу, аж поки почув «Бітлів» і вирішив, що втішатися роком набагато цікавіше, ніж теоріями Маркса. Потім я боровся за кохання своєї першої, другої та третьої дружин. Боровся за те, щоб знайти в собі мужність розлучитися з першою, з другою і з третьою, бо кохання не тривало вічно, а я мусив іти вперед, щоб нарешті зустрітися з жінкою, яка прийшла в цей світ, щоб стати моєю, – і не була однією з тих трьох.

Я боровся за те, щоб знайти в собі мужність покинути журналістику й наважитися на авантюру написати книжку, хоч і знав, що в моїй країні ніхто не міг прожити з літератури. Я відмовився від цієї афери лише через рік, коли написав уже з тисячу сторінок, які здавалися мені абсолютно геніальними, бо навіть я сам не міг там анічогісінько зрозуміти.

Поки я боровся, мені зустрічалося чимало людей, які закликали до свободи й чим більше намагалися захистити це своє унікальне право, тим у більшу рабську залежність потрапляли від бажань своїх батьків, від шлюбу, в якому обіцяли зберігати вірність своєму партнерові «до могили», від матеріальних обставин життя, від політичних режимів, від проектів, які їм щастило виконати лиш наполовину, від кохання, якому вони були неспроможні сказати «годі», від вікендів, на яких їм доводилося обідати з нестерпними людьми. Багато з них були рабами розкоші, рабами прагнення до розкоші, рабами необхідності створювати видимість того, що вони прагнуть до розкоші. Вони були рабами життя, якого самі не обирали, але яке вирішили прожити, бо хтось зумів їх переконати, що так для них буде краще. Й ось так тривають їхні дні та ночі, які мало відрізняються між собою, а пригода для них лише слово, прочитане в книжці або побачене на екрані завжди ввімкненого телевізора, а коли вона заходить у якісь двері, то вони неодмінно кажуть:

– Не хочу, мені не цікаво.

Але як вони можуть знати цікаво їм чи не цікаво, якщо ніколи не пробують? Та немає ніякого сенсу запитувати їх про це: бо немає жодних підстав сумніватися, що вони бояться будь-якої зміни, що може похитнути світ, до якого вони звикли.

Інспектор сказав мені, що я вільний. Я вільний тепер, я був вільним і тоді, коли потрапив до в’язниці, бо свобода досі є тим станом людини, який я ціную більше, аніж що завгодно інше на світі. Звичайно ж, мені не раз доводилося пити вино, яке було мені не до вподоби, робити те, чого я не повинен був робити й чого ніколи більш не робитиму, здобути чимало шрамів як на тілі, так і в душі, завдати ран кільком людям – у яких я потім просив прощення, коли зрозумів, що спроможний зробити все, крім примусити іншу людину наслідувати мене в моєму божевіллі, у моєму прагненні жити. Я не каюся за ті хвилини, коли я страждав, я ношу свої шрами, наче медалі, знаю, що свобода має високу ціну, не менш високу, аніж ціна рабства; єдина різниця лише в тому, що за свободу ви платите з радістю та з усмішкою, навіть тоді, коли ця усмішка окроплена слізьми.

Я виходжу з дверей поліційного відділка, день сьогодні чудовий, сонячна неділя, яка зовсім не відповідає станові моєї душі. Мій адвокат чекає мене на вулиці з кількома словами розради та з букетом квітів. Він каже, що телефонував у всі лікарні, морги (тобто зробив те, що завжди роблять, коли хтось не повертається додому), але знайти Естер йому не вдалося. Каже, йому вдалося приховати від журналістів місце, де я перебував після того як мене заарештували. Каже, йому треба обговорити зі мною юридичну стратегію, яка допоможе мені захиститися від майбутніх звинувачень. Я дякую йому за увагу; знаю, що він не має наміру накреслювати якусь юридичну стратегію – просто він не хоче залишати мене самого, бо не знає, як я поведуся (нап’юся і знову потраплю в поліцію? зчиню скандал? спробую накласти на себе руки?). Я відповідаю йому, що маю багато важливих справ і що й він, і я чудово знаємо: у мене немає жодних проблем із законом. Він наполягає, але я не поступаюся – зрештою, я людина вільна.

Я вільний. Вільний перебувати в тужливій самотині.

Беру таксі й прошу відвезти мене до центру Парижа. Прошу водія, щоб він зупинився біля Тріумфальної арки. Звертаю на Єлисейські Поля й прямую до готелю «Бристоль», де ми з Естер мали звичай пити гарячий шоколад щоразу, коли хтось із нас двох повертався з відрядження або подорожі із-за кордону. Для нас то був ритуал повернення додому, повернення в любов, яка утримувала нас разом, хоч життя все частіше розводило нас по різних дорогах.

Я йду собі й іду. Люди всміхаються, дітлахи радіють, утішаючись нетривалими годинами весни, яка несподівано навідала нас серед зими, машини пливуть по вулиці безперервним потоком, повсюди панує бездоганний порядок – за винятком того, що жодна людина не знає або вдає, ніби не знає, або просто не цікавиться тим, що я втратив дружину. Невже вони не відчувають, як я страждаю? Усі мали б сумувати, співчувати чоловікові, чия душа стікає кров’ю кохання; але вони сміються, поринувши у своє дріб’язкове й жалюгідне життя, яке знає лише радість закінчення робочого тижня.

Мене навідує несподівана й кумедна думка: певно, у багатьох людей, що йдуть мені назустріч, душа теж розривається від розпуки, але я не знаю, чому і як вони страждають.

Заходжу до бару, щоб купити сигарети, і продавець відповідає мені англійською. Зазираю до аптеки, щоб купити м’ятні льодяники, які мені дуже до вподоби, і там теж зі мною розмовляють англійською (а я в обох випадках замовляв товари французькою). За кілька кроків від готелю мене зупиняють два хлопці, які щойно приїхали з Тулузи, вони зверталися до кількох людей, запитуючи, де розташована потрібна їм крамниця, проте ніхто не зрозумів, чого їм треба. Що сталося? Невже за двадцять чотири години, які я просидів у в’язниці, мова на Єлисейських Полях змінилася?

Туризм і гроші спроможні творити чудеса: але як я не помічав цього раніше? Мабуть, ми з Естер уже давно не пили тут шоколаду, хоч обоє останнім часом кілька разів виїздили в далекі подорожі. Бо завжди існувала якась важливіша справа. Завжди на цей час була призначена зустріч, скасувати яку було неможливо. Але не сумнівайся, моя любове, наступного разу ми неодмінно вип’ємо шоколаду, повертайся негайно, ти знаєш, що сьогодні я справді маю важливу зустріч і не зможу зустріти тебе в аеропорту, мій мобільник увімкнений, ти можеш зателефонувати мені в разі нагальної необхідності, а зустрінемося вночі.

Мобільник! Я дістаю його з кишені, негайно вмикаю, і він дзвонить кілька разів; на кожен дзвінок моє серце підстрибує, проте я бачу на невеличкому дисплеї імена людей, які хочуть зі мною сконтактуватися, й не відповідаю жодному з них. От якби на дисплеї замість імені або прізвища з’явився напис «абонент невідомий», тоді я зрозумів би, що це ти, адже цей номер телефону я дав не більш як двадцятьом людям, і кожен із них твердо пообіцяв мені, що більш нікому його не назве. Проте невідомий абонент не з’являється, усі дзвінки належать моїм друзям або близьким колегам. Мабуть, вони хочуть довідатися, що сталося, хочуть допомогти (але як вони можуть допомогти?), запитати, чи не потребую я чогось.

Телефон не змовкає. Може, відповісти? Може, зустрітися з кимось?

Але вирішую не зустрічатися ні з ким, поки не зрозумію, що відбувається.

Заходжу до «Бристоля», що його Естер завжди описувала як один із небагатьох готелів Парижа, де до клієнтів ставляться як до гостей, а не як до безпритульних волоцюг. Мене справді вітають з не меншою приязню, ніж якби я був тут постояльцем, я обираю стіл навпроти гарних дзиґарів, слухаю фортепіано, дивлюся у вікно на сад.

Мені треба бути практичним, дослідити альтернативи. Життя триває. Я не перший і не останній чоловік, якого покинула дружина, але чому це мало статися саме в такий сонячний день, з усміхненими людьми на вулицях, коли діти співають, весна подає свої перші знаки, сонце сяє, а водії шанують пішохідні доріжки?

Я беру серветку й записую на ній ті думки, що вирують у моїй голові. Забудьмо про почуття, і я спробую прикинути, що я зможу зробити.

А) Припустімо, її справді викрали, і її життя в небезпеці. У такому разі я, її чоловік, її супутник у всі хвилини її життя, повинен зрушити небо й землю, щоб відшукати її.

Проте я не повинен забувати, що вона забрала свій паспорт. Поліція про це не знає, але вона забрала також кілька суто особистих речей і гаман із образами святих заступників, який завжди брала із собою, коли збиралася навідати іншу країну. Вона взяла також гроші в банку.

Висновок: вона готувалася до від’їзду.

Б) Припустімо, вона повірила в обіцянку, що насправді виявилася пасткою.

Відповідь: Вона багато разів потрапляла в небезпечні ситуації – небезпека становила частину її роботи. Але вона завжди попереджала мене, адже я був єдиною людиною, якій вона могла довіряти повністю. Казала мені, у якому місці буде, з ким зустрічається (хоч, щоб не наражати мене на небезпеку, називала ту людину умовним ім’ям) і що мені робити, якщо вона не повернеться у визначений час.

Висновок: вона не мала наміру зустрічатися з джерелами своєї інформації.

В) Припустімо, вона пішла до іншого чоловіка.

Відповідь: відповіді немає. І з усіх гіпотез це єдина, що має сенс. Але я не можу прийняти її, не можу погодитися на те, що вона могла піти від мене так – не обміркувавши й не пояснивши причину того, що сталося. І я, і Естер завжди пишалися, що всі труднощі життя ми зустрічаємо й долаємо разом. Ми страждаємо, але ніколи не брешемо одне одному – хоча звичай не згадувати про випадки, які можуть завдати шкоди шлюбові, входить до правил гри. Я знаю, вона дуже змінилася, після того як познайомилася з таким собі Михаїлом, але хіба це може виправдати розрив десятирічного шлюбу?

Навіть якщо вона спала з ним, навіть якщо закохалася в нього, то невже вона може забути про все, що ми з нею спільно пережили, про все, чого спільно досягли, й кинутися в авантюру, з якої немає повернення? Вона була вільна подорожувати, куди їй заманеться, жила в постійному оточенні чоловіків, солдатів, які не знали жінки протягом тривалого часу, проте я ніколи нічого в неї не запитував, і вона мені ніколи нічого не розповідала. Ми обоє були вільні й пишалися цим.

Але Естер зникла. Зникла, залишивши сліди, видимі лише для мене, так ніби залишила таємне повідомлення: я від тебе пішла.

Чому?

Чи варто намагатися відповісти на це запитання?

Ні. Бо відповідь покаже мою власну неспроможність утримати біля себе жінку, яку я кохаю. Чи варто намагатися знайти її, щоб переконати повернутися до мене? Благати її, канючити, щоб вона дала ще один шанс нашому шлюбові?

Така поведінка здається мені безглуздою. Ліпше буде страждати, як я страждав раніше, коли люди, яких я любив, зрештою йшли від мене. Ліпше зализати рани, як я вже зализував їх у минулому. Протягом якогось часу я думатиму про неї, перетворюся на такого собі стогнія, дратуватиму своїх друзів, бо неспроможний буду говорити з ними на жодну тему, якщо вона не торкатиметься зникнення моєї дружини. Намагатимуся виправдати те, що сталося, і вдень, і вночі спогадуватиму кожну мить, прожиту біля неї, і зрештою дійду висновку, що вона була до мене несправедлива, тоді як я завжди намагався робити все якнайкраще. З’являться інші жінки. Я ходитиму вулицями, і чи не в кожній зустрічній жінці мені ввижатиметься вона. Я страждатиму вдень і вночі, вночі й удень. Це може тривати тижнями, місяцями, можливо, протягом року, а то й довше.

Аж поки одного ранку я прокинуся й зловлю себе на тому, що думаю про щось інше, і зрозумію, що найгірше залишилося позаду. Моє серце поранене, але воно одужує і знову сприймає красу життя. Таке вже бувало зі мною раніше і знову буде, в цьому я анітрохи не сумніваюся. Коли одна йде, то це означає, що прийде інша – і я зустріну нове кохання.

Деякий час я втішаюся думкою про свій новий стан: адже я тепер чоловік незалежний і багатий. Можу зустрічатися, з ким мені захочеться, посеред білого дня. Можу поводитися на вечірках і святах, як ніколи не поводився протягом останніх років. Інформація поширюється дуже швидко, і через короткий час багато жінок, молодих і не дуже молодих, багатих і зовсім не таких багатих, якими вони прикидаються, справді розумних або наділених лише тим розумом, який дозволятиме їм казати мені те, що, на їхню думку, мені приємно почути, стукатимуть у мої двері.

Мені хочеться вірити в те, що бути вільним – найкраще. Це дасть можливість знайти справжнє кохання, справжню жінку свого життя, яка чекає мене і яка ніколи не поставить мене в принизливу ситуацію.

Я допиваю шоколад, дивлюся на годинник, розумію, ще рано, аби втішатися приємним відчуттям, що я знову становлю частину людства. Протягом якихось хвилин я втішаю себе мрією, що Естер зараз увійде в оті двері, ступаючи по гарних перських килимах, підійде, сяде поруч зі мною, нічого не кажучи, викурить сигарету, подивиться на внутрішній сад, а потім візьме мене за руку. Минає півгодини, й півгодини я вірю в історію, яку щойно вигадав, аж поки до мене доходить, що це чергова маячня, не більше.

Я вирішую не повертатися додому. Підходжу до конторки адміністратора, замовляю номер, прошу дати мені зубну щітку, дезодорант. Готель переповнений, але адміністратор іде мені назустріч і зрештою я вселяюся в чудовий номер-люкс із видом на Ейфелеву вежу, виходжу на терасу, з якої можна милуватися дахами Парижа, дивлюся на освітлені вікна, яких із настанням ночі стає все більше, на родини, що готуються до святкової вечері – адже сьогодні неділя. І потроху мене опановує те саме відчуття, яке я вже пережив на Єлисейських Полях: чим гарніший краєвид, тим нещасливішим і жалюгіднішим я себе почуваю.

Я не дивлюся телевізор, не замовляю вечерю. Сідаю на терасі та ретроспективно переглядаю своє життя – життя юнака, що мріяв стати знаменитим письменником і раптом побачив, що реальність зовсім інша: я писав мовою, якою майже ніхто не читав, у країні, де, як казали, читачів немає. Батьки переконували мене вступити до університету (якого завгодно, сину, головне – одержати диплом, бо без диплома ти на цьому світі – ніхто). Я збунтувався, подався блукати світом в епоху хіпі, зрештою познайомився з одним співаком, став писати слова до музики й несподівано для самого себе почав заробляти грошей більше, аніж моя сестра, яка послухалася поради батьків і вивчилася на інженера-хіміка.

Я написав чимало віршів для пісень, мій співак здобував усе більшу популярність, я купив собі кілька квартир, зрештою посварився зі співаком, але на той час зібрав уже досить грошей, щоб прожити кілька років не працюючи. Уперше одружився з жінкою, яка була старшою за мене, і багато чого мене навчила: уміння кохатися, уміння керувати людьми, вона навчила мене розмовляти англійською мовою і спати до полудня. Але зрештою ми розлучилися, бо вона дійшла висновку, що я «емоційно незрілий і готовий побігти за кожною дівкою з великими цицьками». Потім я одружився вдруге і втретє, з жінками, котрі, як я вірив, допоможуть мені здобути емоційну рівновагу. Я справді здобув те, чого прагнув, але відкрив, що омріяна рівновага неминуче приводить за собою глибоку нудьгу.

Ще два розлучення. Знову я на свободі, але це радше відчуття свободи; адже свобода – це не відсутність зобов’язань, а спроможність обрати ту особу, перед якою хотілося б ці зобов’язання взяти.

Знову я шукаю кохання, знову пишу вірші до музики. Коли мене запитують, який у мене фах, відповідаю, що я – письменник. Коли мені відповідають, що знають лише слова моїх пісень, я відповідаю, що це тільки частина моєї творчості. Коли мій співрозмовник просить пробачення і каже, що не читав жодної з моїх книжок, пояснюю, що я працюю над одним великим проектом – і це, звичайно, брехня. Насправді ж я маю гроші, маю зв’язки, але не маю мужності написати книжку – моя мрія стала нереальною. Якби я спробував її написати й зазнав невдачі – я, певно, переживав би цю невдачу протягом решти свого життя. Тому, мабуть, ліпше жити, маючи мрію, аніж своїми руками занапастити її.

Якось одна журналістка приходить узяти в мене інтерв’ю. Вона запитує, як почувається людина, чию творчість знають у всій країні, проте ніхто не знає, хто ж я такий, адже зазвичай засоби масової інформації приділяють увагу лише співакові. Журналістка гарна, розумна, стримана. Потім ми зустрічаємося на одній вечірці. Тепер вона не на службі, й мені щастить того ж таки вечора затягти її в ліжко. Я відразу закохався, вона ж назвала мене «наркотиком». Щоразу, коли я їй телефоную, вона каже, що зайнята. Але чим енергійніше вона мене відштовхує, тим більше мене вабить до неї – аж поки зрештою мені вдається переконати її провести вікенд на моїй віллі за містом (хоч я й був такою собі білою вороною, проте я єдиний із моїх друзів, хто зумів на той час придбати собі віллу).

Протягом трьох днів ми жили самі-одні, я готував для неї, вона розповідала різні історії про свою роботу і зрештою закохалася в мене. Коли ми повернулися до міста, вона стала регулярно ночувати в моєму помешканні. Одного ранку прокинулася дуже рано й повернулася зі своєю друкарською машинкою. І від того дня, хоч нічого не було сказано, мій дім перетворився на її дім.

Почалися ті самі конфлікти, які я мав зі своїми попередніми дружинами: вони завжди хотіли стабільності, вірності, а я прагнув пригод і невідомого. І хоч цього разу наші взаємини тривали довше, через два роки я почав схилятися до думки, що для Естер настав час повернутися додому, забрати друкарську машинку й усе, що вона принесла із собою.

* * *

– Думаю, для нас обох так буде краще.

– Але ж ти кохаєш мене, а я кохаю тебе, чи не так?

– Не знаю. Якби ти запитала, чи мені приємно бути у твоєму товаристві, я відповів би ствердно. Але якби ти запитала, чи зможу я жити без тебе, моя відповідь була б такою самою.

– Я ніколи не жалкувала, що не народилася чоловіком, я цілком задоволена бути жінкою. Зрештою, ви хочете від нас одного: щоб ми добре готували. З другого боку, вимог до чоловіка ми ставимо набагато більше – ви повинні утримувати родину, бути добрими коханцями, захищати нащадків, добувати їжу, домагатися життєвого успіху.

– Не про це йдеться: я цілком задоволений собою. Мені добре з тобою, але я не вірю, що з цього щось вийде.

– Тобі добре зі мною, але ти терпіти не можеш самого себе. Ти завжди шукаєш пригод, забуваючи про речі справді важливі. Ти не можеш жити без адреналіну в жилах, забуваючи про те, що в них має текти кров і нічого більше.

– Я не ухиляюся від речей важливих. Що ти вважаєш важливим, наприклад?

– Написати книжку.

– Я готовий почати її писати хоч зараз.

– Тоді напиши її. А потім, якщо захочеш, ми розлучимося.

* * *

Мені її пропозиція здалася абсурдною, я можу написати книжку, коли мені заманеться, я знаю редакторів, журналістів, які переді мною в боргу. Естер лише жінка, яка боїться втратити мене, й тому вигадує казна-що. Я кажу, що годі, наші стосунки підійшли до кінця, і йдеться не про те, робить чи не робить вона мене щасливим, ідеться про кохання.

«А що таке кохання?» – запитує вона. Я витрачаю понад півгодини, намагаючись відповісти на її запитання, й доходжу висновку, що сам цього не розумію.

Вона мені каже: «Якщо ти неспроможний визначити кохання, то спробуй бодай написати книжку».

Я відповідаю, що ці дві речі не мають найменшого зв’язку між собою, я сьогодні ж таки покину це помешкання, а вона може залишатися в ньому, поки захоче, – я поживу в готелі, поки вона знайде собі де жити. Вона каже, з її боку не існує жодної проблеми, менш як через місяць моє помешкання буде вільне – вона почне шукати собі місце для проживання вже завтра. Я пакую валізи, а вона починає читати якусь книжку. Я кажу, що вже пізно, піду завтра. Вона радить мені піти негайно, бо завтра рішучість може мене покинути. Я дорікаю їй, що вона хоче позбутися мене якнайшвидше. Вона сміється й каже, що це я, а не вона, вирішив з усім покінчити. Ми йдемо спати, назавтра моє бажання розлучитися з нею вже не таке велике, тож я доходжу висновку, що мені треба все добре обміркувати. Проте Естер каже мені, що на цьому питання про наші стосунки не вичерпане. Либонь, не варто ризикувати, бо, судячи з моєї сьогоднішньої поведінки, подібні епізоди повторюватимуться, вона почуватиме себе нещасливою і настане її черга мене покинути. Але в цьому випадку намір негайно перетвориться на дію і вона відразу спалить за собою всі мости, щоб уже ніколи до мене не повернутися. Я запитую, що вона цим хоче сказати. «Я заведу собі полюбовника, закохаюся», – відповідає вона мені.

Вона йде на службу до редакції, а я вирішую влаштувати собі вихідний (крім написання слів до музики, я працюю на студії грамзапису) і вмощуюся перед друкарською машинкою. Трохи посидівши, підводжуся, читаю газети, відповідаю на важливі листи, коли вони закінчуються, пишу відповіді на кілька листів, що не мають ані найменшої ваги, складаю для себе перелік справ, які мені треба зробити, слухаю музику, прогулююся по кварталу, розмовляю з пекарем, повертаюся додому, день минув, а я не зміг надрукувати бодай одну просту фразу. Я доходжу висновку, що ненавиджу Естер, бо вона примушує мене робити те, чого мені не хочеться робити.

Коли вона повертається з редакції, то нічого в мене не запитує – вона й без того бачить, що я нічого не написав. Каже, що погляд у мене той самий, який був і вчора.

Я вирішив, що почну працювати з наступного дня, але вночі повертаюся до столу, на якому стоїть друкарська машинка. Читаю, дивлюся телевізор, слухаю музику, знову обертаюся до машинки, і так минає два місяці, й у мене збирається високий стосик сторінок із «першою фразою», але жодного абзацу мені так і не вдається закінчити.

Я знаходжу безліч виправдань – у цій країні ніхто книжок не читає, я ще не маю сюжету, який би мене задовольняв, або я маю чудовий сюжет, але ще не обміркував, як його розгорнути. Крім того, мені край необхідно написати таку-то статтю чи такі-то слова до музики. Минають іще два місяці, й одного дня вона приносить мені квиток на літак.

– Годі, – каже моя дружина. – Облиш прикидатися, ніби ти страшенно заклопотаний, ніби ти людина, яка добре знає свою відповідальність, ніби світ потребує того, що ти робиш, – вирушай у подорож.

Я завжди зможу стати головним редактором газети, в якій іноді публікую свої репортажі, або директором компанії грамплатівок, для якої я пишу тексти до музики – і де мене тримають тільки тому, що не хочуть, аби я працював на конкурентів. Я завжди зможу повернутися й робити те, що роблю тепер, але моя мрія не може більше чекати. Я мушу або втілити її в життя, або відмовитися від неї.

То куди вона купила мені квиток?

В Іспанію.

Я намагаюся чинити опір, доводячи, що квитки коштують дорого, а я не можу зараз відлучитися, у мене є кар’єра, і я мушу дбати про неї. Я можу втратити своїх музичних партнерів, і проблема, зрештою, не в мені, проблема в нашому шлюбі. І якщо я захочу написати книжку, то ніхто мені не перешкодить зробити це.

– Ти можеш її написати, ти хочеш її написати, але ти її не пишеш, – заперечує вона. – Тож твоя проблема не в мені, у тобі самому, і тому тобі ліпше побути протягом якогось часу самому.

Вона показує мені мапу. Я полечу до Мадрида, де сяду на автобус і поїду в Піренеї, гірський масив, що на кордоні з Францією. Там я знайду середньовічну дорогу прочан, так званий шлях до Сантьяго. Я повинен буду пройти її пішки. Вона чекатиме мене в кінці тієї дороги, й тоді вона погодиться з усім, що я їй скажу: що я більше її не кохаю, що я ще прожив надто мало, аби створити літературний твір, що я відтепер забуду про свій намір стати письменником, що то була тільки юнацька мрія – більше нічого.

Це якась галюцинація! Жінка, з якою я прожив два довгі роки – справжню вічність у стосунках кохання, – вирішує за мене, як мені далі жити, примушує мене покинути роботу, хоче, щоб я перетнув пішки цілу країну! Це така маячня, що я вирішую сприйняти її серйозно. Кілька вечорів поспіль я напиваюся, і вона напивається разом зі мною, хоч ненавидить спиртне. Мене опановує гнів, я кажу їй, що вона заздрить моїй незалежності й ця божевільна ідея виникла в її голові лиш тому, що я хочу її покинути. Вона відповідає, що все це почалося ще тоді, коли я навчався у школі й у мене виникла мрія стати письменником, і настав час розлучитися з цією мрією, бо інакше я проведу решту свого життя то одружуючись, то розлучаючись, то розповідаючи прегарні історії про своє минуле й деградуючи все більше й більше.

Звісно, я не можу погодитися з тим, що вона має рацію, але знаю: вона каже правду. І чим більше я це усвідомлюю, тим сильніший гнів мене опановує. Вона сприймає напади моєї люті не протестуючи, тільки щоразу мені нагадує, що дата мого від’їзду наближається.

В одну з ночей, уже близьку до призначеної дати, вона відмовляється кохатися зі мною. Я викурюю цілу сигару з гашишем, випиваю дві пляшки вина й падаю непритомний посеред кімнати. Коли приходжу до тями, то усвідомлюю, що опинився на дні глибокої ями й настав час вибиратися на поверхню. І тоді я, той, хто так раніше пишався своєю мужністю, доходжу до розуміння, що став боягузом, пристосуванцем, дріб’язковим у ставленні до власного життя. Того ранку я розбудив її поцілунком і пообіцяв зробити все, чого вона від мене хоче.

Я полетів до Іспанії і за тридцять вісім днів пішки подолав дорогу до Сантьяго-де-Компостела. Прийшовши туди, я зрозумів, що моя справжня подорож тільки починається. Я вирішую залишитися в Мадриді й жити там на авторські гонорари, нехай океан відокремлює мене від тіла Естер – хоч офіційно ми залишаємося чоловіком і дружиною і досить часто розмовляємо по телефону. Це, зрештою, дуже зручно – жити у шлюбі, знаючи, що в будь-яку хвилину я можу повернутися в обійми дружини й водночас користуватися всіма вигодами цілковитої незалежності.

Я закохуюся у вчительку каталанської мови, в аргентинку, що виробляє ювелірні прикраси, в дівчину, яка співає в метро. Авторські відрахування від моїх музичних творів надходять і далі, і мені цього вистачає на досить комфортне життя, я не маю потреби працювати, й у мене досить вільного часу на все… зокрема й на те, щоб написати книжку.

Але написання книжки завжди можна відкласти на наступний день, бо префект Мадрида вирішив, що місто має перетворитися на безперервне свято, він навіть вигадав гасло «Мадрид мене збуджує», він примушує чоловіка протягом цілої ночі тинятися з бару в бар, винаходить романтичну назву «гулянка мадридська», й усе це аж ніяк не можна відкласти назавтра, адже навколо – море розваг, дні стають короткими, а ночі – довгими.

Й ось одного чудового дня Естер телефонує і каже, що прилетить мене навідати: мовляв, ми повинні нарешті обговорити нашу ситуацію. Вона повідомляє, що з’явиться через тиждень, і це дає мені змогу належно підготуватися (я їду до Португалії, але через місяць повернуся, повідомляю я білявій дівчині, яка раніше співала в метро, а тепер ночує в дешевому готелі, і з якою я щоночі вирушаю на «мадридські гулянки»). Прибираю у своєму помешканні, знищую всі сліди жіночої присутності, прошу своїх друзів зберігати цілковиту мовчанку, бо моя дружина приїздить до мене, щоб провести тут цілий місяць.

Естер виходить із літака з невпізнанно й жахливо коротко обстриженим волоссям. Ми вирушаємо з нею в подорож по Іспанії, відвідуємо містечка, які багато означають для однієї ночі, але жодного з них я не зміг би знайти, якби мені треба було повернутися туди вдруге. Ми ходили на кориду, на фламенко, я поводився як найкращий чоловік у світі, бо хотів, щоб вона повернулася додому з відчуттям, що я досі її кохаю. Я й сам не знаю, навіщо хочу навіяти їй це відчуття, мабуть, тому, що в глибині душі вона розуміє: одного дня мій мадридський сон закінчиться.

Я їй кажу, що ця стрижка мені не подобається, вона змінює її, знову стає вродливою. Тепер залишається кілька днів до кінця її відпустки, і я хочу, щоб вона покинула мене задоволеною, і я залишуся в Мадриді, який мене збуджує, з дискотеками, що відкриваються о десятій ранку, биками, нескінченними розмовами про одне й те саме, випивкою, жінками, знову биками, знову випивкою, знову жінками й без ніяких, абсолютно ніяких обов’язків або зобов’язань.

Якось у неділю, коли ми йшли до бару, відчиненого до ранку, Естер торкнулася забороненої теми: запитала мене про книжку, яку я нібито пишу. Я випиваю пляшку хересу, копаю носаком залізні двері, коли ми виходимо, обкладаю лайкою кількох перехожих на вулиці, чи вона приїхала сюди з такої далечі лише для того, щоб перетворити моє життя на пекло, відібрати в мене всю радість. Вона нічого не відповідає – але обоє ми розуміємо, що наші взаємини дійшли до своєї межі. Я не сплю ніч, а вранці, після того як вичитую адміністратору за телефон, що не працює нормально, й роблю зауваження покоївці, що вона вже тиждень не змінювала білизну, після нескінченного стояння під душем, щоб вимити з себе рештки вчорашнього похмілля, сідаю за друкарську машинку, аби показати Естер, що я чесно намагаюся працювати.

І зненацька відбувається чудо: дивлячись на жінку, яка сидить переді мною, яка щойно зготувала собі каву й читає газету, жінку, в чиїх очах я бачу втому й зневіру, жінку стриману й мовчазну, яка навіть свою ласку не завжди вміє виразити жестом, жінку, що примушує мене казати «так», тоді як мені хочеться сказати «ні», і примушує мене боротися за те, що вона вважає – і цілком слушно – єдиним сенсом мого існування, жінку, яка відмовилася від мого товариства, бо її любов до мене є навіть більшою, аніж любов до себе, і яка відправила мене в подорож на пошуки своєї мрії, дивлячись на цю жінку, майже маленьку, спокійну, з очима, що говорять більше, аніж будь-які слова, нерідко налякану у своєму серці, але завжди сміливу у своїх діях, жінку, спроможну кохати, не принижуючи себе, спроможну боротися за свого чоловіка, я несподівано відчув, як мої пальці зацокотіли по клавішах друкарської машинки.

Я надрукував першу фразу. І другу.

Після того я протягом двох днів нічого не їм, сплю лише в міру крайньої необхідності, слова, схоже, вилітають із якогось невідомого місця – як ото буває, коли я пишу слова до музики, коли після багатьох суперечок та балаканини, позбавленої всякого сенсу, я і мій партнер знаємо, що наша «річ» готова й настав час записати її на папір разом із нотами. Я знаю, що цього разу моя «річ» приходить до мене із серця Естер, моє кохання відроджується, і я пишу книжку тому, що вона існує, що вона змогла подолати важкі хвилини у спілкуванні зі мною, не нарікаючи, не почуваючи себе жертвою. І я починаю розповідь про те, що за останні роки по-справжньому мене схвилювало – про свою паломницьку подорож до Сантьяго.

Поки пишу, я починаю відчувати, що мої погляди на світ зазнають кардинальних змін. Протягом багатьох років я вивчав і практикував магію, алхімію, окультні науки; я був зачарований думкою про те, що група осіб володіє величезною могутністю, якою ніяк не може поділитися з рештою людства, бо надзвичайно ризиковано передавати таку необмежену владу в недосвідчені руки. Я входив до всіляких таємних товариств, до різних екзотичних сект, купував надзвичайно дорогі книги, що продавалися поза межами ринку, гаяв безліч часу на ритуали та закляття. Я жив, переходячи з групи в групу, з одного братства в інше, завжди плекаючи мрію зустріти когось, хто нарешті відкриє мені таємниці невидимого світу, і завжди з глибоким розчаруванням переконувався в тому, що більшість цих людей – хоч, можливо, їхні наміри й були добрими – лише сповідували ту або ту догму, у більшості випадків перетворюючись на фанатиків, либонь тому, що фанатизм уявляється єдиними ліками проти сумнівів, які не перестають тривожити душу людини.

Я відкрив, що багато ритуалів справді діють. Але я також відкрив, що ті, хто оголошує себе вчителями та охоронцями таємниць життя, хто запевняє, ніби володіє методами, які можуть наділити кожну людину спроможністю досягти всього, чого вона хоче, давно й цілком утратили зв’язок із ученнями стародавнього світу. Пройшовши дорогою до Сантьяго й спілкуючись зі звичайними людьми, я відкрив, що Всесвіт промовляє до нас своєю особливою мовою – так званими знаками, і щоб її зрозуміти, досить дивитися з відкритим розумом на те, що відбувається навколо нас, і все це примусило мене засумніватися в тому, що окультизм – єдині двері, що відчиняються до цих таємниць. Тож описуючи свій шлях, я почав обмірковувати інші можливості зростання й завершив ці свої роздуми фразою: «Треба тільки бути уважним; ти почнеш навчатися тільки тоді, коли будеш готовий, коли помічатимеш усі знаки й пильно досліджуватимеш усе необхідне для того, щоб ступити наступний крок».

Дві великі проблеми стоять перед кожною людиною: перша – коли почати, й друга – коли зупинитися.

Через тиждень я почав редагувати свою книжку – зробив першу, другу й третю редакції. Мадрид уже мене не збуджує, мені час повертатися – я відчуваю, що цикл завершився, й мені слід починати наступний. Я прощаюся з містом так само, як я прощався з усім у житті: ймовірно, я можу змінити намір й одного дня сюди повернутися.

Я повертаюся на батьківщину разом з Естер із думкою, що, мабуть, мені доведеться шукати іншу роботу, але поки що я нічого не знаходжу (а не знаходжу тому, що не маю в ній потреби) і далі редагую свою книжку. Я, проте, не дуже вірю, що хтось може зацікавитися досвідом людини, яка пройшла дорогу до Сантьяго, романтичну, але важку.

Через чотири місяці, наготувавшись робити десяту редакцію, я раптом виявляю, що рукопису в моєму помешканні немає, нема й Естер. Та коли я вже перебуваю на межі божевілля, вона повертається з поштовою квитанцією в руках – вона надіслала рукопис колишньому коханцеві, який нині має невеличке видавництво.

І колишній коханець Естер видає мою книжку. У газетах жодного рядка, проте кілька людей її купують. Вони рекомендують її іншим, ті, у свою чергу, її купують і рекомендують іще іншим. Через півроку перший наклад розпродано. Через рік друкується вже третій наклад, і я починаю заробляти гроші літературою, про що ніколи навіть не мріяв.

Я не знаю, поки триватиме цей чарівний сон, але вирішую прожити кожну хвилину свого життя так, ніби вона остання. І бачу, що літературний успіх відкриває переді мною можливість, про яку я так давно мріяв: інші видавці висловлюють бажання надрукувати мій наступний твір.

Але ж неможливо мандрувати дорогою до Сантьяго кожен рік – тож про що мені тепер писати? Невже для мене знову почнеться драма сидіння перед друкарською машинкою, коли я спроможний робити все що завгодно – крім фраз і абзаців? Чи зможу я й далі ділитися з читачами своїм світоглядом, розповідати їм про свій життєвий досвід? Я намагаюся робити це протягом кількох днів, протягом багатьох ночей і доходжу висновку, що це неможливо. Але одного вечора випадково (а чи й справді випадково?) прочитую цікаву оповідку з «Тисяча й однієї ночі»; там я знаходжу символ своєї першої подорожі, щось таке, що допомагає мені збагнути, хто я такий і чому я так довго не наважувався ухвалити рішення, яке мав би ухвалити дуже давно. Я взяв ту оповідку за основу, і на ній побудував розповідь про вівчаря, котрий вирушив на пошуки своєї мрії – скарбу, захованого в єгипетських пірамідах. Я також розповів про кохання, яке на нього чекало, як чекала на мене Естер, поки я блукав дорогами життя.

Але я вже не той, хто колись мріяв стати бодай кимось, я став самим собою. Я пастух, що переходить через пустелю, але де той Алхімік, який допоможе мені прийти туди, куди я хочу прийти? Коли я закінчую свій новий роман, я майже не розумію, до якого, власне, жанру він належить: він здається казкою для дорослих, а дорослі значно більше цікавляться книжками про війну, про секс або про те, як прийти до влади. Та, попри мої сумніви, видавець публікує книжку, й читачі знову записують її до бестселерів.

Минають три роки, моє подружнє життя безхмарне, я роблю те, що мені подобається робити, з’являється перший переклад моєї книжки, потім – другий, і успіх, повільний, але стабільний, розносить мою літературну славу на всі чотири сторони світу.

Я вирішую переселитися до Парижа – адже там літературні кав’ярні, там письменники, там культурне життя. Проте відкриваю, що нічого з цього вже не існує. Кав’ярні, обвішані портретами людей, які створили їхню славу, перетворилися на заповідники для туристів. Переважна більшість письменників дбають насамперед про форму, а не про зміст, вони намагаються бути оригінальними, але досягають лише того, що їхні твори стають смертельно занудними. Вони замикаються у своєму світі, і я взнаю надзвичайно цікавий вираз із французької мови: renvoyer l’ascenseur . Це приблизно означає: «Ти – мені, а я – тобі». Тобто я вихваляю твою книжку, а ти – мою, і в такий спосіб ми створюємо новий культурний простір, здійснюємо революцію, стаємо творцями нового філософського мислення, ми спільно страждаємо через те, що ніхто нас не розуміє, але зрештою такою є доля всіх геніїв минулого, бути незрозумілим для свого історичного часу – невід’ємна особливість великого митця.

Ті, хто дотримуються тактики «ти – мені, а я – тобі», спочатку досягають певного результату: люди не наважуються відверто критикувати те, чого не розуміють. Але згодом вони усвідомлюють, що їх ошукали, й перестають вірити критикам.

Інтернет із його простою мовою починає змінювати світ: нові письменники силкуються донести до широкої публіки свої слова та своє розуміння. Я приєднуюся до цих нових письменників, зустрічаючись із ними в кав’ярнях, про які ніхто не знає, бо вони ще не встигли прославитися й прославити ці кав’ярні. Я самотужки намагаюся вдосконалити свій стиль, а у свого видавця навчаюся мистецтва «співучасті».

* * *

– А що таке Банк Послуг?

– Ви знаєте, що це таке. Усі знають.

– Можливо, але я поки що не зрозумів, що означає цей вираз.

– Він уперше був застосований у книжці одного американського письменника. Це наймогутніший банк у світі. Він діє в усіх сферах життя.

– Я приїхав сюди з країни, що не має усталених літературних традицій. Я не маю змоги зробити послугу нехай там кому.

– Це не має найменшого значення. Я можу навести вам приклад: я знаю, ви людина, чия популярність зростає, й одного дня ви здобудете великий вплив. Я це знаю, бо й сам був таким, як і ви: амбітним, незалежним, чесним. Сьогодні я вже втратив ту енергію, яку мав колись, проте намагаюся допомагати вам, бо не можу й не хочу зупинятися, бо мрію не про спокій, а про ту цікаву боротьбу, якою є життя, могутність, слава.

Я починаю робити внески на ваш рахунок, але вкладаю туди не гроші, а корисні зв’язки. Я рекомендую вас впливовим людям, допомагаю укладати оборудки – законні, звісно. Ви знаєте, що ви переді мною в боргу, хоч я від вас ніколи нічого не вимагаю.

– Але настане день, коли…

– Атож, настане день, коли я у вас чогось попрошу, ви можете, звісно, мені відмовити, хоч і знаєте, що дещо мені заборгували. Та якщо ви зробите те, про що я вас попрошу, я й далі допомагатиму вам, а інші знатимуть, що ви людина, на яку можна покластися, і робитимуть внески на ваш рахунок – і це завжди будуть зв’язки, бо цей світ утворюють лише зв’язки й більше нічого. Вони теж чогось попросять у вас одного дня і, якщо ви шануватимете й підтримуватимете того, хто вам допоміг, то з плином часу павутина ваших зв’язків пошириться на весь світ, ви знатимете всіх, кого вам треба знати, і ваш вплив дедалі зростатиме.

– А якщо я відмовлюся зробити те, чого ви в мене попросите?

– Звичайно, може статися й так. Внески до Банку Послуг передбачають певний ступінь ризику, як і внески до будь-якого іншого банку. Ви відмовите мені в тій послузі, якої я у вас попрошу, вважаючи, що я допоміг вам, бо ви на це заслуговували, бо ви найкращий і всі ми повинні схилятися перед вашим талантом. Тоді я попрошу у вас пробачення й звернуся до іншої особи, на чий рахунок я робив внески, але від тієї миті усім стане відомо, хоч про це й нічого не буде сказано, що вам довіряти не можна. У такому разі ви зможете досягти якогось часткового успіху, але ви ніколи не здобудете тієї слави, на яку заслуговуєте. У якусь мить ваше життя почне хилитися до занепаду, ви досягнете середини свого життєвого шляху й ніколи не дійдете до його вершини, ви будете напівзадоволений і напівсумний, ви не будете ані невдахою, ані людиною, що досягла повного успіху. Ви не будете ані холодним, ані гарячим, ви будете тепленьким, а, як сказав якийсь євангеліст у якійсь книзі зі Святого Письма: те, що тепленьке, не має смаку.

* * *

Мій видавець робить великі внески – корисні зв’язки – на мій рахунок у Банку Послуг. Я навчаюся приймати успіхи й терпіти невдачі, мої книжки перекладаються французькою мовою і, як велить традиція, чужоземця тут приймають добре. Але не тільки це: чужоземець тут досягає успіху! Через десять років я вже маю велике помешкання з вікнами на Сену, мене люблять читачі й терпіти не може критика (яка обожнювала мене доти, доки не продалося сто тисяч примірників моїх творів, після чого я перестав бути для неї «незрозумілим генієм»). Я навчаюся просити і навчаюся робити так, щоб інші також зверталися до мене з якимись проханнями.

Естер здобуває дозвіл працювати як журналістка. Якщо не брати до уваги конфліктів, неминучих у кожному шлюбі, я почуваюся цілком задоволеним. До мене вперше доходить, що всі мої невдачі з попередніми закоханостями та шлюбами не мали жодного стосунку до тих жінок, із якими мені доводилося мати справу, – вони пояснювалися лише моїм кепським характером. З усіх тих жінок Естер була єдиною, котра зрозуміла одну дуже просту річ: щоб налагодити стосунки з нею, мені треба було спершу налагодити стосунки із самим собою. Ми вже разом десять років, я вважаю її жінкою свого життя, й, хоч іноді (а правду кажучи, досить часто) я закохуюся в інших жінок, що трапляються на моєму шляху, думка про розлучення ніколи мене не навідує. Я ніколи не запитую, чи вона щось знає про мої позашлюбні пригоди. Вона ніколи не згадує про це жодним словом.

Тому я був украй здивований, коли вона якось сказала мені, – ми саме виходили з кінотеатру, – що запропонувала в журналі, де працює, зробити репортаж про одну з громадянських війн в Африці.

– Що… що ти мені сказала?

* * *

– Що хочу стати воєнним кореспондентом.

– Ти збожеволіла! Навіщо це тобі? Ти маєш ту роботу, яку хотіла мати. Маєш добрий заробіток, хоч без цих грошей ми могли б і обійтися. Маєш усі необхідні зв’язки в Банку Послуг. Маєш талант, і колеги тебе шанують.

– Можливо, причина в тому, що мені хочеться побути самій-одній.

– Я тобі остогид?

– Ми побудували своє життя разом. Я кохаю свого чоловіка, й він мене теж кохає, хоч його й не можна назвати найвірнішим із чоловіків.

– Ти досі нічого мені про це не казала.

– Бо для мене це не має значення. Зрештою, що таке вірність? Відчуття, що ти володієш тілом і душею, які тобі не належать? А ти, хіба ти віриш у те, що я не була в ліжку з жодним чоловіком протягом тих років, які ми прожили разом?

– Це мене не цікавить. Я нічого не хочу знати.

– І я так само.

– Тоді до чого ця війна, що відбувається десь у забутому Богом куточку світу?

– Мені це потрібно. Я ж тобі сказала.

– Хіба ти маєш не все, що тобі потрібно?

– Я маю все, чого може бажати жінка.

– Що ж тоді не так із твоїм життям?

– Саме те, про що ти сказав. Я маю все, проте не почуваюся щасливою. Не я одна така. Протягом усіх цих років мені доводилося зустрічатися або бачитися з людьми різного штибу: із багатими, бідними, наділеними великою владою, чудово влаштованими. Й у всіх очах, що зустрічалися з моїми, я читала глибоке невдоволення життям, непоясненну гіркоту. Глибокий смуток, який вони не завжди хотіли визнати, але який був там незалежно від того, що вони мені казали. Ти мене слухаєш?

– Я тебе слухаю. Я думаю. То ти вважаєш, щасливих людей немає?

– Деякі люди здаються щасливими; але вони просто не думають на цю тему. Інші складають плани: я хочу одружитися, мати власний дім, двох дітей, віллу за містом. Поки вони заклопотані цими проблемами, вони схожі на биків, що нападають на тореро: діють, підкоряючись лише інстинкту, мчать уперед, не бачачи своєї цілі. Купують дорогий автомобіль, іноді навіть «ферарі», і підсвідомо вважають, що сенс їхнього життя в цьому, хоч ніколи себе не запитують, чи це справді так. Та попри все їхні очі виражають смуток, хоч вони навіть не здогадуються, що носять його у душі. Ти щасливий?

– Не знаю.

– А я знаю, що щасливих людей на світі немає. Усі вони вигадують собі якусь роботу: працюють понад норму, дбають про дітей, про чоловіка або дружину, про кар’єру, про диплом, сушать собі голову над тим, що вони робитимуть завтра, що їм треба купити, що треба робити для того, аби не почуватися нижчим за інших і таке інше. І мало знаходилося людей, які сказали б мені: «Я нещасливий». Більшість кажуть: «Я домігся успіху в житті, я маю все, що мені хотілося мати». Тоді я запитую: «А що вас робить щасливим?» Мені відповідають: «Я маю все, про що може мріяти людина: родину, дім, роботу, здоров’я». Тоді я знову запитую: «А ви замислювалися про те, чи це все, чого ви потребуєте у своєму житті?» Мені відповідають: «Так, це все». Але я наполягаю: «Отже, сенс вашого життя в роботі, у родині, у дітях, які виростуть і покинуть вас, у дружині або чоловікові, які з плином часу неминуче перестануть бути вашими коханцями й залишаться тільки друзями. А робота теж одного дня закінчиться. То що ви робитимете, коли все це станеться?»

Мені відповідають… Мені нічого не відповідають і змінюють тему розмови.

А коли все ж таки відповідають, то кажуть: «Коли мої діти виростуть, коли мій чоловік – або моя дружина – стане для мене більше другом, аніж об’єктом палкого кохання, коли я вийду на пенсію, я матиму вільний час для того, про що мріяв усе життя: для мандрів».

Я запитую: «Але мене цікавить, чи почуваєтеся ви щасливими тепер? Чи робите те, про що завжди мріяли?» І тоді вони посилаються на свою зайнятість і змінюють тему розмови.

Якщо ж я наполягаю, то кожен зрештою відкриває, що йому таки бракує чогось. Директор підприємства ще не уклав оборудку, про яку завжди мріяв, господині дому хотілося б мати більше незалежності або більше грошей, закоханий молодик боїться втратити свою кохану, студент-випускник запитує себе, чи він сам обрав собі кар’єру, чи її обрали за нього, дантистові хотілось би бути співаком, співакові – політиком, політикові – письменником, письменникові – фермером. І навіть коли я зустрічаю людину, яка робить те, що вона сама для себе обрала, її душу терзають сумніви та неспокій. Я ніколи не знаходила людину з миром у душі. Тож дозволь мені повторити своє запитання: «Ти щасливий?»

– Ні. Я маю жінку, яку кохаю, я роблю те, про що завжди мріяв, маю свободу, якій заздрять усі мої друзі. Можу подорожувати, куди мені захочеться, маю почесті, славу. Але річ у тім…

– У чому ж річ?

– Я думаю, якщо я зупинюся, то життя втратить для мене сенс.

– Ти міг би розслабитися, подивитися на Париж, узяти мене за руку й сказати: я досяг усього, чого прагнув, тож утішаймося життям, яке ще нам залишається.

– Я можу подивитися на Париж, можу взяти тебе за руку, але не можу сказати цих слів.

– Я маю всі підстави думати, що всі, кого ми зустрічаємо на вулиці, по якій тепер ідемо, відчувають одне й те саме. Елегантна жінка, яку ми щойно проминули, марнує свої дні, намагаючись зупинити час, бо вважає, що від цього залежить кохання. А подивись на протилежний бік вулиці – там подружжя з двома дітьми. Вони переживають хвилини великого щастя, коли виводять дітей на прогулянку, і водночас підсвідомість не перестає катувати їх, вони думають, що з ними буде, коли чоловік утратить роботу, коли хтось із них тяжко захворіє, а фонд медичного страхування не виконає своїх зобов’язань, коли один із хлопчиків потрапить під машину. Вони намагаються розважитись, але водночас не припиняють думати про те, як їм уникнути трагедій, як захиститися від світу.

– А що ти скажеш про жебрака на розі вулиці?

– Я його не знаю – ніколи не розмовляла з ним. Він – живий портрет нещастя, але його очі, як і очі кожного жебрака, схоже, приховують щось дуже важливе. Смуток у них такий очевидний, що я не можу в нього повірити.

– Чого ж бракує всім цим людям?

– Не маю найменшого уявлення. Коли дивишся на фотографії знаменитостей на сторінках журналів, то бачиш, що всі вони сміються, всі щасливі. Та позаяк я одружена зі знаменитістю, то знаю, що це не так: у цю мить, на цій світлині, вони сміються, усміхаються, але вночі або вранці поводяться зовсім інакше. «Що я маю робити, аби й далі мої фото друкували на сторінках журналів?» «Як мені приховати, що в мене вже немає грошей, і я неспроможний підтримувати свій колишній блиск?» «Як мені домогтися, щоб мій блиск був яскравішим, ніж у інших?» «Весела й усміхнена актриса, з якою мене зняли на цій фотографії, може завтра перехопити в мене роль!» «Чи я ліпше вдягнена, аніж вона? Чому ми сміємося, адже ми ненавидимо одна одну!» «Чому ми продаємо щастя читачам журналу, якщо самі ми глибоко нещасні, поневолені славою?»

– Ми з тобою не поневолені славою.

– Не будь параноїком, я не говорю про конкретних людей.

– І як ти думаєш, до чого це все призведе?

– Багато років тому я прочитала цікаву книжку. Припустімо, Гітлер виграв війну, знищив усіх євреїв у світі й зумів переконати свій народ, що вони справді найвища раса. Книжки з історії переписують, і через сто років його наступники винищують індіанців. Минають ще триста років і на землі не залишається жодного чорношкірого. А ще через п’ятсот років могутня військова машина змітає з лиця землі всіх азіатів. У книжках з історії пишуть про давні війни проти варварів, але ніхто тих книжок не читає, бо тим подіям уже не надають анінайменшої ваги. І ось через дві тисячі років після народження нацизму в одному барі в Токіо – уже понад п’ять століть населеному високими людьми з голубими очима, Ганс і Фриц п’ють пиво. У якусь мить Ганс дивиться на Фрица й запитує:

«Як ти думаєш, Фрице, усе було завжди так?»

«Про що ти?»

«Про світ».

«Звичайно, світ завжди був таким, яким він є сьогодні, хіба нас не цього навчають?»

«Та звісно, не знаю навіть, навіщо я поставив тобі таке ідіотське запитання», – каже Ганс.

Вони допивають пиво, говорять про щось інше й забувають про ту розмову.

– Не треба навіть заходити так далеко в майбутнє, досить повернутися на дві тисячі років у минуле. Ти змогла б захоплюватися гільйотиною, дибою, електричним стільцем?

– Я знаю, до чого ти хилиш: до хреста – найтяжчого з катувань, вигаданих людиною. Пам’ятаю, я читала в Цицерона, що це «огидне покарання, яке спричиняє жахливі муки перед тим, як настане смерть». Проте сьогодні люди носять зображення хреста на грудях, вішають його на стінах помешкань, перетворили його на релігійний символ, цілком забувши, що перед ними найстрахітливіше знаряддя тортур.

– А ось іще один приклад: минуло два з половиною століття, перш ніж комусь спало на думку, що пора покінчити з поганським святом, яке відзначали в день зимового сонцестояння, тобто той день, коли сонце перебуває на найбільшій відстані від землі. Апостоли та послідовники апостолів були надто заклопотані тим, щоб поширювати вчення Ісуса й ніколи не звертали увагу на natalis invict solis , на свято народження сонця, яке відзначали прихильники Мітри двадцять п’ятого грудня. І так тривало доти, доки один з єпископів вирішив, що свято зимового сонцестояння – загроза для віри, й сьогодні ми маємо меси, вертепи, проповіді, пластикових немовлят у дерев’яних яслах і переконаність, абсолютну й цілковиту переконаність у тому, що Христос народився саме в цей день!

– І ми маємо також ялинку. Ти знаєш, звідки вона походить?

– Не маю найменшого уявлення.

– Святий Боніфацій вирішив «християнизувати» ритуал, який мав на меті вшановувати бога Одина, коли той був хлопчиком: раз на рік германці розкладали подарунки навколо дуба, щоб діти їх потім там підбирали. Вони вважали, що цей ритуал тішить їхнього поганського бога.

– Повернімося до оповідки про Ганса й Фрица: ти вважаєш, що цивілізація, людські взаємини, наші бажання, наші здобутки – усе це лише наслідки хибно витлумаченої історії?

– Але ж і ти, коли писав про подорож до Сантьяго, прийшов до такого самого висновку, чи не так? Раніше ти вважав, лише група обраних знає, що означають магічні символи; а тепер ти переконаний, що всім відоме це значення – проте ми його забули.

– Те, що ми його знаємо, нічого не змінює: люди докладають величезних зусиль, щоб нічого не згадувати, щоб не поновлювати могутній магічний потенціал, яким ми володіємо. Бо це порушило б рівновагу наших організованих світів.

– Хай і так, але всі люди наділені такою спроможністю, правда ж?

– Незаперечна правда. Але їм бракує мужності, щоб іти за своїми мріями, придивлятися до прикмет і знаків. Чи не звідси твоя тривога і невдоволеність собою?

– Я не знаю. І я не стверджую, що протягом усього часу почуваюся нещасливою. Я вмію розважатися, кохати тебе, любити свою роботу. Але іноді мене опановує цей глибокий смуток, нерідко змішаний із почуттям провини і страху; він минає тільки для того, щоб потім повернутися, і знову минає. Як і наш Ганс, я ставлю запитання; та позаяк не знаходжу на нього відповіді, то просто забуваю. Я могла б допомагати голодним дітям, створити асоціацію допомоги дельфінам, проповідувати спасіння в ім’я Христа, робити щось таке, що дозволяло б мені відчути себе корисною; але я не хочу.

– А чого тобі раптом забандюрилося податись на війну?

– Бо мені здається, на війні людина перебуває на межі – вона може померти вже завтра. А хто перебуває на межі, той живе зовсім іншим життям.

– Ти хочеш знайти відповідь на запитання Ганса?

– Хочу.

* * *

Й ось тепер, сидячи перед так і не відкоркованою пляшкою вина в чудовому номері-люкс готелю «Бристоль», дивлячись на Ейфелеву вежу, яка сяє яскравими вогнями протягом п’ятьох хвилин щоразу, коли годинникова стрілка робить повний оберт, докурюючи останню сигарету й думаючи про те, що люди вітаються зі мною, так ніби нічого й не сталося, я запитую себе: а чи не в той день, коли ми виходили з кінотеатру, усе й почалося? Чи правильно я вчинив, що дозволив їй податися на пошуки відповіді на запитання, сформульованого в сюжеті її не вельми вдалої оповідки, чи мусив виявити твердість і сказати їй, щоб вона забула про свої фантазії, бо вона моя дружина, і я дуже потребую її присутності та підтримки?

Дурниці. Я тоді чудово знав, як і тепер знаю, що я не мав іншої ради, як дозволити їй робити все що заманеться. Якби я сказав їй: «Або я, або твій намір стати воєнним кореспондентом», я відплатив би Естер чорною невдячністю за все, що вона зробила для мене. Хоч я тоді й не був переконаний у доцільності її наміру вирушити на пошуки відповіді на запитання, сформульованого в сюжеті її не вельми вдалої оповідки, я, проте, зрозумів, що їй хотілося відчути смак свободи, пережити сильні емоції. Що в цьому поганого?

Отож я не став її зупиняти – хоч і визнав за потрібне звернути її увагу на те, що вона бере велику позичку в Банку Послуг (хоч, якщо добре поміркувати, яку дурницю я їй тоді сказав!). Протягом двох років Естер спостерігала кілька воєнних конфліктів із дуже близької відстані, міняючи континенти, як міняють рукавички. Щоразу коли вона поверталася, я мав надію, що нарешті вона зупиниться, бо хіба можливо протягом тривалого часу перебувати там, де немає змоги ані пристойно поїсти, ані помитися, ані сходити в кіно або до театру. Я запитував, чи вже знайшла вона відповідь на запитання Ганса, й вона щоразу відповідала: «Поки ні, але я на правильній дорозі», і я примушував себе погоджуватися з нею. Іноді вона по кілька місяців не бувала вдома, але всупереч поширеним уявленням розлука лише підсилювала нашу любов, показувала нам, наскільки ми потрібні одне одному. Наші стосунки, які стали майже ідеальними після того, як ми оселилися в Парижі, дедалі міцнішали.

Якщо не помиляюся, із Михаїлом вона познайомилася, коли їй знадобився перекладач, що супроводжував би її в одну з країн Центральної Азії. Спочатку вона розповідала мені про нього з великим ентузіазмом – мовляв, це людина з надзвичайно тверезим поглядом на речі, котра бачить світ таким, яким він насправді є, а не таким, яким нам його малюють ті, хто хоче бачити його іншим. Він був на п’ять років молодший від неї, але мав досвід, що його Естер називала «магічним». Я слухав її з терплячою чемністю, вдаючи, ніби той молодик та його уявлення про світ надзвичайно мене цікавили, але насправді мої думки витали далеко, у моїй голові вирували проблеми, які я мусив якнайшвидше розв’язати, ідеї, які могли придатися мені у написанні чергової книжки, відповіді на запитання журналістів та видавців, міркування про те, до якої стратегії вдатися, щоб звабити ту або ту жінку, котра виявляла до мене цікавість, плани подорожей, потрібних для просування моїх книжок.

Я не знаю, чи вона це помічала. Але я не помітив, як вона поступово перестала згадувати про Михаїла, і зрештою він цілком зник із наших розмов. А її поведінка ставала дедалі радикальнішою: навіть тоді, коли перебувала в Парижі, вона протягом тижня кілька разів поверталася додому пізно вночі, посилаючись на те, що готує репортаж про жебраків.

Я здогадався, що йдеться про любовну пригоду. Страждав протягом тижня, запитуючи себе: чи варто мені висловити їй свої сумніви, чи вдавати, ніби нічого не відбувається? Вирішив нічого не помічати, виходячи з принципу: «Чого очі не бачать, того серце не відчуває». Я був абсолютно переконаний у тому, що вона в жодному випадку мене не покине – вона надто багато трудилася, щоб зробити мене таким, яким я тепер є, і немає жодного резону відмовитися від результату такої тяжкої праці задля скороминущої пристрасті.

Якби я відчував бодай найменший інтерес до світу Естер, я неодмінно хоч би раз поцікавився б, що сталося з її перекладачем та його «магічним» умінням бачити світ. Ця мовчанка, ця цілковита відсутність інформації мала б розбудити мої підозри. Я мав би попросити її взяти мене бодай в одну зі своїх експедицій до жебраків, про життя яких вона нібито готувала «репортаж».

Іноді вона запитувала в мене, чи мені цікава її робота, і щоразу я на це відповідав: «Твоя праця мене дуже цікавить, але я не хочу втручатися, я хочу, щоб ти самостійно йшла тим шляхом, який для себе обрала, не забуваючи, що саме ти допомогла мені вийти на свій власний шлях».

Було очевидно, що моя ухильна фраза не свідчила про великий інтерес до її професійної діяльності. Проте люди завжди вірять у те, у що хочуть вірити, й Естер цілком задовольнялася моєю відповіддю.

Мої думки знову повертаються до слів поліційного інспектора, які він промовив, коли я виходив із в’язниці: «Ви – вільний». А що означає воля? Бачити, що твого чоловіка анітрохи не цікавить те, що ти робиш? І почувати, що ти сама-одна, що тобі немає з ким розділити свої найінтимніші почуття, бо чоловік, із яким ти одружилася, повністю зосереджений на своїй роботі, на своїй важливій, прекрасній і важкій діяльності?

Я знову дивлюся на Ейфелеву вежу: мабуть, минула вже година з лишком, бо вона іскриться, ніби виготовлена з діамантів. Я не знаю, скільки разів вона ставала такою, поки я перебуваю тут, біля вікна.

Я тепер знаю, що, надміру дбаючи про свободу нашого шлюбу, я не помітив, як Михаїл зник із наших розмов із дружиною.

…Щоб потім з’явитися в барі та знову зникнути, але цього разу забрати її з собою й залишити славетного й успішного письменника як підозрюваного в убивстві.

Або, і це значно гірше, як покинутого чоловіка.

Запитання Ганса

У Буенос-Айресі Заїром була звичайна монета вартістю в двадцять сентаво. На тій монеті, про яку далі йтиметься, рискою, нанесеною лезом навахи або простого складаного ножика, були підкреслені літери N і T і цифра 2; на аверсі був викарбуваний рік -1929. (У Гуджараті в кінці вісімнадцятого сторіччя Заїром називали тигра; на Яві – сліпого з мечеті Суракарта, в якого вірні кидали камінням; у Персії – астролябію, яку Надір-шах звелів утопити в морі; у в’язницях Магді близько 1892 року – маленький компас, загорнутий у клапоть тюрбана, яким користувався Рудольф Карл фон Слатін…)

Минув рік, і якось я прокинувся, думаючи про історію, що її розповів Хорхе Луїс Борхес. Існує на світі така річ: якщо ти бодай один раз доторкнешся до неї або побачиш її, то ніколи не забудеш, і вона перебуватиме у твоїх думках, доводячи до божевілля. Мій Заїр не має нічого спільного з романтичними метафорами про сліпців, компас, тигра чи якусь монету.

Мій Заїр має ім’я; і звуть його Естер.

Після того як мене випустили з в’язниці, мій портрет з’явився на обкладинках кількох скандальних бульварних журналів. Вони завжди починали з того, що натякали на мою можливу причетність до злочину, але, щоб уникнути можливого судового позову за наклеп, завжди закривали цю тему повідомленням, що мене виправдано (виправдано? та мене навіть не було звинувачено!). Минав тиждень, видавці переконувалися, що люди жваво купують журнальчики з їхніми пасквільними публікаціями (і не дивно, адже досі мене вважали письменником із бездоганною репутацією, й для всіх було великою несподіванкою, що в людини, яка пише про духовний пошук, раптом пробудилися такі несподівані й такі злочинні інстинкти). І тоді вони розпочинали нову атаку, стверджували, що Естер утекла з дому, після того як довідалася про мої позашлюбні пригоди; один німецький журнал дописався до того, що накинув мені роман зі співачкою, на двадцять років молодшою за мене, та дівуля розповіла, що ми зустрілися з нею в Осло, столиці Норвегії (це була правда, але та зустріч відбулася в рамках діяльності Банку Послуг – мій друг попросив мене зустрітися з тією дамою і був присутній на єдиній вечері, яку ми з нею мали). Співачка сказала, що між нами нічого не було (але якщо між нами нічого не було, то навіщо той журнал помістив на обкладинці наше фото з нею?) і скористалася з ситуації, щоб повідомити про появу свого нового диску: вона використала як мене, так і той журнал для своєї реклами, і я досі вважаю, що її наступний провал став саме результатом тієї дешевої реклами (бо зрештою диск у неї був непоганий, але її загравання з пресою не могли не завдати їй великої шкоди).

Проте скандал зі знаменитим письменником не тривав довго: адже в Європі, а надто у Франції, подружню невірність не лише не осуджують, а й таємно нею захоплюються. І нікому нецікаво читати про те, що може статися і з ним самим.

Тема втратила популярність, але припущення тривали: таємно заарештована, втекла з дому через погане ставлення чоловіка (було надруковано фотографію офіціанта, який стверджував, що ми часто сварилися: пам’ятаю, що справді ми з Естер якось зчепилися з приводу творчості одного латиноамериканського письменника – її думка про нього була цілком протилежна моїй). Одна бульварна англійська газета повідомила – на щастя, без великого резонансу, – що моя дружина таємно вступила до ісламської терористичної організації і перейшла на нелегальне становище.

Але в нашому світі, де не бракує зрад, розлучень, убивств, замахів, широка публіка забула про історію, що сталася зі мною. Роки досвіду навчили мене, що подібна сенсація не вплине на мого вірного читача (щось подібне вже траплялося, коли аргентинське телебачення показало журналіста, який нібито мав докази про мій таємний роман у Чилі з майбутньою першою леді країни, а проте мої книжки залишилися в Чилі у списку бестселерів). Сенсація на те й сенсація, щоб тривати не довше за п’ятнадцять хвилин, як сказав один американський актор. Мене турбувало зовсім інше: треба було реорганізувати своє життя, знайти нове кохання, знову почати писати книжки, і десь у закутку свідомості, на межі між любов’ю й ненавистю, зберегти спогад про свою дружину.

Або, висловлюючись точніше (а я мусив подивитися правді у вічі), про свою колишню дружину.

Дещо з того, що я передбачав у готелі «Бристоль», справді відбулося. Деякий час я не виходив із дому, бо не знав, як подивитися у вічі друзям і сказати: «Моя дружина мене покинула, вона знайшла собі молодшого». Коли я нарешті наважився вийти на люди, ніхто ні про що мене не запитував, але, випивши кілька келихів вина, я сам відчув потребу поговорити на цю болючу тему – так ніби я міг прочитати думки інших, а вони не мали іншої турботи, крім як довідатися про те, що сталося в моєму житті, але були досить виховані, щоб нічого мені не казати. Залежно від гумору, в якому я перебував у той або в той день, Естер була або святою жінкою, що заслуговувала кращої долі, або жінкою підлою і зрадливою, яка поставила мене в дуже складне становище, коли мене мало не звинуватили у вбивстві.

Друзі, знайомі, видавці – усі ті, хто сидів за моїм столом на численних званих вечерях, які я мав за обов’язок відвідувати, спочатку слухали мене з певною цікавістю. Але незабаром я помітив, що вони змінювали тему розмови – моя історія була для них цікавою недовго, а незабаром вийшла за межі їхніх повсякденних зацікавлень, їм було куди цікавіше обговорювати смерть актриси, вбитої співаком, або відкриття юної дівчини, що написала книжку про свої любовні стосунки з відомими політиками. Якось, перебуваючи в Мадриді, я звернув увагу на те, що мене все рідше запрошують на всілякі врочисті події та вечірки: хоч я відчував певну втіху, коли полегшував собі душу, звинувачуючи або нахвалюючи Естер, я почав розуміти, що перетворююся на щось гірше, аніж зраджений чоловік; я перетворювався на зануду, якого ніхто не хоче бачити поруч себе.

Відтоді я постановив собі страждати мовчки, й запрошення знову заповнили мою поштову скриньку.

Але Заїр, про який я спочатку думав із ніжністю або роздратуванням, займав усе більше й більше місця в моїй душі. Естер ввижалася мені в кожній жінці, яку я зустрічав. Я бачив її в усіх барах, кінотеатрах, на всіх автобусних зупинках. Не раз я наказував водієві таксі зупинитися посеред вулиці або їхати слідом за кимось, аж поки не переконувався, що це не та особа, яку я шукаю.

Оскільки Заїр заполонював усі мої думки, я потребував якоїсь протиотрути, чогось такого, що врятувало б мене від розпачу.

І тут могло бути лише одне розв’язання проблеми: знайти коханку.

Із трьох або чотирьох жінок, які приваблювали мене, я зрештою зупинив свій вибір на Марі, тридцятип’ятирічній французькій актрисі. Вона єдина не говорила мені таких дурниць, як: «Ви мені подобаєтеся як чоловік, а не як людина, з якою всім цікаво познайомитися», або: «Я воліла б, щоб ви не були знаменитим», або – ще гірше: «Гроші мене не цікавлять». Вона єдина щиро раділа моєму успіху, бо й сама була знаменита і знала, що таке слава. Слава збуджує. Бути поруч зі знаменитим чоловіком і знати, що він обрав саме тебе – хоч міг би обрати іншу з багатьох – вельми тішило її «я».

Нас часто бачили разом на вечірках і світських раутах; про наші взаємини почали говорити, але ні вона, ні я нічого не підтверджували й нічого не заперечували; тема висіла в повітрі, й журналам кортіло опублікувати фото знаменитого поцілунку, але вони його не дочекалися, бо і я, і вона, вважали подібний спектакль публічного характеру чимось украй вульгарним. Вона знімалася у своїх фільмах, я теж мав чим себе зайняти; коли міг, приїздив до неї в Мілан, вона іноді навідувала мене в Парижі, ми почувалися близькими, проте не залежали одне від одного.

Марі вдавала, ніби не знає, що відбувається в моїй душі, я прикидався, ніби теж не знаю її проблему (нещасливе кохання до одруженого сусіда, хоч вона була жінкою, спроможною відбити для себе будь-якого чоловіка). Ми були друзями, нас поєднували спільні інтереси, ми разом відвідували різні заклади, де можна розважитися, і я ризикну припустити, що нас поєднувало щось дуже схоже на кохання, – хоч і зовсім інше, аніж те, що я почував до Естер, а вона до свого сусіда.

Я знову роздавав автографи, приймав запрошення на всілякі конференції, писав статті на замовлення, брав участь у благодійних вечерях і телевізійних програмах, у проектах допомоги артистам-початківцям. Я робив геть усе, крім того, що мав би зробити, – написати книжку.

Але я не надавав цьому ніякої ваги, у глибині душі я вважав, що моя діяльність як письменника закінчилася, адже мене покинула жінка, котра вивела мене на цей шлях. Я активно втілював у життя свою мрію, поки вона була поруч зі мною, досяг такого успіху, якого мало хто зміг досягти, тож маю тепер повне право присвятити решту життя розвагам.

Я думав про це кожного ранку. Протягом дня мене змагало відчуття, що справжню втіху я зміг би знайти тільки в одному – писати. А коли наставала ніч, я знову докладав усіх зусиль, щоб переконати себе: я вже реалізував свою мрію і тепер мушу спробувати щось нове.

* * *

Наступний рік був роком святого Якова Компостельського (Сантьяго де Компостела) – тобто роком, коли день його свята, двадцять п’ятого липня, припадає на неділю. У такий рік спеціальні двері в соборі Сантьяго залишаються відчиненими протягом трьохсот шістдесяти п’яти днів. Традиція стверджує, що кожного, хто заходить у собор Сантьяго крізь ці двері, осінить особлива благодать.

В Іспанії з цього приводу відбувалася ціла низка заходів, а що я з глибокою вдячністю згадував про свою паломницьку подорож, то вирішив узяти участь бодай в одному з них: у дискусії, що мала відбутися в січні у Країні Басків. Щоб розірвати ланцюг, який став для мене рутинним, – намагаюся писати, йду на якесь свято, вирушаю в аеропорт, навідую Марі в Мілані, йду на вечірку; готель, аеропорт, Інтернет, аеропорт, інтерв’ю, аеропорт – я вирішив подолати тисячу чотириста кілометрів сам-один, в автомобілі.

Кожне місце – навіть із тих, де я раніше не бував – нагадує мені про мій Персональний Заїр. Я думаю, Естер була б дуже рада познайомитися з цією місцевістю, з великим задоволенням пообідала б у цьому ресторані, прогулялася б понад цією річкою. Я зупиняюся на ночівлю в Байонні й перш ніж склепити очі, вмикаю телевізор і довідуюся, що близько п’яти тисяч вантажівок застрягли на кордоні між Францією й Іспанією через несподівану заметіль, що утворила глибокі снігові кучугури.

Пам’ятаю, я хотів тоді повернутися до Парижа: у мене вельми вагома причина відмовитися від своєї участі в дискусії, і її організатори чудово мене зрозуміють – дороги взялися кригою, затори неймовірні, як іспанський, так і французький уряди нікому не радять виходити з дому в цей вікенд через великий ризик нещасливих випадків на дорогах. Сьогодні ситуація набагато серйозніша, ніж учора ввечері: у вранішній газеті повідомляється, що сімнадцять тисяч людей заблоковано на досить короткій ділянці шляху, загони цивільної оборони мобілізовано, щоб надавати потерпілим їжу та тимчасовий прихисток, бо пальне в багатьох машинах закінчилося, й вони не мають змоги обігрівати кабіни.

У готелі мені пояснили, що, якщо мені конче треба їхати, якщо для мене це питання життя або смерті, то ліпше звернути на путівець, зробити об’їзд, який подовжить мою подорож години на дві, хоч ніхто не може гарантувати, що дорожнє покриття на тому путівці у прийнятному стані. Але інстинкт підказує мені, щоб я нікуди не звертав; щось штовхає мене вперед, на слизький асфальт, до тривалого й терплячого сидіння в дорожніх пробках.

Можливо, назва мого міста – Вікторія. Можливо, думка про те, що я надто звик до комфорту й утратив спроможність знаходити імпровізовані рішення у кризових ситуаціях. А може, ентузіазм людей, які в ці дні намагаються відбудувати собор, споруджений багато століть тому – і щоб привернути увагу до своїх зусиль, влаштовують дискусії, у яких запрошують брати участь письменників. А можливо, слова давніх конкістадорів, що вирушали завойовувати обидві Америки: «Пливти треба, жити – не обов’язково».

І я пливу. Через багато часу й після тяжких випробувань прибуваю до Вікторії, де на мене чекають змучені і знервовані люди. Вони розповідають мені, що такого снігопаду тут не було вже понад тридцять років, дякують мені за мої зусилля та наполегливість і повідомляють, що відтепер я маю брати участь в офіційній програмі та відвідати собор Святої Марії.

Дівчина, чиї очі блищать від ентузіазму, розповідає мені історію собору. Спочатку тут був лише мур. Потім під однією з його стін збудували каплицю. Через кілька десятків років каплиця перетворилася на церкву. Минуло ще століття, й церкву перебудували в готичний собор. Собор знав часи великої слави, потім почав руйнуватися, на якийсь час був покинутий і геть занедбаний, потім перебудований так, що його архітектура кардинально змінилася, але кожне покоління вважало, що воно знайшло розв’язання проблеми і змінювало попередні плани. І таким чином протягом наступних століть тут споруджували нову стіну, там – прибирали банту, ще в якомусь місці ставили підпірки, то заставляли риштуванням вітражі, то прибирали його.

І собор усе витримав.

Я ходжу під його скелетом, дивлячись на сучасні спроби перебудови. Цього разу архітектори гарантують, що знайшли найкраще розв’язання. Повсюди видніють металеві риштування та підпірні конструкції, будівельники жваво розповідають про свої наступні кроки й з певною обережністю критикують те, що зроблено в минулому.

І несподівано, десь посередині центрального нефа, я висновую дещо вельми важливе: собор – це я, це кожен із нас. Ми зростаємо, змінюємо форму, виявляємо в собі певні вади, які хочемо виправити, не завжди знаходимо найкраще розв’язання, але попри все намагаємося дивитися прямо перед собою, триматися прямо й насамперед оберігати від руйнування не стіни, не двері й не вікна, а свій внутрішній простір, де ми носимо й бережемо, все, що для нас важливе й нам дороге.

Атож, кожен із нас собор – у цьому можна не сумніватися. Але що перебуває у порожньому просторі мого внутрішнього собору?

Естер, Заїр.

Вона заповнює все. Вона єдина причина того, що я живу на світі. Я озираюся навкруги, готуюся до конференції, і до мене доходить, чому я не відступив перед сніговими заметами, заторами й кригою на дорогах: аби нагадати собі, що кожного дня я повинен перебудовувати себе й аби – уперше у своєму житті – остаточно переконатися в тому, що я люблю інше людське створіння більше, аніж самого себе.

Повертаючись до Парижа – за значно кращих метеорологічних умов – я перебуваю в якомусь трансі: зовсім не думаю, тільки машинально стежу за дорожнім рухом. Коли приїжджаю додому, прошу служницю, щоб вона нікого не впускала, прошу, щоб залишилася ночувати в мене протягом кількох наступних днів, щоб готувала мені вранішню каву, обід і вечерю. Кидаю на підлогу й розтоптую маленький апарат, який сполучає мене з Інтернетом. Зриваю телефон зі стіни. Укладаю свій мобільник у паперовий пакет і надсилаю його своєму видавцеві, попросивши, щоб він повернув його мені тоді, коли я сам прийду його забрати.

Протягом тижня щоранку я гуляю берегами Сени, а повертаючись із прогулянки, зачиняюсь у своєму кабінеті. Так ніби слова мені нашіптує янгол, пишу книжку – а точніше кажучи, пишу довгого листа жінці моїх сновидінь та мрій, жінці, яку кохаю і завжди кохатиму. Можливо, одного дня ця книжка потрапить їй до рук, але навіть якщо цього не станеться, я відтепер житиму в мирі зі своїм духовним світом. Я більше не воюватиму зі своєю враженою гордістю, більше не бачитиму Естер скрізь – на вулицях, у барах, кінотеатрах, на званих вечерях, у Марі, на перших сторінках газет і журналів.

Проте я щасливий і задоволений, що вона існує – я довів собі, що спроможний кохати з такою силою почуттів, якої ніколи в собі не підозрював і яка сповнює мене відчуттям блаженства.

Я приймаю свій Заїр і дозволяю, щоб він привів мене або до святості, або до божевілля.

* * *

«Час шматувати, час зшивати» – книжка, назву якої підказав мені один із віршів Екклезіяста, була опублікована в кінці квітня. На другому тижні травня вона вже була на першому місці серед бестселерів.

Літературні додатки до газет, які ніколи не були надто люб’язними щодо мене, накинулися з іще більш нещадною критикою. Я вирізав найприкметніші фрази й помістив їх до того зошита, в якому зберігав критичні статті минулих років. По суті там говорилося те саме, лише назви книжок були іншими:

«…знову ж таки в ті буремні часи, в які ми живемо, автор примушує нас утікати від дійсності, розповідаючи історію кохання» (так мовби людина може жити без кохання);

«…короткі фрази, поверховий стиль» (так ніби довгі фрази свідчать про глибину стилю);

«…автор відкрив таємницю успіху – маркетинг» (так ніби я народився у країні з великою літературною традицією і мав великий статок, щоб укласти його у свою першу книжку);

«…хоч його книжки продаються добре, як і завжди продавалися, це тільки доводить, що людина не готова сприймати трагедію, яка нас оточує» (так мовби вони знають, що означає бути готовим).

Були й гостріші випади: крім наведених вище фраз, вони ще й додавали, що я користуюся минулорічним скандалом, щоб заробити на цьому більше грошей. Як то завжди буває, гостра критика тільки збільшила популярність моєї книжки: мої вірні читачі купували її, як завжди, а ті, котрі вже забули, що там сталося зі мною торік, пригадували й теж купували по примірнику, бо їм хотілося знати мою версію зникнення Естер (а що у книжці про це не було нічого, моя книжка була гімном коханню, то вони, певно, розчаровувалися й подумки приєднувалися до критиків). Видавництва всіх країн, де друкувалися мої книжки, негайно купили права й на цю, останню.

Марі, якій я дав прочитати текст, перш ніж відіслав його до видавництва, виправдала мої сподівання: вона не ревнувала й не дорікала мені за те, що я відкриваю свою душу в такий спосіб перед усіма, а підбадьорила мене й дуже раділа моєму успіху. У той період свого життя вона читала твори якогось містика, майже нікому не відомого, й не раз цитувала його під час наших розмов.

* * *

– Коли нас хвалять, ми повинні особливо пильно стежити за нашою поведінкою.

– Критика ніколи мене не хвалила.

– Я кажу про читачів. Ти тепер одержуєш від них більше листів, аніж будь-коли і зрештою повіриш у те, що ти значно кращий, аніж здаєшся собі самому, тебе опанує фальшиве відчуття впевненості в собі, яке може бути дуже небезпечним.

– Але й справді після відвідин того собору я вважаю себе кращим, аніж я сам собі уявлявся, й це не має жодного стосунку до читацьких листів. Я відкрив кохання, хоч би яким абсурдним здавалося таке твердження.

– Чудово. Найбільше подобається мені у твоїй книжці те, що ти ні в чому не звинувачуєш свою колишню дружину. Та й самого себе також.

– Я навчився не марнувати на це час.

– І правильно вчинив. Усесвіт сам береться виправляти наші помилки.

– Ти вважаєш, що зникнення Естер – це «виправлення» помилки?

– Я не вірю в цілющу силу страждання й трагедії; вони становлять частину нашого життя, а тому їх не слід сприймати як покарання. Зазвичай Усесвіт показує нам, що ми припустилися помилки, коли забирає в нас найважливіше: наших друзів. І саме це відбулося з тобою, якщо я не помиляюся.

– Нещодавно я відкрив одну важливу істину: справжні друзі – це ті, які перебувають поруч із нами, коли в нас усе гаразд. Вони радіють нашим перемогам. Облудні друзі – це ті, хто з’являється біля нас у важкі хвилини нашого життя і з сумними обличчями висловлюють «солідарність» із нами, тоді як насправді наші страждання втішають їх у їхньому жалюгідному існуванні. Під час кризи, яку я пережив торік, поруч зі мною з’явилося кілька людей, яких я раніше ніколи не бачив, і вони намагалися втішити мене. Я цього терпіти не можу.

– Зі мною буває те саме.

– Я дякую долі за те, що ти з’явилася в моєму житті, Марі.

– Не поспішай дякувати, нашим стосункам поки що бракує сили, і їх не можна вважати достатніми. А тим часом я вже думаю, чи не переселитися мені до Парижа або попросити тебе, щоб ти пожив у Мілані. У твоєму випадку, як і в моєму, це не дуже вплине на нашу роботу. Ти завжди працюєш удома, а я – в інших містах. Ти хочеш змінити тему розмови чи обговоримо цю можливість?

– Хочу змінити тему розмови.

– Тоді поговорімо про щось інше. Ти виявив велику мужність, написавши свою книжку. Мене особливо вразило те, що ти жодного разу не згадуєш про того молодика.

– Він мене не цікавить.

– Не може бути, щоб він тебе не цікавив. Не може бути, щоб час від часу ти себе не запитував: чому вона віддала перевагу йому?

– Я себе про це не запитую.

– Ти кажеш неправду. Мені хотілося б знати, чому мій сусід не розлучився зі своєю нікчемною дружиною, геть нецікавою, з вічною посмішкою на обличчі, яка не знає інших інтересів, крім дому, харчування, прогодування дітей та сплати рахунків. Якщо я себе про це запитую, то й ти запитуєш.

– Ти хочеш, аби я сказав, що ненавиджу його, бо він забрав у мене дружину?

– Ні, я хотіла почути від тебе, що ти йому простив.

– На таке я не здатен.

– Це справді важко. Але іншої ради немає. Якщо ти йому не простиш, ти весь час думатимеш про те, якого лиха він тобі завдав, і цей біль не мине ніколи. Я не кажу, що він має подобатися тобі. Я не кажу, що ти повинен його знайти. Я не стверджую, що ти повинен бачити в ньому янгола. До речі, як його звуть? Ім’я російське, якщо я не помиляюся?

– Мене його ім’я не цікавить.

– Он як? Ти навіть його імені не хочеш промовити. Це якийсь забобон?

– Його звуть Михаїлом, якщо тобі так хочеться знати.

– Енергія ненависті тебе нікуди не приведе. Але Енергія Прощення, яка виражається через любов, може позитивно перетворити твоє життя.

– Ти тепер схожа на тібетську проповідницю, чиї міркування дуже добрі в теорії, але незастосовні на практиці. Не забувай, я був поранений багато разів.

– Тому ти досі носиш у собі хлопчика, який плакав, ховаючись від батьків, і був найслабший у школі. На тобі досі можна розгледіти знаки того тендітного хлопця, якого цуралися дівчата і який не міг досягти успіхів у жодному виді спорту. На тобі досі залишилися шрами від тих несправедливостей, які тобі довелося витерпіти протягом твого життя. Але хіба в цьому є щось добре?

– Звідки ти знаєш, що таке було в моєму житті?

– Та знаю. По очах бачу. І нічого корисного це тобі не дало. Нічого, крім постійного бажання жаліти себе, адже ти був жертвою сильніших за тебе. Або бажання помститися тим, хто тебе кривдив. Тобі не здається, що ти тільки марнуєш свій час?

– А мені здається, що я поводжуся так, як має поводитися людина.

– Можливо, і справді ти поводишся, як людина. Але така поведінка не є ані розумною, ані розважливою. Цінуй час, який тобі даровано прожити на цій землі, знай, що Бог завжди всіх прощав, прощай і ти.

Дивлячись на натовп, який зібрався в мегамаркеті на Єлисейських Полях, де я роздавав автографи, я думав: скільком із цих людей випало пережити досвід, який довелося пережити мені зі своєю дружиною?

Дуже небагатьом. Можливо, одному або двом. Проте навіть за таких обставин більшість упізнають себе в багатьох ситуаціях, описаних у моїй новій книжці.

Писати – одна з найсамітніших професій у світі. Один раз на два роки я сідаю перед комп’ютером, оглядаю невідоме море своєї душі, бачу, що на тому морі видніються кілька островів – ідей, які розвиваються й готові бути дослідженими. Тоді я сідаю у свого човна, який називається Словом, – і вирушаю до найближчого з таких островів. Пливучи до нього, я зустрічаюся з течіями, вітрами, штормами, але веслую з останніх сил, хоч і усвідомлюю, що збився зі шляху, й острова, до якого я прямував, уже немає на моєму обрії.

Але хай там що, а повернути назад я не можу, я повинен пливти далі й далі, бо інакше я заблукаю посеред океану, – у ці хвилини переді мною виникають жахливі сцени, де я розбалакую про свої колишні успіхи або гостро критикую нових письменників, бо сам не маю мужності писати нові книжки. Хіба я не мріяв стати письменником? Я просто повинен створювати фрази, абзаци, розділи, пишучи до самої смерті, не дозволяючи, щоб мене паралізували успіх, невдача або чиїсь підступи. У чому ще я міг би знайти сенс свого життя? Купити собі млин на півдні Франції й плекати свій сад? Виступати з лекціями, бо говорити легше, аніж писати? Відійти від світу обмірковано, у таємничий спосіб, щоб створити легенду, якою я зможу пишатися?

Спонукуваний цими лякливими міркуваннями, я відкриваю в собі силу й мужність, про існування яких навіть не здогадувався: вони допомагають мені проникнути в невідомі куточки моєї душі, я дозволяю, щоб течія несла мене, й нарешті підганяю свого човна до острова, до якого плив від самого початку. Протягом днів і ночей я описую те, що бачу, запитуючи себе, навіщо я це роблю, знову й знову повторюючи, що не варто докладати таких зусиль, що я більше нічого нікому не повинен доводити, що я вже досяг усього, чого прагнув – і багато більшого, аніж мріяв.

Я помічаю, що процес написання першої книжки повторюється щоразу: я прокидаюся о дев’ятій годині ранку, з наміром сісти за комп’ютер відразу після того, як вип’ю каву; читаю газети, йду прогулятися, заходжу до найближчого бару, щоб погомоніти з людьми, повертаюся додому, дивлюся на комп’ютер, згадую про те, що треба зателефонувати кільком людям, дивлюся на комп’ютер, але вже час обідати, я їм, думаючи, що мав би сісти за комп’ютер ще об одинадцятій ранку, але зараз мені треба трохи поспати, і я прокидаюся о п’ятій годині дня, нарешті вмикаю комп’ютер, хочу перевірити електронну пошту й відкриваю, що мій зв’язок із Інтернетом порушено, отже, мені треба вийти з дому й пройти десять хвилин туди, де я зможу вийти в Інтернет, але, щоб очистити свою совість і стерти з неї відчуття провини, чи не варт мені спершу все ж таки сісти за комп’ютер і попрацювати над книжкою бодай півгодини?

Я починаю з обов’язку – але несподівано робота мене захоплює, і я вже не зупиняюся. Служниця кличе мене вечеряти, я прошу, щоб вона не відволікала мене від діла, через годину вона знову мене кличе, я голодний, проте хочу написати ще бодай один рядок, одну фразу, одну сторінку. Коли я сідаю за стіл, страва вже захолола, швидко вечеряю й повертаюся до комп’ютера – але тепер я вже не контролюю своїх кроків, я проник у саму глибінь острова, щось штовхає мене по його стежках, я зустрічаюся з речами, про які ніколи не думав і не мріяв. П’ю каву, випиваю ще одну філіжанку й о другій годині ночі нарешті перестаю писати, бо очі мені вже злипаються.

Лягаю в ліжко, ще з годину обмірковую й занотовую те, що завтра напишу в наступному розділі, хоч ці нотатки ніколи не стають мені в пригоді, вони допомагають мені лише спорожнити мозок перед тим як прийде сон. Обіцяю собі, що завтра почну працювати не пізніше одинадцятої ранку. Але наступного дня все повторюється: прогулянка, розмови, обід, пообідній сон, почуття провини, роздратування з приводу порушення зв’язку з Інтернетом, спроба витиснути з себе першу сторінку й таке інше.

Я й не помічаю, як минають два, три, чотири, одинадцять тижнів, знаю, що я близький до фіналу, мене опановує відчуття порожнечі, притаманне людині, яка щойно перевела у слова те, що повинна була зберігати тільки для себе. Мені залишається написати останню фразу – і я її пишу.

Коли я раніше читав у біографіях письменників: «Книжка пишеться сама, письменник лише переносить її на папір», я думав, що письменники так кажуть із метою прикрасити свій фах. Але сьогодні мені відомо, що це щира правда, ніхто не знає, чому течія винесла його саме до цього острова, а не до того, до якого він сподівався допливти. Потім я починаю нещадно редагувати та скорочувати свій текст, а коли мені вкрай набридає читати одні й ті самі слова, надсилаю рукопис у видавництво, щоб там іще раз відредагували його й опублікували.

І на мій превеликий подив, інші люди шукали цей самий острів і знайшли його в моїй книжці. Вони розповідають про неї одне одному, протягуючи таємничий ланцюг і те, що письменник вважав своїм особистим надбанням, перетворюється на місток, на корабель, завдяки яким душі мандрують і зустрічаються одна з одною.

Відтепер я вже не людина, що заблукала посеред розбурханого моря. Через своїх читачів я зустрічаюся із самим собою, я спроможний зрозуміти те, що написав, лише тоді, коли й інші це зрозуміють – ніяк не раніше. У рідкісні хвилини, як та, що скоро настане, мені щастить подивитися бодай одному з таких людей у вічі й зрозуміти, що моя душа не самотня.

У призначений час я почав ставити автографи на своїх книжках. Я обмінююся з цими людьми лише одним швидким поглядом, але між нами щоразу виникає відчуття співучасті, радісного взаєморозуміння, глибокої поваги. Потиски рук, іноді навіть листи або письмові відгуки. Через півтори години я прошу дати мені кілька хвилин перепочинку, ніхто не протестує, мій видавець (як уже стало традицією в ті дні, коли я роздаю автографи) розпоряджається принести по келиху шампанського на кожного, хто стоїть у черзі (я домагався, щоб цю традицію запровадили й у інших країнах, але мені завжди відповідали, що французьке шампанське надто дороге й погоджувалися частувати любителів автографів лише мінеральною водою, що, зрештою, також є виявом поваги).

Я повертаюся за стіл. Минають іще дві години, а я всупереч сподіванням тих, котрі спостерігають за церемонією, зовсім не стомився – навпаки, я сповнений енергії і міг би робити цю справу і протягом ночі. Але книгарня вже зачинила двері, черга закінчується, всередині залишилося лише людей сорок, які перетворюються на тридцять, двадцять, одинадцять, п’ять, чотири, три, два… і зненацька я зустрічаюся очима з тим, хто переді мною стоїть.

– Я чекав до самого кінця. Хотів підійти до вас останнім, бо маю доручення.

Я не знаю, що йому сказати. Дивлюся вбік, де вже чекають мене видавці, представники торговельної фірми та книгарі. Вони весело розмовляють – незабаром ми підемо вечеряти, пити, ділитися враженнями від сьогоднішнього дня, розповідати про цікаві події, що відбулися, поки я роздавав автографи.

Я ніколи не бачив його раніше, але знаю, хто він такий. Беру книжку з його руки й надписую:

«Михаїлові – зі щирою приязню».

Я не кажу нічого. Я не хочу втратити його – а кожне слово, кожна фраза, кожен необережний рух може призвести до того, що він піде й більш ніколи не повернеться. За якусь частку секунди я зрозумів, що він і тільки він може врятувати мене від цього благословенного – або проклятого – наслання, бо він і тільки він знає, де перебуває тепер Заїр, і я нарешті зможу поставити йому запитання, які досі ставив лише самому собі.

– Я лише хотів сказати вам, що з нею все гаразд. І вона, думаю, уже прочитала вашу книжку.

Видавці, торговці, книгарі підходять до мене. Обіймають мене, кажуть, що сьогодні був незвичайний день. Тепер треба відпочити, випити, обмінятися враженнями, відсвяткувати успіх.

– Я хотів би запросити цього читача повечеряти з нами, – кажу я. – Він був останнім у черзі, й він представлятиме всіх тих, котрі сьогодні одержали мій автограф.

– Я не можу. У мене зустріч.

І він обернувся до мене з трохи наляканим поглядом.

– Я прийшов лише передати вам послання.

– Яке послання? – запитує один із книгарів.

– Він ніколи нікого не запрошує! – каже мій видавець. – Тож скористайтеся нагодою, ходімо з нами вечеряти!

– Дякую, але в мене зустріч щочетверга.

– О котрій?

– Через дві години.

– І де вона має відбутися?

– У вірменському ресторані.

Мій водій – а він вірменин – запитує, у якому саме, і каже, що туди їхати лише п’ятнадцять хвилин від того закладу, в який ми йдемо вечеряти. Усі хочуть зробити мені приємність: вони вважають, що коли я когось запрошую, людина повинна бути глибоко вдячною мені за таку честь, а всі інші справи відкласти на інший день.

– Як вас звуть? – запитує Марі.

– Михаїл.

– Михаїле, – і я бачу, що Марі зрозуміла все, – ви підете з нами принаймні на годину. Ресторан, де ми вечерятимемо, зовсім близько від того місця, де у вас призначена зустріч. Потім наш водій відвезе вас туди, куди ви йому скажете. Але, якщо захочете, ми скасуємо наше замовлення й усі разом повечеряємо у вірменському ресторані. Тоді вам не треба буде нікуди поспішати.

Я не відводжу погляду від цього чоловіка. Він не надто гарний і не надто поганий. Не надто високий і не надто низький. Одягнений у чорний костюм, простий і елегантний, а під елегантністю я розумію цілковиту відсутність будь-яких нашивок чи наклейок.

Марі підхоплює Михаїла під руку й прямує до виходу. У книгаря ще залишився цілий стос примірників моєї книжки від читачів, які не змогли сьогодні прийти, – їх я мав надписати, – але я обіцяю прийти наступного дня. Ноги мені тремтять, серце калатає, мов несамовите, а мені ж треба вдавати, що зі мною все гаразд, що я дуже задоволений своїм успіхом, що з цікавістю дослухаюся до всіх коментарів. Ми перетинаємо Єлисейські Поля, сонце сідає за Тріумфальною аркою й, неспроможний сам собі пояснити чому, я вважаю, що це мені знак, добрий знак.

Чому мені так хочеться поговорити з цим чоловіком? Персонал видавництва розмовляє зі мною, я відповідаю їм машинально, ніхто не помічає, що думки мої перебувають десь далеко, що я намагаюся зрозуміти, з якої причини я запросив до нашого столу того, кого мав би ненавидіти. Певно, я хочу довідатися, де Естер? А може, хочу помститися цьому молодикові, такому начебто невпевненому в собі, такому розгубленому, але ж навіть такий невпевнений і розгублений, він зміг забрати від мене жінку, яку я кохаю? А може, я хочу довести собі самому, що я кращий, набагато кращий, ніж він? А може, хочу переконати його, щоб він умовив мою дружину повернутися до мене?

Я неспроможний відповісти на жодне з цих запитань, і це не має анінайменшої ваги. Досі я промовив лише одну фразу: «Я хотів би запросити цього читача повечеряти з нами». Я багато разів уявляв собі таку сцену: я зустрічаюся з цими двома, хапаю його за горло, даю йому ляпас, принижую його на очах у Естер; або терплю поразку в бійці з ним – і нехай Естер бачить, що я страждаю, б’ючись за неї. Я уявляв собі сцени бійки, або вдаваної байдужості, або публічного скандалу, але ніколи в моїй голові не виникала фраза: «Я хотів би запросити його повечеряти з нами».

Мені немає потреби сушити собі голову над тим, про що запитувати його далі, досить тепер спостерігати за Марі, яка йде на кілька кроків попереду мене, попідруч із Михаїлом, так ніби вона його кохана. Вона не дозволить йому піти, й водночас я себе запитую, навіщо вона допомагає мені в такий спосіб – знаючи, що зустріч із цим молодиком може допомогти мені з’ясувати, де тепер перебуває моя дружина.

Ми прийшли. Михаїл намагається сісти якнайдалі від мене, мабуть, щоб уникнути розмови зі мною під загальний гомін. Веселощі, шампанське, горілка й кав’яр – я дивлюся меню і з жахом розумію, що лише на закуски книгар витратив близько тисячі доларів. Під час загальної розмови Михаїла запитують, якої він думки про сьогоднішній вечір, він відповідає, що вечір йому подобається, його запитують про книжку, й він каже, що вона дуже йому подобається. Потім про нього забувають, і спрямовують усю увагу на мене й запитують, чи я задоволений організацією зустрічі з читачами, чи добре діяла охорона. Моє серце калатає, мов несамовите, але мені вдається зберігати зовнішній спокій, дякувати за досконалий задум сьогоднішньої церемонії та його втілення в життя.

Півгодини розмов, чимало випитих келишків горілки, і я помічаю, що напруженість Михаїла значно пом’якшилася. Він уже не в центрі уваги, йому вже не треба казати нічого, він ще трохи потерпить тут, а тоді непомітно піде. Я знаю, він не збрехав щодо вірменського ресторану, й тепер у мене є слід. Моя дружина досі в Парижі! Я намагаюся бути люб’язним, намагаюся здобути його довіру, початкова напруженість зникає.

Минає година. Михаїл дивиться на годинник, і я розумію, що зараз він піде. Я повинен зробити щось – і негайно. Щоразу, коли я дивлюся на нього, він здається мені все більш незначущим, і я все менше розумію, як могла Естер проміняти мене на чоловіка, що здається таким далеким від дійсності (вона казала мені, ніби він володіє якимись «магічними здібностями»). Хоч мені й нелегко вдавати, ніби я втішаюся розмовою з тим, кого маю всі підстави вважати своїм ворогом, проте я повинен зробити щось.

– Нам хотілося б більше довідатися про нашого читача, – кажу я, звертаючись до людей за столом, за яким негайно запанувала тиша. – Він святкує сьогодні з нами й незабаром піде, а досі майже нічого не розповів нам про своє життя. Чим ви займаєтеся?

Михаїл, хоч і перехилив уже чимало келишків із горілкою, схоже, вмить протверезів.

– Я організовую зустрічі у вірменському ресторані.

– Тобто?

– Розповідаю зі сцени всілякі історії. І заохочую тих, хто мене слухає, також розповідати свої історії.

– Я роблю те саме у своїх книжках.

– Я знаю. Саме це мене й зблизило з…

Зараз він скаже з ким!

– Ви народилися тут? – запитує Марі, уриваючи його на середині фрази («…зблизило з вашою дружиною»).

– Я народився у степах Казахстану.

Казахстан. Цікаво, у кого вистачить мужності запитати, де він, той Казахстан?

– А де той Казахстан? – запитує представник торговельної фірми.

Блаженні ті, хто не приховує свого невігластва.

– Я чекав цього запитання, – сказав Михаїл, весело блиснувши очима. – Завжди, коли я кажу, що там народився, через десять хвилин розповідають, що я приїхав із Пакистану або Афганістану. Але моя країна розташована в Середній Азії. Там живуть чотирнадцять мільйонів людей на території, в багато разів більшій за територію Франції з її шістдесятьма мільйонами.

– Мабуть, там ніхто не нарікає на тісноту, – сміючись, зауважив мій видавець.

– Протягом двадцятого сторіччя там ніхто не мав права нарікати ні на що, навіть якби хотів. По-перше, коли комуністичний режим покінчив із приватною власністю, худобу залишили в степах і сорок шість цілих і вісім десятих відсотка жителів країни померли від голоду. Ви мене чуєте? Близько половини населення моєї країни померло від голоду між тисяча дев’ятсот тридцять другим і тридцять третім роками.

За столом запанувала мовчанка. Але трагедії лягають на пам’ять важим тягарем, і один із присутніх вирішив змінити тему розмови. Проте я наполягаю, щоб «читач» і далі розповідав нам про долю своєї країни.

– А який він, степ? – запитую.

– Неозорі рівнини, майже не вкриті рослинністю. Ви це повинні знати.

Я знаю, але такий мій спосіб щось запитувати, підтримувати розмову.

– Я пригадав дещо про Казахстан, – сказав мій видавець. – Якийсь час тому я одержав листа від письменника, котрий там живе; він писав про атомні випробування, здійснювані в тих степах.

– Земля й душа нашої країни просякли кров’ю. Там змінили багато такого, чого не можна було змінювати, й нам доведеться платити за це високу ціну протягом багатьох поколінь. Ми там натворили такого, що знищили ціле море.

Тут настала черга втрутитися Марі:

– Ніхто не може знищити море.

– Мені двадцять п’ять років, тобто я прожив лише життя одного покоління, але й за цей відносно короткий час вода, яка була там мільйони років, перетворилася на пилюку. Правителі комуністичного режиму вирішили змінити напрям течії двох річок, Аму-Дар’ї та Сир-Дар’ї, щоб використати їхні води для зрошення плантацій бавовни. Вони не досягли своєї мети, та було вже пізно – море перестало існувати, й оброблені землі перетворилися на пустелю. Нестача води спричинила цілковиту зміну тамтешнього клімату. Сьогодні грандіозні піщані бурі щороку висипають на ті землі по сто п’ятдесят тисяч тонн солі та пилюки. П’ятдесят мільйонів людей у п’яти країнах потерпіли від безвідповідального – але безповоротного – рішення совіцьких бюрократів. Ті рештки води, які збереглися, тепер отруєні, стали джерелом різних захворювань.

Я подумки занотував собі те, що він розповідав. Цей матеріал міг пригодитися для якоїсь із моїх лекцій. Михаїл провадив, і в тоні його голосу звучали радше не екологічні, а трагічні ноти.

– Мій дід розповідає, що Аральське море колись називали Синім за колір його води. Тепер його немає, проте люди не хочуть кидати свої оселі й переселятися в якесь інше місце. Вони досі мріють про хвилі, про рибу, досі зберігають рибальські снасті й розмовляють про човни та принаду для риби.

– Але випробування атомної зброї справді там відбувалися? – домагається мій видавець.

– Гадаю, всі, хто народився в моїй країні, знають про те, що довелося пережити їхній землі, бо вона залита кров’ю. Протягом сорока років наші рівнини тремтіли під вибухами ядерних і термоядерних бомб – до тисяча дев’ятсот вісімдесят дев’ятого року їх там вибухнуло чотириста п’ятдесят шість. Сто шістнадцять із тих вибухів були здійснені у відкритій атмосфері, їхня загальна потужність у дві з половиною тисячі разів перевищувала потужність атомної бомби, скинутої на японське місто Хіросіму під час Другої світової війни. Тисячі людей зазнали радіоактивного зараження, потерпіли від раку легень, а тисячі дітлахів народилися з порушеннями функцій рухомості тіла, а іноді й без рук або ніг, із психічними відхиленнями.

Михаїл подивився на годинник.

– Прошу пробачення, але я мушу йти.

Половина столу висловлює жаль, вважаючи, що розмова стала цікавою. Друга половина задоволена: безглуздо говорити про сумні речі в такий веселий і радісний вечір.

Михаїл дякує всім кивком голови й обіймає мене. Він робить це не з якоїсь особливої любові до мене, а щоб непомітно прошепотіти:

– Як я вам уже сказав, із нею все гаразд. Не турбуйтеся.

* * *

– «Не турбуйтеся» – він мені сказав! А чого мені турбуватися – через жінку, що мене покинула? Через яку мене допитувала поліція, друкувалися мої фото на перших сторінках скандальних газет і на обкладинках бульварних журналів, через яку я страждав багато днів і ночей, мало не втратив усіх своїх друзів і…

– …написав «Час шматувати, час зшивати». Ми вже з тобою люди дорослі, й не варт обманювати себе: звичайно ж, тобі хочеться знати, де вона тепер є. Я скажу навіть більше: тобі хочеться побачитися з нею.

– Якщо ти це знаєш, то навіщо ти допомогла мені довідатися, де я можу його знайти? Тепер я маю певний слід: він щочетверга буває в тому вірменському ресторані.

– От і гаразд. Шукай його там.

– Ти мене не кохаєш?

– Я кохаю тебе більше, ніж учора, й менше, аніж завтра, як написано на поштівках, що продаються у крамницях канцелярських товарів. Так, я тебе кохаю. Скажу навіть більше: я палко в тебе закохана, через цю пристрасть я навіть думаю переселитися до Парижа, у це величезне й порожнє помешкання, – і щоразу, коли я починаю про це говорити… ти міняєш тему розмови. Але навіть за таких обставин я забуваю про своє самолюбство й наважуюся сказати тобі, як би було добре нам жити разом, а ти мені відповідаєш, що ще рано говорити про це, і я думаю, що ти або боїшся втратити мене, як утратив Естер, або досі чекаєш, коли вона повернеться до тебе, або боїшся втратити свою свободу, боїшся залишитися сам-один і боїшся мати когось надто близько, – одне слово, наші взаємини близькі до повного божевілля. Одначе ти запитав, і я тобі відповідаю: я дуже тебе кохаю.

– Тоді навіщо ти так зробила?

– Бо я не можу вічно жити поруч із привидом жінки, яка покинула тебе без жодних пояснень. Я прочитала твою книжку. І тепер я переконана, що лише тоді, коли ти з нею зустрінешся, коли розв’яжеш цю проблему, твоє серце зможе справді належати мені.

Щось подібне я вже пережила зі своїм сусідом. Наші взаємини були достатньо близькими, щоб я могла переконатися, яким він був боягузом у наших взаєминах, як він ніколи не наважувався мати те, що йому дуже хотілося мати, проте він бачив у цьому якусь небезпеку для себе. Ти не раз казав, що абсолютної свободи не існує: існує лише свобода вибору, а коли його зроблено, то ти мусиш підкорятися своєму рішенню. Чим ближче я сходилася зі своїм сусідом, тим більше захоплювалася тобою – чоловіком, що не перестав кохати жінку, яка його покинула, яка більше нічого не хотіла знати про нього. А ти не тільки не перестав її кохати, а й оголосив про це привселюдно. Ось уривок із твоєї книжки, який я знаю напам’ять:

«Коли я не мав уже чого втрачати, я одержав усе. Коли я перестав бути тим, ким я був, я зустрівся із самим собою. Коли я зазнав приниження, а проте не перестав іти, я зрозумів, що я вільний обирати свою долю. Я не знаю, чи я, бува, не хворий, чи мій шлюб не був сном, якого я не зміг зрозуміти, поки він тривав. Я знаю, що можу жити без неї, але мені хотілося б зустріти її знову, аби сказати те, чого я ніколи не говорив, коли ми були разом: я люблю тебе більше, аніж себе самого. Якби я дістав змогу сказати їй це, я міг би жити далі у мирі з самим собою та зі світом, бо ця любов визволила мене».

– Михаїл сказав мені, що Естер напевне прочитала мою книжку. Мені цього досить.

– Але, щоб ти зміг стати самим собою, тобі однаково треба було б зустрітися з нею і сказати їй усе у вічі. Мабуть, це буде неможливо, адже вона не хоче більше тебе бачити, але ти мусиш спробувати. Тоді я позбудуся «ідеальної жінки», а перед тобою вже не маячитиме Заїр, як ти її тепер називаєш.

– Ти мужня жінка.

– Ні, я відчуваю страх. Але я не маю вибору.

* * *

Наступного ранку я заприсягся самому собі, що не намагатимуся довідатися, де перебуває Естер. Протягом двох років я підсвідомо хотів вірити в те, що її викрала або шантажувала якась терористична організація. Але тепер, коли я знаю, що вона жива і з нею все гаразд (як повідомив мені Михаїл), то який мені сенс шукати зустрічі з нею? Моя колишня дружина має право шукати особистого щастя, і я мушу шанувати її рішення.

Цей намір тривав трохи довше за чотири години: наприкінці дня я пішов до церкви, поставив там свічку і пообіцяв собі, цього разу у священному ритуалі, що докладу всіх зусиль, аби зустрітися з нею. Марі має слушність, я вже досить дорослий, щоб і далі обманювати себе, вдавати, ніби це зовсім мене не цікавить. Я шаную її рішення піти від мене, але ж та сама людина, яка допомогла мені збудувати моє життя, мало не довела мене до руїни. Вона завжди була відважною: чому ж тепер вона втекла, як злодійка, посеред ночі, не подивившись своєму чоловікові у вічі й не пояснивши, чому вирішила його покинути? Ми вже досить дорослі, щоб діяти й переносити наслідки своїх дій: поведінка моєї дружини (тобто колишньої дружини) не відповідала ані її вдачі, ані принципам, і я мушу довідатися чому.

До вистави, що мала відбутися у вірменському ресторані, залишався тиждень – ціла вічність. Я погодився дати інтерв’ю, на які ніколи не погоджувався, написав кілька статей для газети, займався йогою, медитацією, прочитав книжку про одного російського письменника, прочитав іще одну – про злочин у Непалі, написав дві передмови й на прохання видавців дав чотири відгуки на рукописи – раніше я завжди відмовлявся робити це.

Та однаково в мене залишалося досить вільного часу, і я скористався ним, щоб сплатити деякі позички, одержані в Банку Послуг: прийняв запрошення на кілька врочистих обідів, приходив на зустрічі з читачами до шкіл, де навчалися діти моїх друзів, навідався до гольф-клубу, роздавав автографи у книгарні одного зі своїх друзів на проспекті Сюфрен (оголошення про цей захід висіло у вітрині протягом трьох днів, але на зустріч зі мною прийшло людей двадцять, не більше). Моя секретарка сказала, що, мабуть, у мене пречудовий настрій, бо вона давно не бачила мене таким діяльним. Я відповів, що моя книжка потрапила у список бестселерів, і це спонукає мене до активної праці.

І лише двох справ я не робив протягом цього тижня: по-перше, не читав рукописів, які мені надсилали (мої адвокати радили мені відсилати їх назад поштою негайно, бо згодом хтось міг звинуватити мене в тому, що я використав його сюжет; а я ніколи не розумів, навіщо люди надсилають мені свої рукописи – адже я не видавець).

Друга справа, якої я не зробив, – не шукав в атласі, де розташований Казахстан, хоч і знав, що аби здобути Михаїлову довіру, мені слід довідатися трохи більше про його корені.

* * *

Люди терпляче чекали біля дверей до зали, розташованої у глибині ресторану. Тут не було нічого від чарівної атмосфери барів на Сен-Жермен-де-Пре, від кав’ярень, де відразу подають воду в невеличких келишках і де сидять добре вдягнені відвідувачі й вишукано спілкуються. Нічого від елегантності театральних фойє, нічого від магічної атмосфери спектаклів, що розігруються по всьому місту в маленьких бістро, де актори зі шкури пнуться, щоб показати себе з найкращого боку в надії, що серед глядачів виявиться знаменитий імпресаріо, який підійде до них після вистави, скаже, що грали вони геніально, й запросить їх до праці в якомусь важливому культурному центрі.

Правду кажучи, я не розумію, звідки тут набралося стільки людей: я ніколи не бачив жодної згадки про цю виставу в журналах, які пишуть про розважальні заклади та події культурного життя в Парижі.

Поки чекаю, розмовляю з хазяїном закладу, і він розповідає мені, що хоче найближчим часом перетворити на такий собі театр усе приміщення ресторану.

– З кожним тижнем кількість глядачів зростає, – каже він. – Спочатку я погодився на цю пропозицію у відповідь на прохання однієї журналістки, яка пообіцяла написати про мій ресторан у своєму журналі. Я погодився тому, що зала у четвер, як правило, порожня. А тепер, у чеканні вистави, публіка замовляє вечерю, і четвер став найприбутковішим днем на тижні. Я боюся лише одного: щоб ці люди не виявилися сектою. А вам, звісно, відомо, що в цьому плані закони у нас дуже суворі.

Атож, мені це було відомо, адже були критики, які стверджували, що мої книжки пов’язані з дуже небезпечним напрямком думки, що вони проповідують релігію, несумісну із загальними цінностями. Франція, де ліберальні погляди панують у всіх сферах життя, з параноїдальною підозрою ставиться до цієї теми. Нещодавно було опубліковано розлогу доповідь про «промивання мізків» необачних людей. Так ніби люди, яким дозволялося обирати все – школу, університет, зубну пасту, автомобілі, кінофільми, чоловіків, дружин, коханців і коханок – так легко дозволили маніпулювати собою в питаннях віри.

– А як вони рекламують свої вистави? – запитую.

– Не маю найменшого уявлення. Якби знав, то використав би їхній метод для реклами свого ресторану.

І щоб усунути будь-які сумніви – адже невідомо, хто я такий – додає:

– Але йдеться не про секту, можу гарантувати. Це артисти.

Двері до зали відчиняються, публіка заходить – спершу опустивши монету в п’ять євро до невеличкого кошичка, що висить на вході. У залі, на імпровізованій сцені, стоять два молодики й дві дівчини – усі в широких білих спідницях, що ніби закручуються навколо їхнього стану. Крім тих чотирьох, я бачу також старшого чоловіка з барабаном-атабаке в руках і жінку, що тримає в руках величезну бронзову тацю з якимись металевими підвісками; щоразу, коли вона неумисне штовхає свій інструмент, вони дзеленчать, створюючи звук, схожий на шум такого собі металевого дощу.

Один із молодиків – Михаїл, тепер зовсім не схожий на того хлопця, якого я зустрів у той день, коли роздавав автографи. Його погляд, спрямований у якусь порожню точку у просторі, світиться незвичайним блиском.

Публіка сідає у крісла. Це переважно хлопці й дівчата, вдягнені так, що, якби вони зустрілися вам на вулиці, ви подумали б, що вони належать до групи, яка вживає важкі наркотики. Кілька службовців або чиновників середнього віку з дружинами. Двоє або троє дітей років дев’яти-десяти, мабуть, приведені батьками. Кілька літніх людей, яким, либонь, було нелегко сюди дістатися, бо найближча станція метро розташована за п’ять кварталів.

Вони п’ють, курять, голосно розмовляють, ніби люди, що стоять на сцені, для них не існують. Балачки стають усе голоснішими й голоснішими, то там, то там лунає сміх, й атмосфера в залі стає веселою і святковою. Секта? Хіба що товариство прихильників куріння. З тривогою в серці я розглядаюся навсібіч, Естер ввижається мені в кожній жінці, присутній тут, але щоразу, коли я підходжу ближче, то виявляється не вона – іноді вона не має найменшої фізичної схожості з моєю дружиною (чому я ніяк не звикну казати з «моєю колишньою дружиною»?).

Я запитую в однієї добре вдягненої жінки, що тут буде. Схоже, вона не має найменшого бажання відповідати мені – дивиться на мене як на такого собі початківця, чоловіка, якого треба навчати містерій життя.

– Історії про кохання, – каже вона. – Історії та Енергія.

Історії та Енергія. Ліпше далі не допитуватися, хоч ця жінка має вигляд людини цілком нормальної. Я думаю, чи не варт звернутися з цим запитанням до когось іншого, але вирішую, що ліпше промовчати, – незабаром я все побачу на власні очі. Чоловік, який сидить поруч, дивиться на мене й усміхається.

– Я читав ваші книжки. І знаю, з якої причини ви тут.

Я відчуваю страх: а що, як йому відомо про стосунки між Михаїлом та моєю дружиною – і я знову мушу себе виправити – між одним із тих, хто стоїть на сцені, та моєю колишньою дружиною?

– Такий письменник, як ви, не може не знати Тенгрі. Вони мають прямий стосунок до тих, кого ми називаємо Воїнами Світла.

– Зрозуміло, – відповідаю йому з полегкістю.

І думаю: ніколи нічого про це не чув.

Через двадцять хвилин, коли повітрям у залі майже неможливо дихати через густий дим від сигарет, я почув передзвін, що линув від підвісок по краях бронзової таці. Розмови в залі мовби якимсь чудом умить припинилися, атмосфера перейшла від цілковитого безладу до глибокої релігійної зосередженості. Як зала, так і сцена, поринули в тишу, єдині звуки, які було чути, долинали від ресторану поряд.

Михаїл, що, здавалося, перебував у трансі й не відривав погляду від чогось невидимого попереду себе, почав:

– У монгольському міфі про створення світу розповідається…

З’явився дикий пес кольору попелястого з синім,

Чия доля була визначена небом.

Його дружиною була дика коза.

Голос йому змінився, став більш упевненим, і в ньому зазвучали якісь жіночі нотки.

– Так починається ще одна історія про кохання. Дикий пес із його хоробрістю, його силою, й дика коза з її лагідністю, інтуїцією, елегантністю. Мисливець і здобич зустрічаються, й між ними виникає кохання. За законами природи перший повинен з’їсти другу – але в коханні немає ні добра, ні зла, ні творення, ні руйнації, а є рух. І кохання змінює закони природи.

Він зробив знак рукою, і четверо людей на сцені стали обертатися навколо своєї осі.

– У тих степах, із яких я прийшов, дикий пес – звір жіночний. Він сторожкий полювальник, бо розвинув свій інстинкт, проте водночас він боязкий і сором’язливий. Він не застосовує грубої сили, він застосовує стратегію. Хоробрий, обережний, швидкий. За одну секунду він переходить від цілковитої розслабленості до напруженості тіла, готового стрибнути на свою жертву.

«А що ж дика коза?» – подумав я, звичний вигадувати всілякі історії. Михаїл також звик розповідати їх і відразу відповів на запитання, що зависло в повітрі:

– Дика коза наділена чоловічими якостями: швидкістю, розумінням землі. Двоє подорожують у своїх символічних світах, дві неможливості зустрічаються, а що вони долають свою природу та свої перешкоди, то створюють єдиний світ. Таким є монгольський міф: з різних натур народжується любов. Із суперечностей любов набирає силу. У зіткненні й перетворенні любов зберігається.

Ми маємо своє життя. Світові довелося докласти чимало зусиль, щоб добутися туди, де він є, ми організувалися в найкращий можливий спосіб; наш світ далекий від ідеального, але ми навчилися спільно жити. Проте в нашому світі чогось бракує – нам завжди чогось бракує, й тому ми зібралися тут сьогодні. Ми зібралися тут сьогодні для того, щоб кожен із нас допоміг іншим трохи поміркувати над резоном нашого існування. Розповідаючи історії, що не мають смислу, розглядаючи факти, які не вкладаються в загальну схему сприйняття реальності, можливо, ми протягом життя одного або двох поколінь зможемо відкрити інший шлях.

У «Божественній комедії» італійський поет Данте написав приблизно таке: «У той день, коли людина дозволить, щоб з’явилася справжня любов, речі, які були впорядковані, утворять безлад і розхитається все те, що ми вважаємо певним, вважаємо істинним». Світ стане справжнім, коли людина навчиться любити, а поки що ми живемо, вважаючи, що знаємо любов, але не маючи мужності прийняти її такою, якою вона є.

Любов – дика сила. Коли ми намагаємося підкорити її, вона нас руйнує. Коли намагаємося ув’язнити її, вона нас поневолює. Коли намагаємося зрозуміти її, вона залишає нас розгубленими й збентеженими.

Ця сила існує на Землі, щоб дати нам радість, щоб наблизити нас до Бога і до нашого ближнього. А проте сьогодні ми любимо так, що на кожну хвилину спокою припадає година тривоги.

Михаїл зробив паузу. Дивна бронзова таця знову задзеленчала.

– Як і щочетверга, ми не станемо розповідати історії про любов. Ми розповідатимемо історії про нелюбов. Ми роздивлятимемося те, що перебуває на поверхні, і спробуємо проникнути зором до того, що перебуває внизу: шар, де зберігаються наші звичаї, наші цінності. Коли ми проникнемо до того шару, то побачимо, що там перебуваємо ми. Хто почне?

Кілька людей підняли руки. Він показав на дівчину з арабською зовнішністю. Вона зупинила погляд на самітному чоловікові, що сидів у протилежному кутку зали.

– Тобі вже доводилося почути себе імпотентом у ліжку з якою-небудь жінкою?

Усі засміялися. Проте чоловік уникнув прямої відповіді.

– Ти запитуєш про це тому, що твій коханий – імпотент?

Усі знову засміялися. Коли Михаїл говорив, у мене знову виникла підозра, що тут формується нова секта, проте я ніколи не уявляв собі, щоб на зборах секти пили, курили і ставили незручні запитання про сексуальну поведінку ближнього.

– Ні, – відповіла дівчина твердим голосом. – Але з тобою таке траплялося. І я знаю, що якби ти сприйняв моє запитання серйозно, то мав би відповісти: «Атож, таке зі мною бувало». Усім чоловікам, в усіх культурах і країнах, незалежно від сили їхнього кохання чи сексуального потягу, не раз доводилося почувати себе імпотентами з жінкою, яку вона найбільше жадали. Це нормально.

Атож, нормально – саме так сказав мені психіатр, до якого я пішов консультуватися, коли мені здалося, що в мене проблема.

Дівчина провадила:

– Проте історію, яку нам розповіли, слід розуміти так. Кожен чоловік хотів би мати ерекцію за певних обставин. Якщо ж вона в нього не виникає, то він вважає себе неспроможним, а жінка переконана, що вона не досить приваблива, аби зацікавити його. Оскільки ця тема вважається табуйованою, він не розмовляє про це з друзями. Він промовляє заяложену фразу, звертаючись до жінки: «Зі мною таке відбувається вперше». Він соромиться своєї неспроможності й у більшості випадків уникає контактів із жінкою, з якою міг би мати чудові сексуальні стосунки, якби вдався до другої, третьої або четвертої спроби. Якби він більше довіряв своїм друзям, якби розповів їм правду, то відкрив би, що він не сам-один. Якби він більше вірив у те, що жінка його кохає, то не почував би себе таким приниженим.

Оплески. Знову запалюються сигарети, так ніби багато з присутніх – і чоловіків, і жінок – відчули велику полегкість.

Михаїл показав на чоловіка, схожого на директора великої мультинаціональної компанії.

– Я адвокат, спеціалізуюся на розлученнях, що мають літигіозний характер.

– А що це таке – літигіозний характер? – запитав один із присутніх.

– Це коли одна зі сторін не погоджується на розрив шлюбу, – відповів адвокат, роздратований, що його урвали, і з виглядом людини, яка вважає абсурдним невіглаством нерозуміння такого простого слова.

– Розповідайте, – каже Михаїл із такою авторитетністю, якої я ніколи не запідозрив би в хлопця, коли зустрів його вперше, роздаючи автографи.

Адвокат підкоряється.

– Я сьогодні одержав доповідь від лондонської фірми «Людські та юридичні ресурси». Ось що там говориться:

«А. Дві третини службовців будь-якої фірми перебувають у неслужбових стосунках. Ви тільки собі уявіть! Якщо в кабінеті сидять троє, це означає, що двоє з них неодмінно увійдуть між собою в інтимний контакт.

Б. Десять відсотків із цієї причини звільнюються зі служби, сорок відсотків перебувають у стосунках, що тривають не менш від трьох місяців, а в деяких професіях, що передбачають тривале перебування поза домом, принаймні вісім із десятьох людей рано чи пізно входять в інтимний зв’язок». Просто неймовірно, правда ж?

– Щодо статистики, то ми повинні її шанувати! – зауважив один із двох молодиків, одягнених так, ніби вони входили до якогось бандитського угруповання. – Ми всі віримо в статистику! Це означає, що моя мати зраджувала мого батька, але винна в цьому не вона, а статистика!

Знову сміх, припалювання нових сигарет, знову загальне відчуття полегкості, так ніби тут, посеред цієї публіки, люди вислуховували те, що завжди боялися почути, і це звільняло їх від якоїсь невиразної тривоги. Я подумав про Естер і Михаїла: «Професії, які передбачають тривале перебування поза домом, вісім із десятьох людей».

Думаю про самого себе й про те, що зі мною таке теж не раз траплялося. Зрештою статистика є статистикою, ніхто її не обмине.

Розповідають тут і інші історії, – про ревнощі, самотність, депресію, – але я більше нічого не слухаю. Мій Заїр повернувся до мене з усією своєю невідворотністю. Я перебуваю в одній залі з чоловіком, який викрав мою дружину, хоч протягом кількох хвилин мені й здавалося, ніби я перебуваю на одному із сеансів групової терапії. Мій сусід, який мене впізнав, запитує, чи мені все це подобається. На якусь мить він відвернув мою увагу від Заїру, і я радий йому відповісти.

– Не розумію, навіщо все це потрібно. Схоже на групу самодопомоги, як анонімні алкоголіки або ті, кому не пощастило в шлюбі.

– Але хіба те, про що ви тут чуєте, не відбувається в реальному житті?

– Звісно, відбувається. Але повторюю своє запитання: навіщо все це?

– Суть не в розповідях, а в тому, що в такий спосіб ми перестаємо почувати себе самотніми. Розповідаючи про своє життя перед усіма, ми зрештою відкриваємо, що з більшістю людей відбувається одне й те саме.

– А практичний результат?

– Якщо ми перестанемо почувати себе самотніми, ми набудемо спроможність зрозуміти, у якій точці ми збилися з дороги, і змінити напрям свого руху. Але, як я вже вам говорив, це лише пауза між тим, що хлопчик сказав на початку, і виплеском енергії.

– Хто цей хлопчик?

Нашу розмову уриває передзвін таці з металевими підвісками.

Тепер слово бере старший чоловік із барабаном-атабаке:

– Обмін думками завершено. Тепер ми переходимо до ритуалу, до емоцій, які все увінчують і все перетворюють. Для тих, хто сьогодні прийшов сюди вперше, цей танець розвине нашу спроможність приймати Любов. Лише вона активізує наш розум і наші творчі спроможності, очищає і визволяє нас.

Сигарети погашено, передзвін келихів стихає. Дивна тиша знову опускається на залу, й одна з дівчат промовляє молитву.

– Володарко, ми потанцюємо на твою честь. Нехай наш танець допоможе нам злетіти під небеса.

Вона справді сказала «Володарко» чи мені почулося?

Ні, сумніву немає, вона сказала «Володарко», а не «Господи» чи «Царю Небесний».

Інша дівчина запалює свічки в чотирьох свічниках, електричне освітлення гасне. Чотири постаті в білому, у широких округлих спідницях, спускаються зі сцени і змішуються з глядачами. Протягом майже півгодини другий хлопець голосом, який лунав ніби з черева, тягнув дивний монотонний наспів, який, проте – на моє превелике здивування – допоміг мені трохи забути про Заїр, розслабитися й поринути в щось подібне до сну. Навіть дитина, яка бігала з одного кінця зали в другий під час «розповідей про любов», тепер застигла в нерухомості, дивлячись на сцену невідривно. Дехто з присутніх у залі сидів із заплющеними очима, інші дивилися на підлогу або в якусь невидиму точку, як дивився на самому початку Михаїл.

Коли хлопець закінчив співати, зазвучали ударні інструменти – бронзова таця з металевими підвісками та барабан-атабаке – у ритмі, подібному до того, який мені не раз доводилося чути на релігійних церемоніях, що прийшли до нас із Африки.

Постаті в білому оберталися навкруг себе, й хоч зала була переповнена, проте публіка розступалася, щоб їхні широкі спідниці мали місце вільно кружляти в повітрі. Інструменти прискорювали ритм, четверо крутилися все швидше, й у них вихоплювалися звуки, не схожі на жодну з відомих мов, так ніби вони безпосередньо розмовляли з янголами або з Володаркою, до якої вони зверталися.

Мій сусід підхопився на ноги й теж пішов у танець, бурмочучи нерозбірливі фрази. Десять або одинадцять людей у залі наслідували його приклад, тоді як інші дивилися на них із шанобливим захватом.

Не знаю, як довго тривав той танець, але ритм ударних інструментів, здавалося, зливався з ритмами мого серця, й у мене виникло непереборне бажання цілком забутися, говорити якісь дивні речі, рухати своїм тілом, і лише самоконтроль і страх видатися кумедним не дозволили мені, як божевільному, закрутитися навколо власного тіла. А тим часом мій Заїр постав переді мною як ніколи чітко й виразно Естер усміхалася мені й просила, щоб я прославив Володарку.

Я докладав усіх можливих зусиль, щоб не брати участі в цьому невідомому мені ритуалі, щоб дочекатися закінчення. Намагався зосередити всі свої думки на тому, задля чого я сюди сьогодні прийшов – поговорити з Михаїлом, попросити, щоб він відвів мене до мого Заїра, – але відчував, що довго не зможу всидіти нерухомо. Я підвівся з крісла та коли з боязкою обережністю ступив перші кроки, музика несподівано замовкла.

У залі, освітленій лише свічками, тепер чутно було тільки засапане дихання танцівників. Незабаром натужне дихання та сопіння стихло, знов увімкнули електричне освітлення, й усе начебто повернулося до нормального стану. Кухлі та келихи знову наповнилися пивом, вином, водою, прохолоджувальними трунками, діти знову бігали й галасували, й незабаром зала наповнилася гудінням розмов – так ніби нічого, абсолютно нічого тут не відбувалося.

– Настав час закінчувати нашу зустріч, – сказала дівчина, яка запалювала свічки. – Альма розповість останню історію.

Альмою була жінка, яка грала на бронзовій таці з металевими підвісками. Вона говорила з акцентом людини, що жила на Сході.

– Один чоловік мав буйвола. Його розлогі роги навіяли господареві думку, що коли він сяде між ними, то сидітиме, як на троні. Одного дня, коли тварина втратила пильність, він підбіг до буйвола й здійснив свій намір. Але буйвол відразу підхопився на ноги, змахнув головою і скинув його на землю.

Його дружина, побачивши це, заплакала.

«Не плач, – сказав господар буйвола, підводячись на ноги. – Хоч мені й дісталося, але я здійснив своє бажання».

Люди почали розходитися. Я запитав у свого сусіда про відчуття.

– Ви знаєте. Ви ж пишете про це у своїх книжках.

Я не знав, але вдав, ніби знаю.

– Можливо, й знаю, але хочу переконатися зайвий раз.

Він подивився на мене як на нетямущого й уперше засумнівався в тому, що я той самий письменник, якого він нібито впізнав.

– Я увійшов у контакт з Енергією Всесвіту, – сказав він. – Бог пройшов крізь мою душу.

І вийшов, не пояснивши своїх слів.

У порожній залі залишилися тільки четверо акторів, двоє музикантів і я. Жінки пішли до туалетної кімнати, мабуть, перевдягатися. Чоловіки скинули свої білі шати, тут-таки, в залі, й надягли звичайні костюми. Потім поскладали свічники та інструменти у дві великі валізи.

Старший чоловік, який грав на барабані-атабаке під час церемонії, порахував гроші й поділив на шість рівних частин. Думаю, лише тоді Михаїл помітив мою присутність.

– Я знав, що ви прийдете.

– І думаю, знаєте причину.

– Після того як Божественна Енергія пройшла крізь моє тіло, я знаю причину всіх явищ і подій. Знаю, чому виникає кохання, і знаю, чому починаються війни. Знаю, чому чоловік шукає жінку, яку кохає.

Я спізнав таке відчуття, ніби знову йду по лезу ножа. Якщо він знає, що я прийшов сюди через свій Заїр, то він також знає, що це становить загрозу для його взаємин з Естер.

– Чи можемо ми поговорити, як двоє порядних чоловіків, що змагаються за щось дуже цінне?

Михаїл, здавалося, завагався. Я провадив:

– Я знаю, мені буде боляче, як тому власникові буйвола, який захотів посидіти між його рогами: але, думаю, я на це заслуговую. Заслуговую за той біль, якого завдав Естер, хай навіть несвідомо. Не думаю, що Естер мене покинула б, якби я шанував її кохання.

– Ви нічого не розумієте, – сказав Михаїл.

Ця фраза мене розлютила. Як двадцятип’ятирічний хлопець може говорити чоловікові, який чимало пожив на світі, чимало страждав і чимало витерпів випробувань, що він нічого не розуміє? Але я мусив опанувати себе, мусив витерпіти приниження й зробити те, що надумав зробити: я не міг і дали жити у світі привидів, не міг дозволити, щоб у моєму Всесвіті й далі панував Заїр.

– Можливо, це ви нічого не розумієте: саме прагнення зрозуміти, що сталося, мене сюди й привело.

– Ви все розуміли чудово, а потім раптом перестали розуміти; саме так мені розповіла Естер. Як і в усіх чоловіків, настала та хвилина, коли ви почали дивитись на свою дружину як на частину вмеблювання дому.

У мене була велика спокуса сказати: «Я, проте, хотів би, щоб вона сказала мені про це. Щоб дала мені змогу виправити помилки, а не покинула й пішла жити до хлопця віком у двадцять років із невеличким лишком, який дуже скоро поводитиметься так само, як і я». Але з мого рота вилетіла набагато обережніша фраза:

– Я не сподівався, що до цього дійде. Ви читали мою книжку, ви прийшли на мою зустріч із читачами, бо знаєте, що я відчуваю і хотіли мене заспокоїти. Моє серце досі пошматоване на клапті: вам доводилося коли-небудь чути про Заїр?

– Я вихований в релігії ісламу. Я маю уявлення про Заїр.

– Естер заповнює весь простір мого життя. Я сподівався, що, написавши про свої почуття, зможу звільнитися від її присутності. Сьогодні я кохаю її мовчки, проте я не спроможний думати ні про що інше. Я прошу вас лише про одну послугу: я зроблю все, що ви побажаєте, але хочу, щоб вона пояснила мені, чому вона зникла в такий спосіб. Ви й самі бачите і навіть сказали мені про це, що я нічого не розумію.

Для мене було тяжким випробуванням – благати коханця своєї дружини, щоб він допоміг мені зрозуміти, що сталося. Якби Михаїл не прийшов на мою зустріч із читачами, то, можливо, тієї миті в соборі міста Вікторія, де я прийняв своє кохання й вирішив написати «Час шматувати і час зшивати», було б достатньо. Утім, Доля снувала щодо мене інші плани – і можливість іще раз побачитися з дружиною поставила все з ніг на голову.

– Пообідаймо разом, – сказав Михаїл після тривалої мовчанки. – Ви справді нічого не розумієте. Але Божественна Енергія, яка пройшла крізь моє тіло, велить мені бути великодушним із вами.

Ми призначили зустріч на наступний день. Повертаючись додому, я пригадав розмову з Естер, яка відбулася між нами за три місяці до її зникнення.

То була розмова про Божественну Енергію, яка проходить крізь тіло.

* * *

– Навіть вираз їхніх очей змінюється. Страх перед смертю існує справді, але ідея самопожертви долає страх перед смертю. Їхнє життя набуває смислу, бо вони готові віддати його за якусь справу.

– Ти говориш про солдатів?

– Так, я говорю про солдатів. І говорю про те, що може здатися жахливим, але я не можу вдавати, ніби не бачу його. Війна – ритуал. Це ритуал крові, але й ритуал любові.

– Ти втрачаєш здоровий глузд.

– Можливо. Але я знала багатьох воєнних кореспондентів. Вони мандрують із країни в країну, так ніби рутина смерті стала частиною їхнього життя. Вони не бояться нічого, й зустрічають небезпеку так само, як зустрічає її солдат. І все це задля того, щоб добути новини? Не думаю. Вони вже неспроможні жити поза небезпекою, поза пригодами, без адреналіну в крові. Один із них, одружений і з трьома дітьми, казав мені, що поле битви – це те місце, де він найліпше себе почуває, – хоч обожнює свою родину, весь час говорить про дружину й дітей.

– Мені важко тебе зрозуміти, Естер. Я не хочу втручатися у твоє життя, але думаю, цей досвід не доведе до добра.

– Найгірше для мене – жити життям, яке не має сенсу. А на війні кожен знає, що він робить щось вельми важливе.

– Переживає історичний момент?

– Ні, цього не досить, щоб ризикувати життям. Вони переживають… справжню сутність людини.

– Війна – це справжня сутність людини?

– Ні, любов.

– Ти з ними однієї думки?

– Гадаю, що так.

– Скажи своїй агенції, що з тебе досить.

– Не зможу. Це наче наркотик. Коли я перебуваю на полі битви, моє життя набуває сенсу. Протягом багатьох днів я не миюся, годуюся солдатськими порціями, сплю по три години на добу, прокидаюся під тріскотіння пострілів, знаю, що в будь-яку мить хтось може кинути гранату в те місце, де ми перебуваємо, і це допомагає мені жити… ти розумієш? Жити й любити кожну хвилину, кожну секунду. Не залишається місця ані для смутку, ані для сумнівів, ані для чого: залишається тільки велика любов до життя. Ти мене уважно слухаєш?

– Уважнісінько.

– Це так… ніби божественне світло… спалахує в самій гущі битви, посеред жаху й бридоти. Страх ми відчуваємо раніше й потім, а не тоді коли починається тріскотіння пострілів. Бо в цей час ти бачиш людину на межі: спроможну на найбільш героїчні й найбільш нелюдські вчинки. Вони вибігають на поле битви під градом пострілів, щоб винести звідти пораненого товариша, й водночас стріляють у все, що рухається, – у дітей, у жінок, – кожному, хто опиниться на лінії вогню, судилося вмерти. Люди, які завжди жили чесно у своїх маленьких провінційних містах, вдираються в музеї, руйнують експонати, які зберігалися сотні років, і викрадають речі, їм непотрібні. Вони фотографують звірства, які самі ж вчинили, і пишаються ними замість намагатися приховати їх. Це божевільний світ.

Ті ж люди, що були підступними, підлими, розвивають у собі почуття товариськості, навчаються співпереживати і стають неспроможними вчинити якусь ницість. Тобто можна стверджувати, що на війні все відбувається навпаки.

– Отже, війна допомогла тобі знайти відповідь на запитання, яке Ганс поставив перед Фрицом в одному з токійських барів?

– Так, допомогла. Відповідь на нього дав теолог, єзуїт П’єр Тейяр де Шарден, той самий, який сказав, що наш світ перебуває в оболонці любові. «Ми вже підкорили собі енергію вітру, сонця, морів. Але день, коли людина зможе підкорити Енергію Любові, стане для неї не менш важливою подією, ніж відкриття вогню».

– І ти змогла відкрити цю істину лише тому, що перебувала на лінії вогню?

– Не знаю. Але я бачу, що на війні, хоч би яким парадоксальним це здавалося, люди почувають себе щасливими. Світ для них має сенс. Як я вже тобі казала, необмежена влада й готовність віддати своє життя за якусь справу наповнює їхнє життя глибоким змістом. Вони спроможні любити без меж, бо їм немає чого втрачати. Смертельно поранений солдат ніколи не просить лікаря: «Будь ласка, врятуйте мені життя!» У переважній більшості випадків він скаже: «Передайте моєму синові й моїй дружині, що я їх люблю». У хвилину безнадії й розпачу вони говорять про любов!

– Отже, по-твоєму людина доходить до розуміння сенсу життя лише тоді, коли перебуває на війні?

– Але ми завжди перебуваємо на війні. Ми завжди воюємо зі смертю і знаємо, що смерть, у кінцевому підсумку, переможе. Збройні конфлікти більше впадають у вічі, але в повсякденному житті відбувається те саме. Ми не можемо дозволити собі розкіш весь час почувати себе нещасливими.

– А чого ти хочеш від мене?

– Я потребую допомоги. А допомога полягає не в тому, щоб сказати: «Звільняйся з тієї роботи», бо після цього моя розгубленість тільки посилиться. Ми повинні знайти спосіб спрямувати свої почуття в одному напрямку, дозволити, щоб Енергія цієї чистої абсолютної Любові пройшла крізь наше тіло й поширилася навколо. Єдина людина, яка змогла мене зрозуміти – це мій перекладач, який каже, що йому було одкровення про цю Енергію, але він здається мені надто далеким від реальної дійсності.

– Чи не про любов до Бога ти говориш?

– Якщо людина спроможна любити свого ближнього без обмежень, не ставлячи йому жодних умов, то цим вона виражає свою любов до Бога. Якщо вона вміє виразити свою любов до Бога, вона полюбить і ближнього. Якщо вона полюбить ближнього, то полюбить і сама себе. А якщо вона любитиме себе, усі речі повернуться на свої місця. Історія зміниться. Історію не можуть змінити ані політика, ані завоювання, ані теорії, ані війни – усе це лише повторення, щось таке, що ми бачили від початку часів. Історія зміниться тоді, коли ми зможемо використати Енергію Любові, так само, як ми використовуємо енергію вітру, моря, атома.

– Ти думаєш, що ми двоє можемо врятувати світ?

– Я думаю, що більше людей так думатимуть, то більші шанси на порятунок матиме світ. Ти мені допоможеш?

– Звичайно, допоможу, якщо ти мені скажеш, що я повинен робити.

– Але саме цього я й не знаю!

* * *

Затишна піцерія, яку я відвідував ще відтоді, як уперше приїхав до Парижа, тепер стала частиною моєї історії: востаннє я був тут, коли святкував одержання медалі за заслуги в галузі письменства та мистецтва, якою мене офіційно нагородило міністерство культури – хоч багато людей вважали, що відсвяткувати подію такої надзвичайної ваги можна було б у дорожчому й більш елегантному ресторані. Але Роберто, власник піцерії, був для мене своєрідним фетишем; щоразу, коли я відвідував його ресторан, щось важливе й добре відбувалося в моєму житті.

– Я міг би почати розмову з нашої несподіваної зустрічі під час спілкування з читачами моєї книжки «Час шматувати і час зшивати» або з того, які суперечливі почуття пережив я, коли дивився ваш спектакль.

– Це не спектакль, це зустріч, – поправив мене Михаїл. – Зустріч, під час якої ми розповідаємо різні історії і танцюємо, прославляючи Енергію Любові.

– Я міг би говорити про казна-що, аби дати нам час трохи призвичаїтися один до одного. Але ми обидва знаємо, чому ми прийшли сюди.

– Ми прийшли сюди задля вашої дружини, – сказав Михаїл із викликом, притаманним молодикам його віку.

Він тепер не був схожий ані на боязкого юнака, що прийшов на його зустріч із читачами, ані на духовного лідера тієї зустрічі.

– Ви застосували не той вираз; вона – моя колишня дружина. І я хотів би попросити у вас однієї послуги: приведіть мене до неї. Нехай вона розповість, дивлячись мені у вічі, чому вона пішла від мене. Лише після цього я зможу звільнитися від свого Заїру. Бо інакше думатиму про це вдень і вночі, вночі й удень, переглядаючи історію наших стосунків сотні, тисячі разів і намагаючись зрозуміти, в яку саме хвилину наші дороги почали розходитися.

Він засміявся.

– Це просто чудова думка – переглянути історію чиїхось взаємин і відкрити, коли ж вони почали змінюватися.

– Може й так, але я не хотів би зараз удаватися у філософські дискусії. Я знаю, що, як і всяка молода людина, ви знаєте точну формулу, за якою можна змінити на краще світ. Як і для кожної молодої людини, для вас настане час, коли ви досягнете мого віку, й переконаєтеся в тому, що змінювати щось у цьому світі дуже й дуже непросто. Проте я не хочу розводитися на цю тему – ви можете зробити мені цю послугу?

– Спочатку я хотів би вас запитати: вона попрощалася з вами?

– Ні.

– Вона вам сказала, що йде від вас?

– Ні, не сказала. Вам це відомо.

– То ви припускаєте, що Естер, така, яка вона є, спроможна покинути чоловіка, з яким прожила понад десять років, не поговоривши з ним і не пояснивши, чому вона так робить?

– Саме це насамперед мене й турбує. Але що ви хотіли сказати цими словами?

Нашу розмову урвав Роберто, який прийшов запитати, що ми будемо їсти. Михаїл замовив неаполітанську піцу, а я сказав, щоб Роберто сам обрав, яку страву мені подати, бо не бажав відвертати свої думки на їжу. Я тільки попросив принести пляшку червоного вина – і то негайно. Роберто запитав про марку вина, я щось буркнув у відповідь, і він зрозумів, що йому треба відійти, більше не підходити до мене з розпитуваннями й самому приймати всі необхідні рішення, дозволивши мені зосередитися на розмові з молодиком, який сидів переді мною.

Вино принесли через тридцять секунд. Я наповнив келихи.

– Що вона тепер робить?

– Ви справді хочете це знати?

Запитання, яке прозвучало у відповідь на інше запитання, подіяло мені на нерви.

– Так, хочу.

– Вона виготовляє килими. І дає уроки французької мови.

Килими! Моя дружина (колишня дружина, коли ти нарешті звикнеш!), яка мала стільки грошей, скільки їй було потрібно для життя, мала університетську освіту з журналістики, розмовляла чотирма мовами, тепер змушена виживати, виготовляючи килими та даючи уроки для іноземців? Я подумки намагався опанувати себе й не ображати його чоловічу честь, хоч це була справжня ганьба, що він не міг дати Естер усього, чого вона заслуговувала.

– Хочу звернути вашу увагу на те, що моя дружина мене покинула понад рік тому. Я більше не становлю жодної загрози для ваших стосунків, мені треба зо дві години для розмови з нею. А може, вистачить і однієї години.

Михаїл, схоже, смакував мої слова.

– Ви забули відповісти на моє запитання, – сказав він, усміхаючись. – Ви припускаєте, що Естер, така, яка вона є, спроможна покинути чоловіка, з яким прожила мало не все життя, не сказавши йому «прощай» і пояснивши, чому вирішила його покинути?

– Ні, я так не думаю.

– Тоді чому ви знову й знову повторюєте: «Вона мене покинула»? Чому запевняєте мене, що «не становите загрози нашим взаєминам»?

Я збентежився. І відчув щось на зразок надії, хоч і не розумів, на що, власне, я міг надіятися.

– Ви хочете сказати мені, що…

– Саме так. Я хочу вам сказати, я не думаю, що вона вас покинула, так само не покинула вона й мене. Вона просто зникла: зникла на якийсь час, а може, й до кінця життя, але ми повинні шанувати її вибір.

Я спізнав таке відчуття, ніби яскраве світло зблиснуло в цій піцерії, з якою в мене було пов’язано стільки добрих спогадів, стільки приємних історій. Я розпачливо хотів повірити в те, що сказав мені Михаїл, Заїр тепер пульсував і мерехтів повсюди навкруг мене.

– А ви знаєте, де вона тепер є?

– Знаю. Але я повинен шанувати її мовчанку, хоч мені також її бракує. Ця ситуація бентежить і мене: або Естер щаслива, бо зустріла Любов, яка все поглинає, або чекає, що один із нас запропонує їй таку Любов, або просто зустріла іншого чоловіка, або вирішила відійти від світу. Хай там як, але якщо ви хочете зустрітися з нею, то я не можу стати вам на перешкоді. Але, думаю, в такому разі вам слід навчитися діяти так, щоб ви могли зустрітися не тільки з її тілом, а й з душею.

Мені хотілося засміятись. Мені хотілося обняти його. І мені хотілося вбити його – мої емоції змінювалися блискавично.

– Ви з нею…

– Спимо разом? Це її не цікавить. Але я зустрів в Естер партнера, якого давно шукав, зустрів людину, яка допомогла мені розпочати ту місію, яку мені довірено, зустрів того янгола, що відчиняє двері, показує нам дороги та стежки, якими ми зможемо – якщо Володарка нам дозволить – доставити Енергію Любові на Землю. Ми з нею виконуємо одну місію. А щоб вас заспокоїти, то скажу вам: я маю коханку – білява дівчина, яка була на сцені. Її звуть Лукреція, вона італійка.

– Ви правду кажете?

– Присягаюся Божественною Енергією, я кажу правду.

Він дістав із кишені клапоть темної матерії.

– Бачите ось це? Насправді колір тканини зелений. Він здається чорним, бо весь просяк засохлою кров’ю. Якийсь солдат в одній із країн світу перед смертю звернувся до неї з таким проханням: вона має зняти з нього сорочку, порізати її на клапті й роздати їх людям, що зрозуміють послання, яке він хоче передати їм через свою смерть. Ви маєте такий клапоть?

– Естер ніколи не розповідала мені про той випадок.

– Коли вона зустрічає людину, гідну одержати це послання, вона передає їй кілька крапель крові того солдата.

– Що ж то за послання?

– Якщо вона вам його не передала, то, думаю, я не маю права розповідати вам про його зміст, хоч вона й не просила мене зберігати його в таємниці.

– А ви знаєте ще когось, хто мав би клапоть цієї тканини?

– Його мають усі люди, які були на сцені. Ми єдині, бо Естер об’єднала нас.

Я мусив бути обережним, мені треба було зав’язати добрі стосунки з Михаїлом. Зробити вагомий внесок до Банку Послуг. Не налякати його, не показати своєї тривоги. Розпитати про його життя, про його роботу, про його країну – про це він розповідав із особливою гордістю. З’ясувати, чи правду він мені розповів, чи мав якісь інші наміри. Переконатися в тому, що він справді підтримує якісь стосунки з Естер, а не загубив її слід. Навіть прибувши сюди з далекої країни, де панували зовсім інші цінності, я знав, що Банк Послуг існує де завгодно, що ця інституція не знає кордонів.

З одного боку, мені хотілося вірити в усе те, що він мені розповів. З другого боку, моє серце надто багато страждало й кривавило протягом тих тисяча та однієї ночей, коли я не міг заснути, чекаючи хвилини, як в замку заскрегоче ключ, Естер увійде й ляже поруч зі мною, нічого не кажучи. Я собі пообіцяв, що, якщо одного дня таке станеться, то я не поставлю їй жодного запитання, лише поцілую її, скажу: «Спи спокійно, моє кохання», і ми прокинемося наступного дня, тримаючись за руки, так ніби цього кошмару ніколи не було.

Роберто приніс піци – схоже, він був наділений шостим чуттям і з’явився саме в ту хвилину, коли мені треба було вигадати час для того, щоб обміркувати ситуацію.

Я подивився на Михаїла. «Заспокойся, шануй своє серце, а то дістанеш інфаркт». Я випив повний келих вина й помітив, що він зробив те саме.

Чому він нервує?

– Я вірю, ви розповіли мені правду. Ми маємо час, щоб поговорити.

– Ви попросите, щоб я відвів вас до неї.

Він розгадав мою гру. Мені доведеться повернутися до початку.

– Атож, я вас про це попрошу. Я спробую переконати вас. Я зроблю все можливе, щоб домогтися свого. Але я не кваплюся, ми ще маємо піцу, яку треба доїсти. Я хочу, щоб ви розповіли мені більше про себе.

Я помітив, що руки в нього тремтять, і він докладає зусиль, щоб погамувати це тремтіння.

– Я людина, якій доручено місію. Поки що мені не вдалося виконати її. Але попереду в мене ще багато днів.

– Можливо, я міг би допомогти вам.

– Ви можете мені допомогти. Хто завгодно може мені допомогти, якщо він допоможе Енергії Любові поширитися у світі.

– Я можу зробити навіть більше.

Я не хотів заходити далі, щоб у нього не склалося враження, ніби я намагаюся купити його прихильність. Будь обережним – обережність ніколи не зашкодить. Може, він розповів мені правду, а може, й набрехав, намагаючись використати моє страждання.

– Я знаю Енергію лише однієї Любові, – провадив я. – Тієї, яку я почуваю до жінки, що пішла від мене… а точніше, кажучи, заховалася й чекає, коли я її знайду. Якби я зміг побачитися з нею, я був би щасливим. І світ був би кращим, бо одна душа в ньому віднайшла б щастя.

Він подивився на стелю, подивився на стіл, і я дозволив, щоб мовчанка тривала якомога довше.

– Я чую Голос, – сказав він нарешті, не наважуючись глянути на мене.

Я маю одну велику перевагу: позаяк у своїх книжках пишу про духовний пошук, то знаю, як увійти в контакт із особами, наділеними певним Даром. Деякі з цих Дарів є реальними, інші – вигаданими, одні люди домагаються якоїсь користі, інші намагаються випробувати мене. Мені вже довелося бачити стільки дивовижних речей, що сьогодні я не маю найменшого сумніву: так, чудеса бувають, людина починає знову опановувати те, що вона давно забула, – свою внутрішню могутність.

Але в ту хвилину мені не хотілося про це говорити. Моїм єдиним інтересом був Заїр. Мені треба, щоб Заїр знову став називатися Естер.

– Михаїле…

– Моє справжнє ім’я не Михаїл. Мене звуть Олег.

– Олеже…

– Ім’я Михаїл я обрав, коли вирішив відродитися до життя. Ім’я архангела з вогненним мечем, який прокладає дорогу для того, щоб Воїни Світла – здається, так ви їх називаєте? – могли зустрітися. Така моя місія.

– Це моя місія також.

– Ви більш не хочете поговорити про Естер?

Як? То він самохіть хоче перейти на тему, яка мене цікавить передусім?

– Я не дуже добре себе почуваю. – Його погляд ковзнув убік, поблукав по ресторану, ніби мене там не було. – Мені не хочеться говорити про себе. Голос…

Щось дивне, щось дуже дивне відбувалося. Як далеко він спроможний піти, аби справити на мене враження? Зрештою, він попросить, як багато людей просили раніше, щоб я написав книжку про його життя та його могутність?

Щоразу, коли я маю перед собою очевидну мету, я готовий на все, щоб її досягти, – зрештою, саме про це я пишу у своїх книжках, і я не можу зрадити своїх слів. Ось і тепер я маю мету – ще раз подивитись у вічі своєму Заїру. Михаїл повідомив мені цілу купу нових відомостей: вона не його коханка, вона мене не покинула, її повернення – лиш питання часу. Проте я не міг позбутися думки, що ця зустріч у піцерії – чистий фарс. Хлопець, неспроможний заробити собі на життя, користується чужим болем, щоб досягти того, чого йому треба.

Я ще раз вихилив одним ковтком повний келих вина, Михаїл зробив те саме.

«Будь обачним», – нашіптував мій інстинкт.

– Атож, я хочу говорити про Естер. Але й про вас хочу довідатися більше.

– Це неправда. Ви намагаєтеся звабити мене, переконати робити те, до чого я й сам, у принципі, готовий. Проте страждання, яке ви відчуваєте, плутає ваші думки: ви припускаєте, що я можу брехати, щоб скористатися з ситуації.

Хоч Михаїл точно відгадав мої думки, він говорив набагато гучніше, аніж того вимагає добре виховання. Люди стали обертатися й дивитися, що там відбувається.

– Ви хочете справити на мене враження, не знаючи про те, що ваші книжки справили вирішальний вплив на моє життя, що я багато чого навчився з того, що ви там написали. Біль засліпив вас, спрямував ваш розум в одну точку, ви нічого перед собою не бачите, крім свого Заїру. Не ваша любов до неї спонукала мене прийняти ваше запрошення на цей обід: до того ж я не переконаний, що тут ідеться про любов, а не про вашу вражену гординю. Мене сюди привела…

Тон його голосу несподівано змінився; він озирався в різні боки, ніби перед його очима все розпливалося.

– Світло…

– Що з вами?

– Мене сюди привела її любов до вас!

– З вами все гаразд?

Роберто помітив, що тут відбувається щось не те. Усміхаючись, він підійшов до нашого столу, поклав руку хлопцеві на плече.

– Схоже, моя піца вам не сподобалася. Якщо так, то я не візьму з вас грошей за обід, ви можете йти.

Що ж, це, либонь, вихід. Ми можемо підвестися, вийти з піцерії й уникнути прикрого видовища, коли людина вдає в ресторані, ніби її опановує якийсь дух, тільки для того, щоб справити на мене враження або налякати мене – хоч я відчував, що йдеться про щось набагато серйозніше, аніж проста театральна вистава.

– Ви відчуваєте вітер?

У цю мить мене опанувала впевненість, що він не прикидається: навпаки, він докладав неймовірних зусиль, щоб опанувати себе, й переживав більшу паніку, аніж я.

– Світло, світло, воно спалахує всюди! Будь ласка, виведіть мене звідси!

Він засмикався в корчах. Тепер він уже не намагався нічого приховувати, люди за іншими столами почали підводитися…

– У Казахстані…

Він не зміг докінчити фразу. Відштовхнув стіл – піци, келихи, тарілки розлетілися навсібіч, влучивши в кількох людей, що сиділи за сусідніми столами. Вираз його обличчя цілком змінився, тіло йому тремтіло, а очі оберталися в орбітах. Його голова рвучко відкинулася назад, і я почув, як затріщали кістки. Якийсь чоловік підбіг від сусіднього столу. Роберто встиг підхопити його й не дав йому впасти, а сусід по столу схопив ложку, що лежала на підлозі, й засунув її йому в рот.

Ця сцена, певно, тривала кілька секунд, але мені вона здалася вічністю. Я вже уявив собі, як у журналах, що полюбляють сенсації, напишуть про те, як знаменитий письменник, можливий претендент на одну з почесних літературних премій, попри численні критичні відгуки на його адресу, влаштував сеанс спіритизму в піцерії лише для того, щоб привернути увагу до своєї останньої книжки. Моя параноя на цьому не зупинилася: згодом з’ясувалося, що цей медіум був тим самим чоловіком, який викрав дружину письменника – усе почнеться знову, але цього разу в мене не вистачить ані мужності, ані енергії, щоб знову витримати те саме випробування.

Не було сумніву, що дехто з тих, хто сидів за столами в піцерії, мене впізнав, але чи знайдеться серед них бодай один мій справжній друг? Який зуміє зберегти мовчанку про те, що він бачив?

Тіло Михаїла перестало тремтіти, розслабилося, Роберто зміг посадити його у крісло. Чоловік, який прибіг від сусіднього столу, помацав йому пульс, підняв повіки й подивився на мене.

– Думаю, це з ним не вперше. Ви давно його знаєте?

– Вони часто сюди приходять, – сказав Роберто, побачивши, що я втратив здатність на будь-яку реакцію. – Але таке з ним відбулося на людях уперше, хоч у моєму ресторані подібні випадки вже траплялися.

– Мені відразу впало у вічі, що ви не вдарилися в паніку, – відповів чоловік із-за сусіднього столу.

Цей коментар було адресовано мені, бо я, либонь, був дуже блідий. Чоловік повернувся до свого столу, а Роберто спробував допомогти мені розслабитися:

– Це приватний лікар однієї славетної актриси, – сказав мені він. – І схоже, ви потребуєте допомоги більше, ніж ваш супутник.

Михаїл – або Олег, або ким там був той молодик, що сидів навпроти мене, – прийшов до тями. Він роззирнувся навсібіч і, замість засоромитися, усміхнувся дещо збентежено.

– Пробачте, – сказав він. – Я намагався опанувати себе.

Роберто знову прийшов нам на допомогу.

– Ви не турбуйтеся, – сказав він Михаїлові. – У нашого письменника грошей досить, щоб заплатити за розбиті тарілки. – Потім обернувся до мене: – Епілепсія. Лише епілептичний напад, більш нічого.

Ми вийшли з ресторану, й Михаїл відразу сів у таксі.

– Але ж ми не поговорили. Куди ви тепер?

– Я зараз не в тому стані, щоб розмовляти. А ви тепер знаєте, де мене знайти.

* * *

Існують двоє неоднакових світів: той, про який ми мріємо, і той, що реально оточує нас.

У тому світі, про який я мріяв, Михаїл розповів мені правду, й усе зводилося до одного з прикрих моментів мого життя – непорозуміння, неминучого між закоханими. Естер спокійно чекає, коли я її знайду, сподіваючись, що я зрозумів, чого саме бракувало в наших стосунках, що я прийду до неї, попрошу пробачення, й ми продовжимо наше спільне життя.

У тому світі, про який я мріяв, між мною та Михаїлом відбулася дуже спокійна розмова, потім ми вийшли з піцерії, взяли таксі, подзвонили у двері, за якими моя колишня дружина (чи моя дружина? тепер я мав підстави знову називати її так) ткала килими в першій половині дня, давала уроки французької мови – в другій і спала сама-одна вночі, так само, як і я, чекаючи, коли у двері подзвонять, чоловік увійде з букетом квітів і поведе її випити гарячого шоколаду в готель, що неподалік від Єлисейських Полів.

У реальному світі кожна моя зустріч із Михаїлом відбувалася в напруженій атмосфері – я щоразу боявся, аби не повторилася сцена, яка сталася в піцерії. Усе, що він говорив, було плодом його уяви, насправді він також не знав, де перебуває Естер. У реальному світі я об одинадцятій сорок п’ять на Північному вокзалі Парижа чекав потяг зі Страсбурга, зустрічаючи відомого американського актора, що був також не менш відомим режисером, якого надихала ідея створити фільм на матеріалі однієї з моїх книжок.

Досі на кожну пропозицію адаптувати один із моїх творів для кіно я незмінно відповідав: «Я в цьому не зацікавлений». Як на мене, то кожна людина, що прочитала книжку, створює в голові власний фільм, вигадує персонажам обличчя, створює сценарій, чує голоси, відчуває запахи. І саме тому після перегляду кінофільму, створеного за улюбленою книгою, людині завжди здається, що її обманули, вона завжди каже: «Книжка набагато краща за фільм».

Проте цього разу мій літературний агент виявила неабияку наполегливість. Вона запевняла мене, що цей актор і режисер належить до нашого часу й створює зовсім не те, що нам зазвичай пропонують. Цю зустріч було призначено ще два місяці тому, ми домовилися повечеряти сьогодні ввечері, обговорити подробиці, з’ясувати, збігаються чи не збігаються наші погляди на життя й на світ.

Але протягом двох останніх тижнів мій розпорядок денний кардинально змінився: сьогодні був четвер, і я мусив іти до вірменського ресторану, намагатися знов увійти в контакт із хворим на епілепсію молодиком, який чув Голоси, але був єдиною людиною, яка нібито знала, де перебуває мій Заїр. Я витлумачив цю ситуацію як знак – мені не слід продавати права на використання своєї книжки для фільму, і спробував скасувати зустріч з актором. Проте він виявив наполегливість, сказав, що йому байдуже, коли саме ми зустрінемося, і він згоден поміняти вечерю в четвер на обід у п’ятницю: «Ніхто не сумуватиме, якщо йому випадає провести вечір у Парижі самому», – так він мені сказав, і я не знайшовся, що йому на це відповісти.

У світі, який я собі уявляв, Естер ще була поруч зі мною, її кохання надавало мені сили чогось прагнути, намагатися реалізувати всі свої можливості.

У світі, який існував реально, вона була моєю одержимістю. Вона висмоктувала з мене всю енергію, займала весь мій простір, примушуючи мене докладати величезних зусиль, щоб далі жити, працювати, зустрічатися з продюсерами, давати інтерв’ю.

Як стало можливим, що після двох років вимушеної розлуки я досі не зміг забути її? Мені було нестерпно думати про те, що зі мною сталося, подумки перебирати всі можливості, намагатися кудись утекти, пристосовуватися до повсякденності, писати книжки, практикувати йогу, зваблювати жінок, виходити з дому, щоб десь повечеряти, ходити в кіно (уникаючи літературних адаптацій, звичайно ж, і завжди обираючи лише фільми, сценарії, що створені спеціально для екрана), до театру, на балет, на футбольні матчі. Але навіть за такого напруженого ритму життя Заїр ні на мить не переставав маячити в мене перед очима, завжди примушував мене думати: «Як мені хотілося б, щоб вона була поруч зі мною».

Дивлюся на розклад руху поїздів – треба чекати ще п’ятнадцять хвилин. У тому світі, який я собі уявляв, Михаїл був моїм союзником. У світі реальному я не мав жодного конкретного доказу, що це справді так, крім мого величезного бажання вірити в те, що він каже. У світі реальному він цілком міг бути моїм прихованим ворогом.

Я знову ставлю собі те одвічне запитання: чому вона нічого мені не сказала? Можливо, така її відповідь на запитання Ганса? Можливо, Естер вирішила, що повинна врятувати світ, як здалося мені ще під час нашої розмови про любов і війну, й «готує» мене до того, щоб я супроводжував її в цій місії?

Мій погляд прикипів до рейок, по яких рухаються поїзди. Я й Естер рухаємося паралельно, але більш ніколи не доторкнемося одне до одного. Дві долі, які…

Рейки, по яких їдуть поїзди.

Яка між ними відстань?

Щоб забути про Заїр, я запитав про це в одного із залізничників, що стояли на пероні.

– Сто сорок три з половиною сантиметри або чотири фути й вісім із половиною дюймів, – відповів він.

Він здався мені чоловіком, який перебуває в мирі зі своїм життям, пишається своєю професією і спростовує переконаність Естер у тому, що всі ми приховуємо на дні наших душ незглибимий смуток.

Але його відповідь здалася мені безглуздою: сто сорок три з половиною сантиметри або чотири фути й вісім із половиною дюймів?

Та це ж абсурд. Було б логічно, якби ця відстань становила сто п’ятдесят сантиметрів. Або п’ять футів. Це мала би бути кругла цифра, щоб конструктори вагонів та залізничники могли легко запам’ятати її.

– А чому так? – знову запитую я в залізничника.

– Бо такою є відстань між колесами вагонів.

– Але ж відстань між колесами вагонів має бути такою, як відстань між рейками, вам не здається?

– Ви вважаєте, я повинен знати все про поїзди, якщо я працюю на залізничній станції? Усе є таким, яким воно є.

Тепер він уже не здавався мені людиною щасливою, що живе в мирі зі своєю професією. Він зміг відповісти мені на одне запитання, але далі піти не зміг. Я попросив у нього пробачення й більше не відривав погляду від рейок, інстинктивно відчуваючи, що вони хочуть мені щось повідомити.

Хоч яким дивним це здавалося, рейки, схоже, щось розповідали про мій шлюб – і про всі шлюби на світі.

Актор приїхав – він був значно симпатичніший, ніж я сподівався, попри всю його славу. Я оселив його в моєму улюбленому готелі й повернувся додому. На мій превеликий подив, Марі чекала мене: через несприятливі погодні умови її зйомки відклали на тиждень.

* * *

– Сьогодні четвер, і ти, мабуть, підеш до ресторану.

– Ти теж хочеш туди піти?

– Так. Я піду з тобою. А ти, либонь, хотів би піти сам?

– Хотів би.

– Усе одно я вирішила, що піду з тобою. Ще не народився той чоловік, який наказуватиме мені, куди я можу піти, а куди ні.

– А ти знаєш, що відстань між рейками на залізниці становить сто сорок три з половиною сантиметри?

– Я подивлюся в Інтернеті, чи це справді так. Це важливо?

– Дуже.

– Облишмо поки що ширину залізничної колії. Я розмовляла з кількома друзями, які належать до твоїх палких прихильників. Вони вважають, що чоловік, спроможний написати такі книжки, як «Час шматувати, час зшивати» або розповідь про пастуха, або про паломницьку подорож до Сантьяго-де-Компостелла, – це мудрець, який знає відповіді на все.

– Що, як тобі відомо, не зовсім відповідає істині.

– Що в такому разі можна вважати істиною? Як тобі вдається доносити до читачів те, що перебуває поза твоїм розумінням?

– Воно не перебуває поза моїм розумінням. Усе, що я написав, є частиною моєї душі, тією наукою, яку я засвоїв упродовж свого життя і яку прагну застосувати до самого себе. Я читач власних книжок. Я знаходжу в них те, про що знав, але чого не усвідомлював.

– А читач?

– Думаю, з ним відбувається достоту те саме. Книжка – і не тільки вона, а також кінофільм, музика, квітучий сад, гірський краєвид – щось відкриває. А відкривати – означає стягти з чогось покривало і знову його накинути. Стягти покривало з якоїсь речі, що вже існує, це щось зовсім інше, аніж навчати таємниць кращого життя. Нині, як тобі відомо, я страждаю від кохання. Це може бути спусканням до пекла, але може бути й одкровенням. Так, коли я писав «Час шматувати, час зшивати», мені в усій своїй повноті відкрилася моя спроможність кохати. Вона відкрилася мені тоді, коли я нанизував слова і фрази.

– А як же духовність? Адже вона, схоже, присутня на кожній сторінці твоєї книжки.

– Мені вже подобається твій намір піти сьогодні ввечері зі мною до вірменського ресторану, бо ти там відкриєш – а точніше кажучи, усвідомиш – три дуже важливі істини.

Першу: у ту мить, коли люди ставлять перед собою якусь проблему, вони розуміють, що спроможні значно більше, аніж їм здавалося.

Другу: уся енергія, уся мудрість надходять з одного невідомого нам джерела, яке ми зазвичай називаємо Богом. І відтоді як я вийшов на ту дорогу, яку вважаю своєю, я докладаю всіх зусиль, щоб шанувати цю Енергію, щодня поєднуватися з нею, підкорятися її сигналам, навчатися, коли я щось роблю – а не тоді, коли тільки планую щось зробити.

Третю: ніхто не залишається самотнім у своїй скорботі – завжди існують люди, які думають, страждають і радіють у той самий спосіб, і це додає нам сили витримувати виклики, що постають перед нами.

– А сюди входить страждання від любові.

– Сюди входить усе. Якщо страждання прийшло, то ліпше прийняти його, бо воно не зникне лише тому, що ви вдаєте, ніби його не існує. Якщо приходить радість, то теж ліпше прийняти її, не боячись, що рано чи пізно вона закінчиться. Існують люди, які вміють поєднувати себе з життям лише через жертовність та самозречення. Існують і такі, що відчувають себе частиною людства лише тоді, коли уявляють собі, що вони «щасливі». Чому ти мене запитуєш про такі речі?

– Бо я закохана й боюся, що це закінчиться стражданням.

– Не бійся; єдиний спосіб уникнути такого страждання – це відмовитися кохати.

– Я відчуваю присутність Естер. Крім епілептичного нападу, який стався з тим хлопцем, ти мені нічого не розповів про зустріч у піцерії. Це поганий сигнал для мене, хоч він може бути і добрим сигналом для тебе.

– Він може бути поганим сигналом і для мене.

– Ти знаєш, про що мені хочеться тебе запитати? Чи ти кохаєш мене так само, як я кохаю тебе? Але я не маю мужності. Чому мені так не щастить у моїх взаєминах із чоловіками? Певно, я надто боюся залишитися сама-одна й тому докладаю надто багато зусиль для того, щоб здаватися цікавою, розумною, чуттєвою, винятковою. Намагання звабити чоловіка примушує мене віддавати все краще, що є в мені, й це, либонь, виснажує. Крім того, мені дуже важко вжитися із самою собою. І я ніколи не певна, що зробила кращий вибір.

– Ти хотіла б знати, чи я досі спроможний кохати жінку, що покинула мене без пояснень.

– Я знаю, що спроможний. Адже я прочитала твою книжку.

– Ти хочеш запитати мене, чи, попри мою любов до Естер, я спроможний кохати і тебе?

– Я не наважуюся запитати тебе про це, бо твоя відповідь може непоправно зіпсувати мені життя.

– Ти хочеш знати, чи серце чоловіка або жінки може витримати кохання до більш як однієї особи?

– Позаяк це запитання не таке пряме, як попереднє, то я хотіла б почути відповідь на нього.

– Думаю, що може. Окрім тих випадків, коли така особа перетворюється…

– …на Заїр. Але я готова боротися за тебе, справа того варта. Чоловік спроможний так кохати жінку, як ти кохав – або кохаєш – Естер, заслуговує на мою повагу й виправдовує мої зусилля.

* * *

Хазяїн вірменського ресторану зробив те, про що говорив тиждень тому: тепер не тільки зала у глибині закладу, а й усе приміщення заповнювала публіка. Марі роздивлялася людей із цікавістю, іноді відзначаючи величезну різницю між ними.

– Вони приводять на цю виставу дітей? Та це ж абсурд!

– Можливо, вони не мають із ким залишити їх.

Рівно о дев’ятій годині шість постатей – двоє музикантів у східних одіннях і четверо дівчат у білих блузах і широких спідницях – вийшли на сцену. Обслуговування столів відразу припинилося, й усі присутні замовкли.

– У монгольському міфі про створення світу дика коза й дикий пес зустрічаються, – сказав Михаїл, і знову той голос не був схожий на його власний. – Це два створіння, різні за своєю природою: у природі дикий пес убиває дику козу, щоб прогодуватися. У монгольському міфі вони розуміють, що їм потрібні спроможності обох, аби вижити у ворожому світі, й вони мусять поєднатися. Тому насамперед вони мусять навчитися любити. А щоб любити, їм треба перестати бути тими, ким вони є, бо інакше вони не зможуть спільно жити. З плином часу дикий пес помічає, що його інстинкт, завжди спрямований на боротьбу за виживання, тепер слугує вищій меті: зустріти когось, хто допоміг би йому перебудувати світ.

Він зробив паузу.

– Коли ми танцюємо, ми обертаємося навколо Енергії, яка підіймається до Володарки і з усією своєю силою повертається до нас, як ото вода випаровується з річок, перетворюється на хмару й повертається до нас у вигляді дощу. Сьогодні я розповім вам історію про коло любові.

Одного ранку селянин гучно постукав у браму монастиря. Коли чернець-воротар відчинив браму, він подав йому чудове гроно винограду:

«Дорогий брате-воротарю, ось чудовий продукт із мого виноградника. І я приніс вам його в подарунок».

«Дуже дякую! Я негайно віднесу виноград абату, він буде вельми радий».

«Не треба! Я приніс це гроно вам особисто».

«Мені? Я не заслуговую на такий чудовий дарунок природи».

«Ви завжди мені відчиняли, коли я стукав у браму. Коли я потребував допомоги, бо мій урожай загинув від посухи, ви щодня давали мені кусень хліба й келих вина. Я хочу, щоб це виноградне гроно дало вам трохи любові від сонця, краси від дощу та чуда від Бога».

Брат-воротар поклав гроно перед собою і цілий ранок милувався ним: ґроно справді було чудове. Тому він вирішив передати дарунок абатові, який завжди підбадьорював його мудрими словами.

Абат прийняв подарунок із великою радістю, але згадав, що в монастирі був брат, який тяжко хворів, і подумав: «Віднесу я гроно йому. Можливо, воно подарує йому трохи радості».

Але виноград недовго залишався у келії хворого брата, бо той подумав так: «Брат-кухар піклувався про мене, годував мене найкращими стравами. Я переконаний, що це гроно дасть йому багато радості». І коли брат-кухар прийшов зі сніданком, він віддав йому виноград.

«Це вам. Ви завжди перебуваєте в контакті з продуктами, якими обдаровує нас природа, і знаєте, що робити з цим творінням Бога».

Брат-кухар був глибоко вражений красою грона й дав ним помилуватися своєму помічникові. Вони вирішили, що таку красу ніхто не зможе оцінити ліпше, аніж брат-паламар, відповідальний за зберігання святого причастя; його всі в монастирі вважали святим чоловіком.

Брат-паламар віддав подарований йому виноград наймолодшому послушникові, аби той зрозумів, що роботу Бога можна побачити в найменших деталях Творіння. Коли послушник побачив гроно, його серце наповнилося славою Господа, бо він ніколи у своєму житті не бачив такого прегарного грона. Йому пригадався той день, коли він уперше прийшов до монастиря, і той чоловік, який відчинив йому браму; саме завдяки йому він тепер перебуває в товаристві людей, які вміють цінувати чудеса.

Тому, перед самими сутінками, він відніс виноградне гроно братові-воротарю.

«Їжте на здоров’я. Бо ви більшість часу перебуваєте сам-один, і цей виноград дасть вам багато втіхи».

І тоді брат-воротар зрозумів, що цей дарунок справді призначений саме йому. Він з’їв гроно, смакуючи кожну виноградину, й заснув щасливим. У такий спосіб замкнулося коло; коло щастя й радості, яке завжди утворюється навкруг того, хто перебуває в контакті з Енергією Любові.

Жінка, яку звали Альма, змахнула бронзовою тацею з металевими підвісками, і та задзвеніла у неї в руках.

– Як і щочетверга, ми вислухали історію про любов і тепер розповідатимемо історії про нелюбов. Побачимо, що лежить на поверхні, а потім потроху роздивимося, що ховається під ними у глибині: наші звичаї, наші цінності. Хто почне?

Піднялося кілька рук, серед них і моя – на превеликий подив Марі. Гамір поновився, люди засовалися на стільцях. Михаїл показав рукою на жінку – високу, гарну, із синіми очима.

– На минулому тижні я навідала друга, який живе сам-один у горах, неподалік від кордону; він належить до тих людей, які полюбляють утішатися радощами життя, й не раз казав мені, що вся людська мудрість, про яку так часто говорять, полягає в тому, щоб уміти використати кожну хвилину життя.

Від самого початку моєму чоловікові не припав до вподоби мій намір: він знав того знайомого, знав, що його улюблені заняття – полювати на птахів та зваблювати жінок. Але мені треба було поговорити з тим другом, я переживала душевну кризу, в якій мені міг допомогти лише він. Чоловік порадив мені звернутися до психолога, поїхати в мандри, ми засперечалися, посварилися, але попри тиск, який чинився на мене вдома, я все ж таки зробила по-своєму. Мій друг зустрів мене в аеропорту, ми розмовляли до пізньої ночі, разом повечеряли, випили, трохи поговорили ще і я пішла спати. Наступного дня я прокинулася, ми трохи прогулялися по околиці, й він відвіз мене до аеропорту.

Коли я повернулася додому, почалися розпитування. Він був сам-один? Так. Жодної коханки з ним не було? Ні. Ви випивали? Випивали. Чому ти не розповідаєш мені, як там усе було? Але ж я тобі розповідаю, як там усе було! Ви перебували самі-одні в будинку, що стоїть далеко в горах, вас оточувала романтична панорама, чи не так? Саме так. І навіть за таких обставин між вами не відбулося нічого, крім розмови? Нічого не відбулося. Ти гадаєш, я тобі повірю? А чому б тобі й не повірити? Бо це суперечить людській природі – чоловік і жінка, які перебувають лише вдвох, випивають удвох, ведуть інтимну розмову, неминуче закінчують своє спілкування в ліжку!

Я погоджуюся зі своїм чоловіком. Це й справді суперечить тим законам людської природи, яких нас навчали. Тож він ніколи не повірить у правдивість моєї розповіді, але я розповіла йому щиру правду. Відтоді наше життя перетворилося на невеличке пекло. Я знаю, це минеться, але ми страждаємо і страждаємо марно лише тому, що нас завжди переконували: чоловік і жінка, які ставляться одне до одного з глибокою приязню, завжди, коли їм дозволяють обставини, закінчують своє спілкування в ліжку.

Оплески. Спалахують вогники припалюваних сигарет. Дзенькіт пляшок і келихів.

– Що це? – тихо запитала мене Марі. – Колективна терапія шлюбів?

– Це входить у програму «зустрічі». Тут не говорять ані про правильне, ані про хибне, а тільки розповідають історії.

– А чому вони роблять це перед широкою публікою, так безцеремонно, на очах у людей, які п’ють і курять?

– Можливо, так люди почуваються вільніше і їм легше розповідати про щось особисте.

– Почуваються вільніше? Перед зовсім незнайомими людьми, які, можливо, завтра розкажуть про все почуте твоєму чоловікові або дружині?

Заговорила інша особа, і я не встиг сказати Марі, що це не має ані найменшої ваги. Усі прийшли сюди тільки для того, щоб розповісти про нелюбов, яка вдягає на себе маску любові.

– Я чоловік жінки, яка щойно розповіла вам свою історію, – сказав добродій, років на двадцять старший за ту вродливу білявку. – Вона каже, звичайно, правду. Але існує одна річ, про яку вона не знає і про яку я не мав мужності їй сказати. Я це зроблю тепер.

Коли вона подалася в гори, я не зміг заснути вночі й почав собі уявляти – в найменших подробицях, – що там між ними відбувається. Вона заходить до кімнати, вогонь палахкотить у каміні, скидає піджак, скидає светра, під її тонкою блузкою немає бюстгальтера. Він виразно бачить контури її голих грудей.

Вона вдає, ніби не помічає його погляду. Каже, що піде в кухню по ще одну пляшку шампанського. На ній джинси, які облягають сідниці, вона йде повільно, й навіть не обертаючись, знає, що він пасе її поглядом від ніг до голови. Повертається з кухні, між ними починається інтимна розмова, яка наповнює їх відчуттям близького єднання.

Вони вичерпують тему, що привела її сюди. Лунає дзвінок мобільного телефону – це я, хочу довідатися, чи у неї все гаразд. Вона підходить до нього, притуляє слухавку до його вуха, й обоє слухають, що я кажу, я говорю стримано й делікатно, бо знаю, що тиснути вже пізно, ліпше вдати, ніби я зовсім не хвилююся, побажати їй приємно провести час у горах, бо вже завтра вона мусить повернутися до Парижа – опікуватися дітьми, робити закупи для дому.

Я роз’єдную зв’язок, знаючи, що він чув нашу розмову. Тепер вони – досі вони сиділи на окремих канапах – сідають поруч.

У цю мить я перестав думати про те, що відбувається там, у горах. Підвівся й пішов заглянути в кімнату дітей, потім підійшов до вікна, дивився на Париж і знаєте, що я помітив? Що ці думки привели мене у стан збудження. Що, можливо, моя дружина в цю мить цілує іншого чоловіка, кохається з ним.

Я почував себе вкрай погано. Чому мене опанувало збудження, коли я уявив собі, як моя дружина віддається іншому чоловікові? Наступного дня я поговорив із двома своїми друзями. Звісно, я не став наводити себе як приклад, але я запитав у них, чи в якусь хвилину свого життя вони переживали еротичні відчуття, коли на якійсь вечірці перехоплювали погляд іншого чоловіка, спрямованого на декольте своєї дружини. Обидва уникли розмовляти на цю тему, бо вона – табу. Але знати, що твою дружину жадає інший чоловік, приємно, сказали вони мені й замовкли. Отже, це таємна фантазія, захована в серці кожного чоловіка? Не знаю. Наступний тиждень був для нас пеклом, бо я не розумів, що зі мною діється. А що я цього не розумів, то звинуватив її в порушенні рівноваги мого світу.

Цього разу спалахнули вогники багатьох припалюваних сигарет, проте оплесків не було. Бо тема й справді була табу. Навіть тут.

Я знову підняв руку й водночас запитав себе, чи згоден я з добродієм, який щойно закінчив свою розповідь. Атож, згоден; я вже уявляв собі, як відбувається щось подібне між Естер та солдатами на лінії фронту, але не наважувався признатися в цьому навіть самому собі.

Михаїл подивився в моєму напрямку й подав сигнал рукою.

Я вже не пам’ятаю, чи великих зусиль мені коштувало звестися на рівні й подивитися на цю публіку, вочевидь шоковану розповіддю про чоловіка, який збуджується, коли уявляє собі, як його дружина кохається з іншим. Схоже, ніхто не звернув на мене уваги, й це допомогло мені почати.

– Я перепрошую за те, що, можливо, трохи відхилюся від теми, яку почали розвивати два попередні оповідачі, але теж маю розповісти дещо. Сьогодні я був на залізничному вокзалі й довідався, що відстань між рейками становить сто сорок три з половиною сантиметри або чотири фути й вісім із половиною дюймів. Я попросив свою подругу з’ясувати, чому це так, і ось про що вона довідалася.

Річ у тому, що коли почали будувати перші вагони, то користувалися тими самими інструментами, які застосовували для виготовлення карет.

Але чому карети мали саме таку відстань між своїми колесами? Бо стародавні дороги мали саме таку ширину, й карети їздили по тих дорогах.

Але хто вирішив, що дороги мають бути саме такі завширшки? І тут ми повертаємося в дуже далеке минуле: так постановили римляни, перші великі будівничі доріг. Чому вони постановили саме так? У бойові колісниці запрягали двох коней – а коли ми поставимо поруч двох тодішніх породистих коней, то вони займали відстань у сто сорок три з половиною сантиметри.

Отже, виходить, що відстань між рейками, яку я побачив сьогодні, між рейками, по яких їздять наші найновіші швидкісні поїзди, визначили стародавні римляни. Коли на будівництво залізниць у Сполучених Штатах прибували тисячі іммігрантів, вони не запитували, чи не ліпше змінити ширину колії й будували їх за тією самою моделлю. Вона вплинула навіть на конструкцію аеробусів: американські інженери вважали, що баки для пального мають бути більшими, проте їх виготовляли у штаті Юта, а перевозили залізницею до Аерокосмічного центру у Флориді, й доводилося виготовляти їх такими, щоб вони могли пройти крізь тунелі. Отже, висновок: сучасні інженери мусять узгоджувати свої проекти з мірою, яку стародавні римляни вважали ідеальною. І що ж тут спільного з проблемами шлюбу?

Я зробив паузу. Кілька людей анітрохи не зацікавилися залізничними рейками й почали розмовляти між собою. Інші слухали мене з напруженою увагою – серед них Марі та Михаїл.

– Ситуація, про яку я вам розповів, тісно пов’язана з проблемами шлюбу та двома розповідями, які ми щойно вислухали. Колись хтось вирішив і постановив: коли двоє людей одружуються, вони повинні залишатися разом протягом решти свого життя. Ви повинні перебувати поруч, як залізничні рейки, підкоряючись одній моделі. Навіть якщо комусь треба трохи відійти від свого партнера або наблизитись до нього, це суперечить правилам. А правила наказують: будьте розважливі, думайте про своє майбутнє, про дітей. Вам не дозволено змінюватися, ви повинні бути такими, як рейки: перебувати на тій самій відстані одне від одного на станції відправлення, посередині дороги й на станції прибуття. Коханню не дозволено змінюватися, ані зростати на початку, ані послаблюватися на середині дороги – це дуже ризиковано. Тому навіть тоді, коли ентузіазм перших років минає, ви повинні зберігати ту саму відстань між собою, ту саму міцність стосунків, ту саму, я сказав би, функціональність. Ви служите для того, щоб поїзд виживання роду прямував у майбутнє: ваші діти будуть щасливі тільки тоді, коли відстань між вами завжди становитиме сто сорок три з половиною сантиметри. Якщо вам не до вподоби, що ця відстань ніколи не змінюється, подумайте про них, про дітей, яких ви приводите у світ.

Подумайте про своїх сусідів. Показуйте їм, що ви щасливі, що ви їсте чураско[1] по неділях, дивитеся телевізор, берете участь у всіляких громадських заходах. Не забувайте й про суспільство: виходячи на люди з дружиною, поводьтеся так, ніби між вами не виникає найменших конфліктів. Не озирайтеся, бо хтось може подивитися на вас, а це вже спокуса, яка може призвести до розлучення, сварок, депресії.

Усміхайтеся, коли вас фотографують. Розвішуйте свої фотографії у вітальні, щоб усі їх бачили. Підстригайте траву на моріжках, займайтеся спортом – головне, займайтеся спортом, щоб залишатися незмінними в часі. Коли спорт уже не допомагатиме, зробіть пластичну операцію. Але ніколи не забувайте: колись ці правила були запроваджені, й ви повинні шанувати їх. Хто їх запровадив? Це не має ваги, ніколи не ставте таких запитань, бо ці правила існуватимуть вічно навіть якщо ви з ними не згодні.

Я сів. Кілька людей заплескали в долоні, кілька залишилися байдужими, а я не знав, чи не зайшов надто далеко. Марі дивилася на мене поглядом, у якому захват змішувався з подивом.

Жінка на сцені гойднула тацею.

Я сказав Марі, щоб вона чекала мене тут, а я піду покурити.

– Зараз вони танцюватимуть в ім’я любові, для Володарки.

– Ти можеш курити тут.

– Мені треба побути самому.

Хоч весна вже почалася, ще було досить холодно, але я потребував свіжого повітря. Навіщо я розповів те, що там розповів? Мій шлюб з Естер ніколи не був схожий на той, який я описав: рейки, що завжди тягнуться одна біля одної, ніколи не розходяться й ніколи не наближаються. Ми мали свої злети й падіння, нерідко одне з нас загрожувало піти назавжди, а проте навіть так ми залишалися разом.

До певної хвилини, що настала два роки тому.

Чи до тієї хвилини, коли вона почала запитувати себе, чому вона нещаслива.

Ніхто не повинен ставити таке запитання: чому я нещасливий? Воно містить вірус, який руйнує все. Якщо ми запитаємо себе про це, ми захочемо знайти те, що може подарувати нам щастя. Якщо те, що може подарувати нам щастя, відрізняється від того, чим ми живемо, ми або відразу захочемо змінитися, або станемо ще більш нещасними.

От і я тепер опинився саме в такій ситуації: я маю кохану жінку з яскравою індивідуальністю, робота в мене налагоджується, а ще існує велика можливість того, що з плином часу моє життя знову повернеться у стан рівноваги. Ліпше змиритися з неминучим, прийняти те, що пропонує доля, не брати прикладу з Естер, не звертати уваги на те, що я читаю в очах людей, послухатися Марі, створити нове буття поруч із нею.

Ні, ні, я не повинен так думати. Якщо я діятиму так, як чекають від мене люди, я перетворюся на їхнього раба. І я мушу докласти неймовірних зусиль, аби уникнути цього, бо людина завжди схильна зробити комусь приємність, а насамперед – самій собі. А якщо я зроблю так, то втрачу не тільки Естер, а й Марі, втрачу свою роботу, своє майбутнє, повагу до самого себе й до всього того, що я сказав і написав.

Коли я повернувся до зали, люди розходилися. Михаїл підійшов до мене, уже перевдягнений.

– Те, що сталося в ресторані…

– Не турбуйтеся, – відповів я. – Ми прогуляємося берегом Сени.

Марі зрозуміла, чого я від неї хочу і сказала, що сьогодні їй треба лягти спати рано. Я попросив, щоб вона підкинула нас у таксі до мосту, що навпроти Ейфелевої вежі, – тоді я зможу повернутися додому пішки. Я хотів був запитати Михаїла, де він мешкає, але подумав, що він витлумачить моє запитання як спробу на власні очі переконатися в тому, що Естер із ним не живе.

Дорогою Марі поставила Михаїлові кілька запитань, намагаючись з’ясувати мету «зустрічі», але він щоразу відповідав одне й те саме: то був спосіб повернути любов. Він скористався з нагоди і сказав, що йому дуже припала до смаку моя розповідь про залізничні рейки.

– Саме так ми втратили любов, – сказав він. – Коли запровадили точні правила того, як вона має виявляти себе.

– І коли це сталося? – запитала Марі.

– Не знаю. Але знаю, що можливо зробити так, щоб ця Енергія повернулася. Я це знаю, бо коли танцюю або слухаю Голос, Любов розмовляє зі мною.

Марі не знала, що означає «слухати Голос», але ми вже доїхали до мосту. Вийшли з машини і заглибилися в прохолодну паризьку ніч.

– Я знаю, вас налякало те, що ви побачили. Найбільша небезпека – коли западає язик, і людина може задихнутися. Хазяїн ресторану знав, як треба діяти, а це означає, що подібні випадки в його ресторані вже були. Але діагноз він поставив хибний. То був не напад епілепсії, а контакт з Енергією.

Я не мав сумніву, що він епілептик, а проте не сперечався. Я намагався діяти обережно. Мені треба тримати ситуацію під контролем – я був здивований, що він так легко погодився зустрітися зі мною й цього разу.

– Ви мені потрібні. Мені треба, щоб ви написали про важливість Любові, – сказав Михаїл.

– Усім відомо про важливість Любові. Майже в усіх книжках говориться про це.

– Тоді я трохи зміню своє прохання: я хочу, аби ви щось написали про нове Відродження.

– А що таке нове Відродження?

– Це схоже на ситуацію, яка виникла в Італії в п’ятнадцятому й шістнадцятому сторіччях, коли такі генії, як Еразм, да Вінчі, Мікеланджело відмовилися підкорятися обмеженням свого часу, відкинули тягар умовностей і звернули свої погляди в минуле. Як і в ту епоху, сьогодні ми повертаємося до магічної мови, до алхімії, до ідеї Богині-Матері, до свободи, яка спонукає нас робити те, у що ми віримо, а не те, чого вимагають від нас церква й держава. Як це було у Флоренції тисяча п’ятисотого року, ми знову відкрили, що минуле може допомогти нам побудувати адекватне майбутнє.

Візьмімо ту ж таки історію про залізницю, яку ви нам розповіли: скільки існує ситуацій, коли ми підкоряємося шаблонам, яких не розуміємо? Люди охоче читають те, що ви пишете, то чому б вам не торкнутися й цієї теми?

– Я ніколи не писав книжок на замовлення, – відповів я, згадавши про те, що повинен підтримувати повагу до себе. – Якщо сюжет мене зацікавить, якщо він зачепить мою душу, якщо човен під назвою Слово доправить мене на цей острів, то, може, я й напишу книжку, але це не має ніякого стосунку до моїх пошуків Естер.

– Я знаю й не ставлю вам жодних умов; лише пропоную вам зробити те, що здається мені дуже важливим.

– Естер казала вам про Банк Послуг?

– Казала. Але тут не йдеться про Банк Послуг. Ідеться про місію, яку я не спроможний виконати сам-один.

– Ви говорите про ту місію, яку виконуєте у вірменському ресторані?

– Там я виконую лише невеличку її частину. Ми робимо те саме щоп’ятниці з жебраками. А щосереди працюємо з новими кочовиками.

Новими кочовиками? Ліпше не уривати його тепер; Михаїл не був схожий ні на пихатого суб’єкта в піцерії, ні на осяяного харизмою пророка в ресторані, ні на скромного аматора автографів. Він був нормальним хлопцем, товаришем, із яким приємно гуляти вночі, обговорюючи світові проблеми.

– Я можу писати лише про те, що по-справжньому схвилює мою душу, – повторив я.

– А ви не хотіли б піти з нами й поговорити з жебраками?

Мені пригадалися розповіді Естер про фальшиву скорботу в очах тих, котрі мали б почуватися найнещаснішими створіннями у світі.

– Дайте мені трохи подумати.

Ми наближалися до Лувру, але він зупинився, схилився на парапет набережної, і ми дивилися на катери й пароплави, що проминали нас, засліплюючи очі своїми прожекторами.

– Ви бачите, що вони роблять, – сказав я, бо мені треба було заговорити з ним про що завгодно зі страху, що йому стане нудно й він вирішить повернутися додому. – Дивляться на те, що освітлюють прожектори. Коли повернуться додому, то всім розповідатимуть, що бачили Париж. Завтра вони підуть подивитись на Мону Лізу й потім скажуть, що відвідували Лувр. Насправді ж вони не знають Парижа й навіть не були в Луврі – вони лише проїхали по Сені на пароплавчику й бачили картину, одну-однісіньку картину. Яка різниця між тим, щоб подивитися порнографічний фільм і покохатися з жінкою? Така сама різниця існує між тим, щоб подивитись на місто й намагатися довідатись, що в ньому відбувається, відвідати його бари, поблукати вулицями, про які не згадано в туристичних путівниках, заблукати в ньому й потім зустрітися із самим собою.

– Я захоплююся вашим самовладанням. Ви говорите про пароплавчики на Сені й чекаєте на слушну хвилину, щоб поставити запитання, задля якого ви прийшли до мене. Почувайте тепер себе вільно й говоріть зі мною про все, що вам хочеться знати.

Ніякої агресивності не було в його голосі, і я наважився запитати прямо:

– Де тепер Естер?

– Фізично дуже далеко звідси, у Середній Азії. Духовно дуже близько, її усмішка та палкі слова супроводжують мене вдень і вночі. Це вона привезла мене сюди, бідолашного двадцятиоднорічного юнака без майбутнього, юнака, якого люди в моєму селі вважали за хворого, за божевільного, за чаклуна, який уклав угоду з дияволом, а люди в місті дивилися на мене як на простого селянина, що шукає собі роботу.

Колись я розповім вам про себе більше, але річ у тому, що я знав англійську мову і став працювати як її перекладач. Ми перебували на кордоні з країною, в яку їй треба було проникнути: американці будували там багато військових баз, вони готувалися до війни з Афганістаном, одержати туди візу було неможливо. Я допоміг їй нелегально перетнути кордон у горах. Протягом тижня, який ми провели разом, вона дала мені зрозуміти, що я не самотній, що вона мене розуміє.

Я запитав у неї, що вона робить так далеко від дому. Після кількох ухильних відповідей вона нарешті розповіла мені те, що, либонь, розповіла й вам: вона шукала місце, де ховалося щастя. Я розповів їй про свою місію: зробити так, щоб Енергія Любові розсіялася по землі. По суті кажучи, ми прагнули того самого.

Естер пішла до французького посольства й роздобула там для мене візу – як для перекладача з казахської мови, хоч у моїй країні всі розмовляють російською мовою. Я приїхав жити сюди. Ми бачилися, коли вона виїздила в одне зі своїх закордонних відряджень. Ми ще раз їздили удвох до Казахстану; вона дуже цікавилася культурою Тенгрі,[2] а також познайомилася з одним кочовиком, який, здавалося, знав відповіді на все.

Я хотів був запитати, що таке культура Тенгрі, але це запитання могло зачекати. Михаїл розповідав далі, й у його очах була та сама туга за Естер, яку переживав і я.

– Ми почали працювати тут, у Парижі – це у неї виникла думка збирати людей раз на тиждень. Вона сказала: «Для будь-яких людських стосунків найважливіше – розмова. Але люди вже розучилися так робити – сісти для того, щоб поговорити, щоб послухати інших. Вони йдуть до театру, в кіно, дивляться телевізор, слухають радіо, читають книжки, але майже не розмовляють. Якщо ми хочемо змінити світ, нам треба повернутися в ту епоху, коли воїни збиралися навколо вогню й розповідали різні історії.

Я пригадав, як Естер казала, що всі важливі події в нашому житті стають результатом тривалих розмов за стійкою бару або під час прогулянок по вулицях і в парках.

– А мені спало на думку, що ці зустрічі мають відбуватися щочетверга, бо так велить традиція, в якій я виріс. Але вона висунула пропозицію іноді виходити ночами в Париж: казала, що тільки жебраки не прикидаються щасливими – навпаки, вони прикидаються засмученими.

Вона давала мені читати ваші книжки. Я зрозумів, що й ви, мабуть, підсвідомо уявляли собі світ так само, як і ми двоє. Я зрозумів, що я не самотній, хоч тільки я чув Голос. Помалу-малу навколо мене збиралося все більше людей, я почав вірити в те, що зможу виконати свою місію, допомогти Енергії повернутися, хоч для цього треба було повернутися в минуле, в ті хвилини, коли вона відійшла – чи, може, заховалася.

– Чому Естер мене покинула?

Зрештою, хіба мені не дозволено змінити тему розмови?

Моє запитання, схоже, роздратувало Михаїла.

– З любові до вас. Сьогодні ви навели нам приклад двох залізничних рейок; тож вона не є рейкою, яка біжить поруч із вами. Вона не підкоряється правилам, і, думаю, ви також їм не підкоряєтесь. Думаю, ви знаєте, що мені її теж бракує.

– У такому разі…

– У такому разі, якщо ви хочете зустрітися з нею, я можу сказати вам, де вона перебуває. Я вже відчував подібний імпульс, але тоді Голос сказав, що хвилина зустрічі з нею ще не настала, що ніхто не повинен турбувати її під час її зустрічі з Енергією Любові. Я шаную Голос, він нас усіх захищає: мене, вас, Естер.

– Коли ж настане ця хвилина?

– Можливо, завтра, можливо, через рік, а може, й ніколи – і в такому разі ми повинні шанувати її рішення. Голос – це Енергія; тому він дозволяє людям зустрітися лише тоді, коли обоє належно підготувалися до цього моменту. А проте всі ми намагаємося діяти так, щоб це сталося якнайскоріш, і наражаємося на фразу, якої ніколи б не хотіли почути: «Іди геть!» Хто не шанує Голосу й приходить раніше або пізніше, ніж мав би прийти, той ніколи не матиме того, чого він бажає.

– Ліпше я почую від неї: «Іди геть!», аніж переді мною постійно маячитиме Заїр і вночі, й удень. Якщо вона скаже так, то перестане бути нав’язливою думкою й перетвориться на жінку, яка тепер живе і думає інакше.

– Вона перестане бути для вас Заїром, але стане великою втратою. Якщо чоловік і жінка зможуть спільно виражати Енергію, вони реально допоможуть усім чоловікам та жінкам світу.

– Ви мене лякаєте. Я кохаю її. Ви знаєте, що я кохаю її, і ви мені сказали, що й вона досі мене кохає. Я не знаю, що означає бути готовим до зустрічі, але я не можу жити так, як чекають від мене інші – хай це навіть буде Естер.

– Але з наших із нею розмов я зрозумів, що в якусь хвилину вона втратила вас. Світ почав обертатися навкруг вас, тільки навколо вас.

– Це неправда. Вона мала цілковиту свободу прокладати свою власну дорогу. Вона вирішила стати воєнним кореспондентом, усупереч моєму бажанню. Вона надумала з’ясувати, чому люди почуваються нещасливими, хоч я й переконував її, що з’ясувати це неможливо. Виходить, вона хоче, щоб я став однією з рейок, які зберігають між собою ту ідіотську відстань, яку визначили римляни?

– Навпаки.

Михаїл знову рушив уперед, а я подався за ним.

– Ви вірите, що я чую Голос?

– Правду кажучи, не знаю. Та оскільки ми опинилися тут, я хотів би показати вам дещо.

– Усі думають, я хворий на епілепсію, і я дозволяю людям так думати – це набагато легше собі уявити. Але Голос розмовляє зі мною ще з дитинства, коли я побачив жінку.

– Яку жінку?

– Потім розповім.

– Завжди, коли я у вас щось запитую, ви відповідаєте: «Потім розповім».

– Голос мені щось говорить. Я знаю, ви стривожений або наляканий. У піцерії, коли я відчув гарячий вітер і побачив світло, я знав, що це симптоми мого зв’язку з Могутністю. Зв’язку, що допоможе нам обом.

Якщо ви сприймаєте мої слова лише як маячню молодого епілептика, який хоче скористатися з проблем знаменитого письменника, тоді завтра я дам вам мапу, на якій буде вказано місце її перебування, і ви поїдете, щоб зустрітися з нею. Але Голос мені дещо повідомляє.

– А можна запитати, що саме він вам повідомляє, чи ви скажете мені потім?

– Скажу трохи згодом. Я ще не зовсім зрозумів послання.

– Хай навіть так, але пообіцяйте, що ви дасте мені адресу й мапу.

– Обіцяю. Обіцяю ім’ям Божественної Енергії Любові. А що ви хотіли мені показати?

Я показав йому на позолочену статую – дівчину верхи на коні.

– Ось це. Вона чула Голоси. Доки люди дослухалися до того, що вона їм казала, усе йшло добре. Коли почали сумніватися, вітер перемоги повіяв з протилежного боку.

Жанна д’Арк, Орлеанська діва, героїня Столітньої війни, яка в сімнадцять років була призначена головнокомандувачем війська, бо… чула Голоси, й Голоси підказували їй найліпшу стратегію для того, щоб завдати поразки англійцям. Через два роки її засудили до спалення на вогнищі, звинувативши в чаклунстві. В одній зі своїх книжок я використав частину її допиту, датованого 24 лютого 1431 року.

Її допитував доктор Жан Бопер. Коли він запитав її, чи чула вона Голос, вона відповіла:

«Я чула три Голоси, вчора й сьогодні. Вранці, під час вечерні й коли грали “Аве Марію”».

Коли він запитав її, чи той Голос лунав у кімнаті, вона відповіла, що не знає, але Голос її розбудив. Він лунав не в кімнаті, але десь у замку.

Вона запитала в Голосу, що їй робити, й Голос попросив, щоб вона підвелася з ліжка і стулила докупи долоні.

І тоді Жанна д’Арк сказала єпископу, який допитував її:

«Ви, пане, кажете, що ви мій суддя. Проте будьте обачні у своїх діях, бо я посланниця Бога, й вам загрожує небезпека. Голос зробив мені одкровення, яке я повинна розповісти королю, а не вам, пане. Цей Голос, який я слухаю (і слухаю вже давно ) лунає від Бога, я більше боюся суперечити Голосам, аніж суперечити вам, пане».

– Ви ж не хочете сказати, що…

– Що ви втілення Жанни д’Арк? Я так не думаю. Вона померла в дев’ятнадцять років, а вам уже двадцять п’ять. Вона командувала французьким військом, а ви, якщо ви правду мені сказали, неспроможні командувати навіть власним життям.

Ми знову сіли на мур, який тягнеться понад Сеною.

– Я вірю у знаки, – сказав йому я. – Я вірю в долю. Вірю в те, що люди мають можливість кожного дня знаходити найліпше рішення в усьому, що вони роблять. Вірю в те, що зазнав великої невдачі, бо одного дня втратив зв’язок із жінкою, яку кохав. І тепер я нічого більш не хочу, крім як завершити цей цикл; тому я хочу мати мапу, хочу зустрітися з нею.

Він подивився на мене й здався мені тією особою в трансі, якою був на сцені ресторану. У мене виникло передчуття, що наближається новий епілептичний напад – опівночі, у практично безлюдному місці.

– Видіння наділяють мене могутністю. Ця могутність майже видима, відчутна на дотик. Я можу користуватися нею, але не можу її підкорити.

– Пізно вже говорити на такі теми. Ви стомлені і я теж. Я хотів би, щоб ви дали мені мапу й назвали місце.

– Голос каже… щоб я дав вам мапу завтра пополудні. Де я зможу її вам передати?

Я дав йому свою адресу, і здивувався, що він не знає, де я жив з Естер.

– Ви думаєте, я спав із вашою дружиною?

– Я не мав наміру запитувати вас про це. Мені байдуже, спали ви з нею, чи ні.

– Але ви запитали, коли ми були в піцерії.

Я забув. Звичайно ж, мені не байдуже, але тепер його відповідь мене не цікавила.

Очі в Михаїла змінилися. Я засунув руку до кишені – чи не знайду там якусь річ, щоб запхати йому в рота в разі нападу епілепсії. Але він залишався спокійним, тримав ситуацію під контролем.

– У цю мить я слухаю Голос. Я готовий прийти до вас завтра й принести вам мапу, деякі зі своїх записів, розклад авіарейсів. Мені хотілося б вірити, що вона вас чекає. Я вірю в те, що світ стане щасливішим, якщо дві людини, лише дві людини знайдуть своє щастя. Але Голос щойно повідомив мені, що зустрітися завтра ми не зможемо.

– У мене лише обід із актором, який прилетів до мене зі Сполучених Штатів, тому скасувати або перенести цей обід я не можу. Решту дня я чекатиму вас.

– Але Голос мені сказав те, що сказав.

– Він забороняє вам допомогти мені знайти Естер?

– Не думаю. Це той самий Голос, який порадив мені прийти на вашу зустріч із читачами, де ви роздавали автографи. Відтоді я знав, як розвиватимуться події, бо прочитав вашу книжку «Час шматувати, час зшивати».

– У такому разі, – сказав я, помираючи від страху, що він може змінити думку, – зробімо те, про що ми домовилися. Я чекатиму вас, починаючи від другої години дня.

– Але Голос мені каже, що час іще не настав.

– Ви мені обіцяли.

– Гаразд, хай буде по-вашому.

Він подав мені руку і сказав, що прийде до мене додому наприкінці дня. Останніми його словами в ту ніч були:

– Голос каже, що дозволить цьому статися лише о певній, точно визначеній годині.

Щодо мене, то єдиний Голос, який я чув, коли повертався до себе додому, був голос Естер, який говорив про кохання. І згадуючи про ту розмову, я зрозумів, що вона тоді хотіла поговорити саме про наш шлюб.

* * *

– Коли мені було п’ятнадцять років, я дуже хотіла зрозуміти, що ж воно таке – секс. Але його вважали гріхом, він був заборонений. Я не могла зрозуміти, чому це гріх, а ти можеш? Ти можеш сказати мені, чому всі релігії, у всіх куточках світу, вважають секс чимось забороненим – навіть найпримітивніші релігії та культури?

– Я сказав би, твої інтереси досить екстравагантні. То чому ж забороняють секс?

– Через їжу.

– Їжу?

– Тисячі років тому племена мандрували, вільно кохалися, народжували дітей, але що численнішим було плем’я, то більше шансів воно мало зникнути з лиця Землі – люди билися за їжу, вбиваючи дітей, а потім і жінок, бо ті були слабкіші. Виживали тільки найсильніші, але всі вони були чоловіками. А чоловіки, без жінок, неспроможні продовжити рід.

Хтось, побачивши, що така доля спіткала сусіднє плем’я, вирішив запобігти тому, щоб те саме відбулося і в його власному. З цією метою він вигадав таку історію: мовляв, боги забороняють, щоб чоловіки кохалися з усіма жінками. Їм дозволялося кохатися лише з однією, з двома – щонайбільше. Деякі чоловіки були імпотентами, деякі жінки – безплідними, тож частина племені не народжувала дітей із цілком природних причин, проте нікому не дозволялося змінювати партнерів.

Усі вірили в те, що той, хто запровадив такий закон, говорив від імені богів, бо він здебільшого поводився інакше, ніж інші: мав спотворене тіло або хворобу, що спричиняла корчі, був обдарований чимось таким, що відрізняло його від усіх – так з’явилися перші вожді. За короткий час плем’я під керівництвом такого вождя ставало набагато сильнішим: у ньому було досить чоловіків, спроможних прогодувати всіх, досить жінок, спроможних народжувати дітей, дітей, спроможних поступово побільшувати кількість мисливців та матерів. Ти знаєш, чим найбільше втішається жінка у шлюбі?

– Сексом.

– Ти помиляєшся: найбільше жінка полюбляє годувати. Дивитися, як її чоловік їсть. Це хвилина слави для жінки, яка протягом усього дня думає, як їй зготувати смачний обід. Певно, це почалося ще за давніх-давен, коли голод загрожував винищити рід, і люди шукали дорогу до виживання.

– Ти сумуєш, що в тебе немає дітей? Тобі їх бракує?

– Це не відбулося, чи не так? Як я можу відчувати брак того, що не відбулося?

– І ти гадаєш, це змінило б наш шлюб?

– Звідки я знаю? Я можу тільки дивитися на своїх подруг і друзів: чи стали вони щасливішими, коли в них народилися діти? Одні стали, про інших цього не скажеш. Вони можуть радіти тому, що мають дітей, але це ніяк не вплинуло на стосунки між ними, не погіршило їх і не покращило. Вони й далі змагаються за право контролювати партнера. І далі вважають, що обіцянку «бути щасливими до самого кінця» слід дотримувати, навіть якщо для цього доведеться бути щодня нещасними.

– Війна погано вплинула на тебе, Естер. Вона поставила тебе перед реальністю, що дуже відрізняється від тієї, в якій ми живемо тут. Атож, я знаю, що коли-небудь помру, й тому сприймаю кожен прожитий день як подароване мені чудо. Проте це не примушує мене безперервно думати про любов, щастя, секс, їжу, шлюб.

– Війна не дозволяє мені думати. Я просто існую поруч зі смертю. Коли я усвідомлюю те, що в будь-яку мить мене може пронизати випадкова куля, то думаю: «Як добре, мені не треба турбуватися, що станеться з моєю дитиною». Але також думаю: «Як шкода, я помру, й нічого не залишиться від мене. Я була спроможна тільки втратити життя й не змогла принести його у світ».

– З людьми відбувається щось не те? Я запитую тебе про це тому, що іноді мені здається, ти хочеш мені щось сказати, але потім уриваєш розмову.

– Атож, із ними відбувається щось не те. Ми зобов’язані бути щасливими разом. Ти вважаєш, що завдячуєш мені того чоловіка, яким ти є, я вважаю, що повинна пишатися тим, що маю поруч себе такого чоловіка, як ти.

– Я маю поруч себе жінку, яку кохаю, але не завжди це усвідомлюю і зрештою запитую себе: «У чому я помиляюся, що я роблю не так?»

– Чудово, що ти це розумієш. З тобою все гаразд, як і все гаразд зі мною, адже і я ставлю собі це запитання. Але наші негаразди можна відчути в тій манері, в якій ми виражаємо свою любов. Якби ми погоджувалися з тим, що вона створює проблеми, ми могли б жити з цими проблемами й бути щасливими. Ми перебували б у стані постійної боротьби, й таке життя збадьорювало б нас, робило б активними, живими, готовими завоювати безліч світів. Але ми йдемо до того пункту, де все залагоджується. Де любов уже не створює проблем і всі вони здаються розв’язаними.

– А що в цьому поганого?

– Усе. Я відчуваю, що Енергія Любові, та, яку ми називаємо пристрастю, перестала проходити крізь моє тіло й душу.

– Але щось залишилося.

– Залишилося? Невже кожен шлюб повинен завершуватися так, поступаючись місцем тому, що ми називаємо «зрілими стосунками»? Я потребую тебе. Мені тебе бракує. Іноді я тебе ревную. Я охоче йду обідати, хоч іноді зовсім не звертаю уваги на те, що їм. Мені бракує радості.

– А мені її не бракує. Коли ти далеко від мене, мені хочеться, щоб ти була поруч. Я уявляю собі наші розмови, коли ти або я повернемося з подорожі. Телефоную тобі, аби переконатися, що з тобою все гаразд, мені треба чути твій голос щодня. Я не маю найменшого сумніву, що досі палко в тебе закоханий.

– Зі мною відбувається те саме, але що відбувається між нами, коли ми поруч? Ми сперечаємося, сваримось через дурниці, кожен хоче змінити другого, хоче накинути йому свою манеру бачити реальність. Знову й знову, у мовчанці наших сердець, ми собі кажемо: «Як добре бути вільним, не мати жодних зобов’язань».

– Ти маєш рацію. Й у такі хвилини я почуваюся геть розгубленим, адже знаю, що поруч мене жінка, яку я жадаю.

– І я перебуваю з чоловіком, якого завжди хотіла мати поруч.

– Ти думаєш, це можна змінити?

– Я стаю старшою, і все менше чоловіків дивляться на мене, тому я думаю: «Ліпше все залишити так, як воно є». Я впевнена, що зможу обманювати себе протягом решти свого життя. Проте щоразу, коли я вирушаю на війну, я бачу, що існує більша любов, набагато більша за ненависть, яка примушує чоловіків убивати один одного. І в ті хвилини, лише в ті хвилини я вважаю, що можу змінити все.

– Ти не можеш весь час жити на війні.

– І не можу весь час жити в тому мирі, який знаходжу, коли перебуваю поруч тебе. Навіть тоді, коли любов залишається такою самою сильною, як і була.

– Мільйони людей у всьому світі думають про це, мужньо борються з таким настроєм і долають хвилини депресії. Вони переживають одну, дві, три такі кризи і зрештою віднаходять спокій.

– Ти знаєш, що так не годиться жити. Інакше не писав би своїх книжок.

* * *

Я вирішив, що мій обід з американським актором відбудеться в піцерії Роберто – я мусив повернутися туди якомога швидше, щоб виправити погане враження, яке справив мій останній візит. Виходячи з дому, я попередив служницю та воротаря будинку, в якому жив: якщо раптом я не повернуся в призначений час і прийде молодик із монголоїдними рисами обличчя, який мені щось принесе, то щоб неодмінно запросили його увійти й почекати мене у вітальні, подали йому все, чого він побажає. Якщо ж молодик не зможе мене дочекатися, то щоб попросили його залишити служниці або воротареві те, що він для мене приніс.

І щоб у жодному разі не дозволили йому піти, нічого мені не залишивши!

Я взяв таксі й попросив водія зупинитися на розі бульвару Сен-Жермен і вулиці Сен-Пер. Сіявся дрібний дощик, але звідти було не більш як тридцять метрів до піцерії зі скромною вивіскою та широкою усмішкою Роберто, що раз у раз виходив викурити сигарету. Назустріч мені йшла жінка, штовхаючи перед собою дитячий візок, а розминутися з нею на вузенькому тротуарі я не міг, то відступив у бік вулиці, щоб її пропустити.

І тоді, як під час уповільненої зйомки, світ перекинувся: земля стала небом, а небо – землею, я міг у всіх подробицях роздивитися верхню частину будівлі на розі – я був там багато разів, але ніколи не дивився вгору. Пам’ятаю відчуття подиву, пам’ятаю, як свистів вітер у вухах, як десь далеко гавкав собака; потім усе провалилося в темряву.

Я з великою швидкістю падав у чорне провалля, де в кінці виднілося світло. Але перш ніж я долетів туди, чиїсь невидимі руки з великою силою потягли мене назад, і я почув голоси й крики, що лунали довкола: усе тривало кілька секунд, не довше. Я відчув у роті смак крові, відчув запах мокрого асфальту, й тоді до мене дійшло, що я став жертвою дорожньо-транспортної пригоди. Я був водночас при тямі й без тями, хотів, але не міг поворухнутися, відчував, що поруч зі мною лежить на землі ще одна людина – відчував її запах, пахощі парфумів, уявив собі, що то була та сама жінка, яка йшла мені назустріч по тротуару з дитячим візком – о, Господи!

Хтось підійшов і хотів підняти мене, я крикнув, щоб до мене не доторкалися, рухати моє тіло було тепер небезпечно; я довідався під час однієї нічим не прикметної розмови в одну нічим не прикметну ніч, що коли в людини зламана шия, то будь-який необережний рух може назавжди зробити її паралітиком.

Я докладав усіх можливих зусиль, щоб не втратити тяму, чекав болю, який так і не прийшов, спробував поворухнутися й вирішив краще цього не робити – мене змагало відчуття судоми й заціпеніння. Я знову попросив, щоб до мене не доторкалися, почув сирену «швидкої допомоги» вдалині й зрозумів, що тепер зможу заснути, що мені більше не треба боротися за своє життя, я збережу його або втрачу, але тепер це залежало не від мене, а від лікарів, від санітарів, від долі, від чистої випадковості, від Бога.

Я почув голос малої дівчинки – вона сказала мені, як її звуть, але я не розчув – вона просила мене, щоб я не хвилювався, вона обіцяє мені, що я не помру. Мені хотілося вірити її словам, я попросив її, щоб вона залишалася біля мене, але вона відразу зникла; я побачив, як мені на шию накладають щось пластмасове, а на обличчя – маску, й тоді знову провалився в сон, цього разу без сновидінь.

* * *

Коли я знову прийшов до тями, то не почув нічого, крім жахливого гудіння у вухах; щодо всього іншого, то мене оточувала цілковита тиша й непроглядна темрява. Зненацька я відчув якийсь рух і подумав: мою труну везуть на цвинтар, щоб поховати мене живцем!

Я хотів постукати у стінки, що оточували мене, але не зміг поворушити жодним м’язом. Протягом часу, який здався мені нескінченним, я відчував, що мене штовхають уперед, я вже не міг контролювати нічого, й тоді, зібравши всю силу, яка в мене лишалася, я скрикнув, мій крик розлетівся гучним відлунням у замкненому просторі й ударив у вуха, майже оглушивши мене, але я знав, що цим криком я себе врятував, бо відразу розгледів світло біля своїх ніг: вони зрозуміли, що я не вмер!

Світло – благословенне світло, яке врятувало мене від найгіршого з катувань, від задухи, – незабаром освітило все моє тіло, вони нарешті підняли віко труни, я був покритий холодним потом, відчував гострий біль, але був задоволений, відчував величезну полегкість, адже вони зрозуміли свою помилку, і яка то радість – мати змогу повернутися на цей світ!

Світло нарешті дійшло до моїх очей: чиясь рука легенько доторкнулася до моєї руки, і створіння з обличчям янгола витерло піт із мого чола.

– Не хвилюйтеся, – сказало створіння з обличчям янгола, з русявим волосся і в білосніжних одіяннях. – Я не янгол, ви не померли й лежите не в труні, а в магнітно-резонансному апараті, який допоможе розгледіти ваші внутрішні ушкодження. Схоже, нічого серйозного, але вам треба залишитися тут для обстеження.

– Жодної зламаної кістки?

– Здебільшого подряпини загального характеру. Якщо я принесу вам дзеркало, ви вжахнетесь, побачивши себе; але все це загоїться через кілька днів.

Я спробував підвестися, але вона лагідно мені завадила. І тоді я відчув гострий головний біль і застогнав.

– Ви потрапили під машину, тож нема чого дивуватися, якщо вам десь щось болить, ви згодні?

– Ви, либонь, обманюєте мене, – сказав я через силу. – Я людина доросла й спроможна прийняти правду без паніки. Якась судина в моїй голові ось-ось лопне або й лопнула, чи не так?

З’явилися двоє санітарів і поклали мене на ноші. Я помітив, що шию мою замкнено в ортопедичному комірі.

– Як нам розповіли, ви просили, щоб ніхто не доторкався до вас, – сказав янгол. – Ви дуже правильно зробили. Вам доведеться поносити цей комір деякий час, і якщо обійдеться без прикрих наслідків, то вважайте, що вам дуже пощастило, й ви обмежилися переляком, хоч і досить сильним.

– Скільки часу доведеться його носити? Я не можу тут залишитися.

Ніхто мені нічого не відповів. Марі з усмішкою чекала мене поза залою радіології – певно, лікарі сказали їй, що серйозних ушкоджень у мене нема. Вона погладила мене по голові й приховала той жах, який, певно, опанував її, коли вона побачила мою розтовчену фізіономію.

Невеличкий кортеж просувався по коридору лікарні – вона, двоє санітарів, які штовхали ноші-каталку, і янгол у білих одіяннях. Голова мені боліла все більше.

– Сестро, моя голова…

– Я не медсестра, я лікар і наглядатиму за вами доти, доки не прибуде ваш персональний лікар. Щодо голови не турбуйтеся. У момент удару вмикається захисний механізм організму, який перекриває всі судини, щоб не було великого крововиливу. Коли небезпека минає, судини знову відкриваються, кров знову починає в них струменіти, й це супроводжується сильним болем. Більш нічого. Проте я можу дати вам снодійне, якщо у вас будуть проблеми.

Я відмовився. І наче добувши її з якогось темного закутня душі, я пригадав фразу, яку почув лише вчора:

«Голос каже, що дозволить цьому статися лише о певній, точно визначеній годині».

Він не міг знати. Неможливо, щоб усе, що сталося на розі вулиць Сен-Жермен і Сен-Пер, було результатом якоїсь уселенської змови, чогось наперед визначеного богами, які й без того мають повні руки роботи, намагаючись не допустити цілковитого зруйнування нашої планети, тож вони не могли покинути всі свої справи лише для того, щоб перешкодити мені зустрітися із Заїром. Михаїл не мав найменшого шансу передбачити майбутнє, якщо й справді… він не слухав Голос, який повідомив йому про певний план і якщо вся ця історія не була чимось набагато важливішим, ніж я собі уявляв.

Усе це, зрештою, стає нестерпним: усмішка Марі, можливість слухати віщий голос і біль, нестерпний біль.

– Лікарю, я передумав. Хочу заснути, не можу далі терпіти біль.

Вона щось сказала одному з двох санітарів, які штовхали каталку, той вийшов і повернувся ще до того, як ми доїхали до палати. Я відчув укол у руку й заснув відразу.

Коли прокинувся, то захотів знати, що там насправді сталося, чи не збила машина також жінку, яка йшла мені назустріч, і що сталося з її дитиною. Марі сказала, мені треба відпочити, але доктор Луйт, мій персональний лікар і друг, уже прийшов і сказав, що немає ніякої проблеми в тому, щоб усе мені розповісти. Мене збило мотоциклом: тіло, яке лежало поруч зі мною, було тілом хлопця-мотоцикліста, якого доставили до цієї ж таки лікарні і в якого були приблизно ті самі ушкодження, що й у мене: синці та подряпини. Поліційне розслідування, зроблене відразу після інциденту, показало, що в момент зіткнення я перебував на середині вулиці й наразив на ризик життя мотоцикліста.

Тобто нещасливий випадок стався цілком із моєї вини, проте хлопець вирішив не подавати скаргу. Марі відвідала його, вони трохи поговорили, і з’ясувалося, що він іммігрант, працює нелегально й тому боїться мати справу з поліцією. Його виписали з лікарні через двадцять чотири години, бо він був у шоломі, й це значно зменшило ризик дістати ушкодження мозку.

– Ти кажеш, його виписали звідси через двадцять чотири години? Тобто я тут перебуваю довше за добу?

– Ти тут уже три доби. Після того як тебе вийняли з магнітно-резонансного апарата, лікарка зателефонувала мені й попросила дозволу підлікувати тебе знеболювальними та заспокійливими ліками. Позаяк мені здалося, що ти був дуже напружений, роздратований, пригнічений, я дала їй дозвіл на це.

– А що буде далі?

– Ти полежиш ще два дні в лікарні й походиш три тижні з цим коміром на шиї: сорок вісім критичних годин уже минули. Але навіть при цьому частина твого тіла може відмовитись поводитися добре, й тоді перед нами постане проблема, яку треба буде розв’язувати. Але про це варто думати лише тоді, коли перед нами виникне непередбачена ситуація – немає сенсу сушити собі голову наперед.

– А загроза того, що я можу померти, минула?

– Як тобі чудово відомо, загроза померти стоїть перед усіма нами.

– Я маю на увазі не зовсім те: чи існує загроза, що я можу померти внаслідок цього нещасливого випадку?

Доктор Луйт зробив паузу.

– Так. Завжди існує загроза утворення тромбу, якого апаратура не помітила і який може відірватися в будь-яку мить і закупорити судину. Існує також загроза, що рівновага якоїсь клітини буде порушена й почне утворюватися ракова пухлина.

– Я не радила б вам, пане, говорити йому такі речі, – урвала лікаря Марі.

– Ми друзі вже п’ять років. Він запитав мене, і я йому відповідаю. А зараз прошу пробачення, але мені треба повернутися до своєї консультації. Медицина не така, якою ви собі її уявляєте. У світі, в якому ми живемо, якщо хлопець вийшов купити п’ять яблук, але приносить додому лише два яблука, роблять висновок, що він з’їв ті три яблука, яких не вистачає.

У моєму світі існують інші можливості: він міг з’їсти ті яблука, але їх могли у нього вкрасти, грошей могло не вистачити на п’ять яблук, які він мав намір купити, він загубив їх, повертаючись додому, якась людина страждала від голоду, й він вирішив поділитися плодами з тією людиною і так далі. У моєму світі все можливо і все відносне.

– А що вам відомо про епілепсію?

Марі відразу зрозуміла, що я мав на увазі Михаїла, – й у її виразі я помітив ознаки певного невдоволення. Вона тут-таки сказала, що їй треба йти, бо на неї чекають зйомки.

Але доктор Луйт, який уже зібрав свої речі, щоб іти, зупинився відповісти на моє запитання.

– Ідеться про надмір електричних імпульсів у певній зоні мозку, який призводить до більш або менш тяжких конвульсій. Цю проблему ще не досить вивчено, проте вважають, що напад епілепсії відбувається в тих випадках, коли особа перебуває під великою напругою. Проте вам можна не турбуватися: хоч симптоми цієї хвороби можуть виявити себе в будь-якому віці, їх навряд чи може спричинити наїзд мотоцикла.

– А що їх спричиняє?

– Я не фахівець у цій галузі, проте, якщо хочете, можу проконсультуватися з фахівцями.

– Атож, хочу. І в мене є ще одне запитання, але, будь ласка, не думайте, що мій мозок зазнав ушкоджень унаслідок нещасливого випадку. Чи можливо, щоб епілептики чули Голоси, які провіщають майбутнє?

– Вам хтось сказав, що на вас наїде мотоцикл?

– Він сказав трохи інакше. Але мав на увазі це.

– Вибачте, мій час закінчується, і я хочу підвезти Марі. Що ж до епілепсії, то спробую довідатися про неї більше.

Протягом двох днів, поки Марі була відсутня, й попри мій страх перед можливими наслідками зіткнення з мотоциклом, Заїр знову заповнив весь мій простір. Я знав, що якщо хлопець дотримав свого слова, то мене чекає вдома конверт із адресою Естер – але тепер мене змагав і страх.

А якщо Михаїл казав правду, й він таки чув Голос?

Я спробував пригадати подробиці. Сходячи з тротуару, я машинально озирнувся, побачив машину, яка мене проминала, але побачив, що вона перебуває на достатній відстані. Проте я все ж таки потрапив під колеса, можливо, то був мотоцикл, який намагався випередити ту машину й перебував поза зоною мого бачення.

Я вірю в знаки. Після того як я пройшов по дорозі на Сантьяго-де-Компостела, усе для мене цілком змінилося. Те, чого мені треба навчитися, завжди перебуває в мене перед очима, досить тільки подивитися навкруг з повагою та увагою, щоб зрозуміти, куди хоче послати нас Бог, який крок є найкращим у наступну хвилину. Я навчився шанувати таємницю: як казав Ейнштейн, Бог не грає в кості з Усесвітом, усе між собою взаємопов’язане й усе має сенс. І хоч цей сенс майже весь час залишається для нас прихованим, ми знаємо, коли перебуваємо близько від своєї правдивої місії на Землі, бо тоді те, що ми робимо, заражається енергією ентузіазму.

Якщо вона є – то все гаразд. Якщо її нема – нам ліпше змінити курс.

Коли ми перебуваємо на правильній дорозі, ми йдемо за своїми знаками, а коли іноді наважуємося на хибний крок, Божество приходить нам на допомогу, щоб ми не наробили помилок. А що як Михаїл у той день побачив знак, який призначався мені?

Я вирішив, що відповіддю на це запитання буде: «Так!»

* * *

І можливо, саме через це, прагнучи прийняти свою долю, дозволити, щоб мене вела вища сила, я помітив, що протягом цього дня Заїр утрачає свою інтенсивність. Я знав, що мені треба буде лише розкрити конверта, прочитати її адресу й подзвонити у двері того дому, де вона живе.

Але знаки говорили про те, що цей момент іще не настав. Якщо Естер і справді така важлива в моєму житті, як я собі уявляв, якщо вона досі мене кохає (як сказав мені Михаїл), то навіщо мені прискорювати плин подій і знову опинитися в ситуації, яка приведе мене до тих самих помилок, яких я накоїв у минулому?

Як мені не повторити їх?

Тепер я краще знаю себе, знаю, що в мені змінилося, знаю, що спричинило вибоїну на тій дорозі, яка завжди дарувала мені радість.

Але чи цього досить?

Ні, мені ще треба знати, якою стала Естер, які перетворення вона відбула протягом того часу, коли ми жили разом.

А чи досить відповісти на ці два запитання?

Треба буде відповісти й на третє: чому доля звела нас докупи?

Я мав багато вільного часу в тій лікарняній палаті й зробив загальний огляд свого життя. Я завжди полюбляв пригоди й полюбляв відчуття безпеки – хоч і знав, що ці дві речі не сполучаються одна з одною. Навіть будучи переконаним у тому, що кохаю Естер, я легко закохувався в інших жінок лише тому, що гра зваблювання – найцікавіша гра у світі.

Чи вмів я показати дружині, що кохаю її? Іноді, але не завжди. Чому? Бо не вважав це за необхідне, вона мусила знати, вона не могла сумніватися в правдивості моїх почуттів.

Пригадую, багато років тому хтось запитав у мене, що спільного мали між собою коханки, які пройшли через моє життя. Відповідь на нього для мене не становила труднощів: МЕНЕ. І зрозумівши це, я усвідомив, скільки змарнував часу на пошуки потрібної мені особи – жінки змінювалися, а я залишався тим самим, і ніколи не користався з того, що ми жили разом. Я мав багато коханок, але завжди чекав якусь певну особу. Я намагався підкорити їх, вони намагалися підкорити мене, й наші взаємини завжди цим і обмежувалися – доки не з’явилася Естер, і моя панорама цілком змінилася.

Я думав про свою колишню дружину з ніжністю: уже не йшлося про одержиме прагнення знайти її, довідатися, чому вона пішла від мене без жодних пояснень. Хоч «Час шматувати і час зшивати» став справжнім трактатом про мій шлюб, для мене книжка виявилася таким собі документом, який підтверджував: я спроможний кохати, відчувати, що мені когось бракує. Естер заслуговувала чогось набагато більшого, ніж слова; але навіть слова, звичайнісінькі слова так і не були промовлені, коли ми жили разом.

Ми повинні знати, коли певний етап нашого життя наближається до кінця. Завершується цикл, зачиняються двері, закінчується розділ – байдуже, як ми це назвемо, важливо залишити в минулому те, що належить минулому. Помалу-потроху я почав розуміти, що вже не зможу повернутися назад і примусити речі знову стати такими, якими вони були: два останні роки, що раніше здавалися мені пеклом, якому кінця не буде, тепер почали показувати мені своє справжнє значення.

І це значення виходило далеко за межі мого шлюбу: кожен чоловік, кожна жінка поєднуються з Енергією, яку багато хто називає коханням, але яка насправді є тією первісною матерією, з якої був створений Усесвіт. Цією Енергією не можна маніпулювати – вона веде нас і саме в ній міститься весь досвід нашого життя. Якщо ми спробуємо спрямувати її туди, куди нам хочеться, ми прийдемо до розпачу, зневіри, ілюзій – бо вона вільна й дика.

Ми проведемо решту життя, кажучи, що любимо ту або ту особу, ту або ту річ, тоді як насправді ми тільки страждатимемо, бо замість прийняти її силу, намагатимемося зменшити її, щоб вона пристосувалася до світу, в якому ми нібито живемо.

Що більше я про це думав, то більше втрачав свою силу Заїр, а я наближався до самого себе. Я готувався до копіткої праці, яка вимагатиме від мене багато мовчанки, роздумів, медитацій і впертості. Нещасливий випадок допоміг мені зрозуміти, що я не можу прискорити щось таке, для чого ще не настав «час зшивати».

Я пригадав, що сказав мені доктор Луйт: після такої травми смерть може настати будь-якої хвилини. А якщо вона й справді настане? Якщо через десять хвилин моє серце зупиниться?

До палати увійшов санітар. Він приніс мені вечеряти і я запитав у нього:

– Ви вже думали про свій похорон?

– Не турбуйтеся, – відповів він. – Ви житимете, у вас набагато кращий вигляд, ніж був зовсім недавно.

– Я не турбуюся і знаю, що житиму, бо так підказав мені Голос.

Я згадав про Голос умисне, тільки для того, щоб спровокувати його. Він подивився на мене з недовірою, подумавши, що можливо, треба призначити мені новий огляд, і з’ясувати, чи мій мозок усе ж таки не зазнав серйозних ушкоджень.

– Я знаю, що житиму, – провадив я. – Можливо, ще день, можливо, рік, можливо, тридцять або сорок років. Але одного дня, попри весь поступ науки, я покину цей світ, і мене поховають. Я думав про це тепер, і мені стало цікаво, чи й ви коли-небудь замислювалися про свій похорон.

– Ніколи. Я не люблю про це думати. Мене дуже лякає, що все має колись закінчитися.

– Любите ви чи не любите, погоджуєтеся чи ні, але це та реальність, яка нікого не обмине. Вам не хочеться трохи поговорити на цю тему?

– Мені треба навідати інших хворих, – сказав він, поставивши вечерю на стіл, і вийшов так швидко, ніби намагався втекти від мене. Не від мене, а від моїх слів.

Якщо санітар не захотів поговорити зі мною, то чи не поміркувати мені про це самому? Мені згадався вірш, який я вчив у дитинстві:

Коли прийде небажана гостя,

Я, певно, злякаюся. А може, скажу, усміхнувшись:

«Мій день був чудовий, і може приходити ніч.

Поле оброблено, стіл накрито, в домі прибрано.

Кожна річ на своєму місці».

Я хотів би, щоб так воно й було: «Кожна річ на своєму місці». А якою буде моя епітафія? І я, й Естер уже склали свої заповіти, де, зокрема, обрали кремацію: я заповів, щоб мій попіл розвіяли над місцевістю, яка називається Себрейро – на дорозі до Сантьяго, а Естер захотіла, щоб її попіл висипали в море. Отже, ні я, ні вона не матимемо того знаменитого надгробка, на якому вирізьблюють слова епітафії.

Але яку я вибрав би фразу, якби надгробок у мене був? Тоді я попросив би вирізьбити на ньому: «Коли прийшла смерть, він був ще живий».

Такий напис може здатися позбавленим сенсу, але я знав багатьох людей, які вже були неживими, хоч і далі працювали, їли й виконували свої обов’язки перед суспільством. Вони робили це цілком машинально, не відчуваючи тієї магії, яку приводить за собою кожен день, не зупиняючись, щоб подумати про чудо життя, не розуміючи, що наступна хвилина може стати для них останньою на поверхні цієї планети.

Було б марно розповідати про це санітарові, до того ж забрати посуд прийшов інший, який почав розмову зі мною вочевидь не зі своєї охоти, а, певно, з наказу якогось лікаря. Він запитав, чи я пам’ятаю, як мене звуть, чи знаю, який тепер рік і чи можу назвати ім’я президента Сполучених Штатів Америки; поставив він мені й кілька інших запитань, які зазвичай ставлять людині, коли хочуть перевірити стан її психічного здоров’я.

І все це лише тому, що я запитав про те, про що може запитати будь-яке людське створіння: чи ви вже думали про свій похорон? Ви знаєте, коли вам судилося померти – раніше чи пізніше?

Того вечора я заснув з усмішкою. Заїр зникав, Естер поверталася і – якщо мені судилося померти сьогодні, то, попри все те, що сталося в моєму житті, попри мої поразки, попри зникнення коханої жінки, попри несправедливості, які я витерпів, або які мені ще доведеться витерпіти, я залишався живим до останньої хвилини і з усією переконаністю міг стверджувати: «Мій день був чудовий, і може приходити ніч».

* * *

Через два дні я був удома. Марі готувала обід, а я швидко переглянув накопичену пошту. Задзвонив телефон, то був воротар, він сказав мені, що конверт, якого я чекав на минулому тижні, залишили для мене, він і має лежати десь на моєму письмовому столі.

Я подякував йому й, усупереч своїм попереднім намірам, не поквапився відкрити його. Ми пообідали, я запитав Марі, як відбуваються її зйомки, вона поцікавилася моїми планами – тим більше, що я не міг часто виходити зі своїм ортопедичним коміром. Вона сказала, що в разі потреби залишиться зі мною, скільки буде необхідно.

– Я маю невеличке запрошення на канал корейського телебачення, але я можу відкласти його на потім або просто відмовитися. Якщо, звичайно, ти потребуватимеш мого скромного товариства.

– Я потребую твого товариства й дуже задоволений знати, що зможу тішитися ним.

З усмішкою вона негайно підняла телефонну слухавку, сконтактувалася з імпресаріо й попросила змінити її розклад.

– Я не сказала їй, що захворіла, я забобонна, бо завжди, коли посилаюся на цю причину, хвороба й справді приходить. Я сказала, що мушу доглядати чоловіка, якого кохаю.

Я мусив залагодити цілу низку невідкладних справ: інтерв’ю, які треба було відкласти, запрошення, на які треба було відповісти, листівки з подякою за кілька телефонних дзвінків та кошиків із квітами, які мені принесли, листи, передмови, рекомендації. Марі цілий день перебувала в контакті з моїм агентом, реорганізуючи мій розпорядок денний так, щоб ніхто не залишився без відповіді. Щовечора ми вечеряли вдома, розмовляючи іноді на цікаві, іноді на банальні теми, як то буває з кожним подружжям. Під час однієї з таких вечерь, після кількох випитих келихів вина, вона сказала мені, що я змінився.

– Схоже, перебування близько від смерті повернуло тобі трохи життя.

– Таке буває з усіма.

– Але якщо ти мені дозволиш – а я не хочу ані починати суперечку, ані показувати, що ревную, – то я зверну твою увагу на те, що відтоді як ти повернувся додому, ти жодного разу не згадав про Естер. Це вже було з тобою, відразу по тому як ти закінчив «Час шматувати і час зшивати»: книжка стала для тебе своєрідними ліками, дія яких, на жаль, тривала недовго.

– Ти хочеш сказати, що нещасливий випадок залишив певні наслідки в моєму мозку?

Хоч мій тон не був викличним, вона, проте, вирішила змінити тему розмови, і стала розповідати мені, який страх опанував її, коли одного разу їй довелося летіти на вертольоті з Монако до Канн. Вечір ми закінчили в ліжку, де кохалися – щоправда, з великими труднощами через мій ортопедичний комір, – але й таке недосконале кохання допомогло нам почути себе дуже близькими одне до одного.

Через чотири дні величезна купа паперів зникла з мого письмового стола. Залишився тільки один великий білий конверт із моїм прізвищем та адресою. Марі нагадала мені про нього і зголосилася відкрити його, але я сказав, що не треба, це може зачекати.

Вона нічого в мене не запитала – можливо, то була інформація щодо стану моїх банківських рахунків або якийсь конфіденційний лист, можливо, від закоханої жінки. Я також не став нічого їй пояснювати, взяв того листа зі столу й запхав між якісь книжки. Якби я весь час дивився на нього, Заїр міг би повернутися.

Не було такої хвилини, коли я відчув би, що моя любов до Естер зменшується. Але кожен день, перебутий у лікарні, дарував мені якийсь цікавий спогад: не про наші розмови, а про ті хвилини, коли ми перебували разом у мовчанці. Я пригадував її очі, в яких світився ентузіазм жінки, що поривалася до пригод, жінки, яка пишалася успіхом свого чоловіка, журналістки, зацікавленої кожною темою, на яку вона писала, й – з певного часу – дружини, котра вже, як їй здавалося, не мала місця в моєму житті. Цей сумний погляд з’явився в неї ще до того, як вона повідомила мене про своє бажання стати воєнним кореспондентом. Вона була дуже веселою, коли поверталася з війни, але через кілька днів ставала такою самою, як і була.

Одного вечора задзвонив телефон.

– Це той хлопець, – сказала Марі, подавши мені слухавку.

На протилежному кінці лінії я почув голос Михаїла, який спочатку висловив мені співчуття з приводу того, що зі мною сталося, а потім запитав, чи я одержав конверт.

– Так він тут, поруч зі мною.

– І ви маєте намір зустрітися з нею?

Марі слухала нашу розмову, і я вирішив за ліпше змінити тему.

– Ми поговоримо про це окремо.

– Я нічого не вимагаю, але ви обіцяли допомогти мені.

– Я виконую свої обіцянки. Коли одужаю, ми зустрінемося.

Він назвав мені номер свого мобільного телефону. Коли я роз’єднав зв’язок, то побачив, що Марі вже не була тією самою жінкою.

– Отже, усе починається знову, – таким був її коментар.

– Ні. Усе змінилося.

Я, звичайно, мав би дати їй конкретнішу відповідь, сказати, що досі хочу зустрітися з Естер, що тепер знаю, де вона перебуває. Настане день, коли я сяду на поїзд, у таксі або на літак, на будь-який засіб транспорту, аби бути поруч із нею. Але це означало б утратити жінку, яка була поруч зі мною в цю хвилину, усе приймаючи, роблячи все можливе, аби довести, який я важливий для неї.

Я повівся, звичайно, як боягуз. Мені було соромно за себе, проте життя таке, і в якийсь спосіб, що його я не міг пояснити прямо, я кохав також Марі.

Я промовчав також тому, що вірив у знаки, а пригадавши хвилини мовчанки поруч зі своєю дружиною, я знав, що – з Голосами чи без Голосів, із поясненнями чи без пояснень – час моєї зустрічі з Естер іще не настав. І я мусив тепер зосередити увагу не на наших спільних розмовах, а на нашій мовчанці, бо саме вона надавала мені цілковиту свободу, щоб я міг зрозуміти світ, у якому все йшло добре і вловити той момент, коли все почало складатися погано.

Марі була поруч, і вона дивилася на мене. Невже я можу вчинити прикрість людині, яка зробила для мене все? Я став почувати себе ніяково, проте було неможливо розповісти їй усе, хіба що… хіба що я вигадаю непрямий спосіб пояснити їй, як я тепер себе почуваю.

– Марі, уявімо собі, як двоє пожежників заходять до лісу, щоб погасити невеличку пожежу. Зрештою, коли все зроблено й вони виходять до струмка, обличчя в одного вимазане сажею, а в другого чисте-чистісіньке. Запитання: котрий із двох захоче вмитися?

– Дурне запитання: звісно, той, хто вимазаний сажею.

– Неправильно. Той, у кого обличчя брудне, подивиться на другого й подумає, що в нього воно таке саме. І навпаки: той, у кого обличчя чисте, подивиться на свого товариша, який весь у сажі, і скаже собі: я теж, певно брудний, мені треба вмитися.

– Що ти хочеш цим сказати?

– Хочу сказати, що поки був у лікарні, я зрозумів, що завжди шукав самого себе навіть у тих жінках, яких я кохав. Я дивився на їхні вродливі чисті обличчя й бачив себе віддзеркаленим у них. З другого боку вони дивились на мене, бачили сажу, якою було вимазане моє обличчя, і хоч якими вони були розумними та впевненими в собі, вони бачили себе віддзеркаленими в мені і вважали себе гіршими, ніж насправді були. Не дозволяй, щоб це сталося з тобою, будь ласка, не дозволяй.

Мені хотілося додати: бо це сталося з Естер. І я зрозумів це тільки тоді, коли помітив, як змінилося її обличчя. Я завжди всмоктував у себе її світло, її енергію, які робили мене щасливим, упевненим у собі, готовим іти вперед. А вона дивилася на мене й почувалася негарною, приниженою, бо з роками мої успіхи – ті самі успіхи, що стали реальністю лише завдяки їй, – витіснили наші стосунки на другий план.

Але щоб знову побачитися з нею, я мусив домогтися, щоб моє обличчя стало таким самим чистим, як у неї. Перш ніж зустрітися з нею, я повинен був зустрітися із самим собою.

Нитка Аріадни

– Я народжуюся в невеличкому селі, розташованому за кілька кілометрів від села трохи більшого, в якому, проте, є школа і музей, присвячений поетові, що жив там багато років тому. Моєму батькові майже сімдесят років, моїй матері двадцять п’ять. Вони познайомилися недавно, коли він, повертаючись із Росії, де продавав килими, зустрівся з нею і задля неї вирішив усе покинути. Вона могла бути йому дочкою, але насправді поводиться, як його мати, допомагає йому заснути, бо заснути він не може, починаючи з сімнадцяти років, коли його послали воювати проти німців під Сталінградом, де відбулася одна з найтриваліших і найкривавіших битв Другої світової війни. З його батальйону, в якому було три тисячі людей, живими залишилися тільки троє.

Дивно, що він не застосовує минулий час і не каже: «Я народився в невеличкому селі». Виникає враження, що все відбувається тут і тепер.

– Мій батько в Сталінграді: коли вони, він та його найкращий друг, теж іще хлопчик, повертаються з розвідки, починається стрілянина. Вони падають у вирву, утворену після вибуху авіабомби й сидять там два дні, не маючи чого їсти й не можучи бодай трохи зігрітися, бо лежать у снігу та в багнюці. Вони чують, як росіяни розмовляють у будинку неподалік, знають, що їм треба добутися туди, але стрілянина не припиняється, запах крові наповнює повітря, поранені стогнуть і кличуть на допомогу вдень і вночі. Аж раптом настає тиша. Товариш мого батька, подумавши, що німці відступили, підводиться. Мій батько намагається схопити його за ноги, кричить: «Лягай!» Але пізно – куля уже влучила йому в голову.

Минають ще два дні, мій батько лежить сам-один поруч із трупом свого друга. Він знову й знову повторює: «Лягай!» Нарешті хтось витягує його звідти, переносить до будинку. Але там немає чого їсти, є лише набої та цигарки. Вони жують тютюнове листя. Через тиждень починають їсти м’ясо вбитих і замерзлих товаришів. До будинку з боєм пробивається третій батальйон, тих, хто вижив, рятують, поранених підліковують і відразу повертають на передову – Сталінград не можна здавати, на карту поставлено майбутнє Росії. Через чотири місяці запеклих боїв, людожерства, відмерзлих і ампутованих рук та ніг, німці нарешті капітулюють – це початок кінця для Гітлера та Третього Рейху. Мій батько пішки повертається у своє село, розташоване майже за тисячу кілометрів від Сталінграда. Переконується в тому, що не може заснути: кожну ніч перед ним маячить привид товариша, якого він не зміг урятувати від кулі.

Через два роки війна закінчується. Мій батько одержує медаль, але роботи в нього немає. Його запрошують на всілякі врочисті заходи, але їсти йому нема чого. Його вважають одним із героїв Сталінградської битви, але виживає він лише завдяки всілякій дрібній роботі, за яку одержує мізерну платню. Нарешті хтось пропонує йому продавати килими. Позаяк він мучиться безсонням, то подорожує завжди вночі, знайомиться з контрабандистами, здобуває їхню довіру, починає заробляти якісь гроші.

Комуністичний уряд викриває його, звинувачує у зв’язках зі злочинцями й попри те, що він герой Сталінграда, його запроторюють на десять років до сибірських таборів як «ворога народу». На волю він виходить уже старим і єдине, що він уміє, це торгувати килимами. Поновлює деякі давні контакти, хтось дає йому кілька килимів на продаж, але ніхто не хоче їх купувати: часи настали важкі. Він вирішує перебратися на якесь нове місце, дорогою просить милостиню й нарешті опиняється в Казахстані.

Він уже старий, але мусить якось заробляти собі на хліб. Удень виконує всіляку дрібну роботу, а вночі спить дуже мало й усіх розбуджує своїми криками: «Лягай!» На диво, попри все, що з ним відбулося, попри безсоння, постійне недоїдання, злидні, фізичне виснаження, попри те, що він зловживає курінням, здоров’я в нього залізне.

У невеличкому селі він зустрічає дівчину. Вона живе з батьками й приводить його до себе додому – традиція гостинності має глибоке коріння в тих краях. Вони кладуть його спати у великій кімнаті, але посеред ночі він будить усіх своїми криками: «Лягай!» Дівчина підходить до нього, читає молитву, кладе долоню йому на голову й уперше за багато десятків років він засинає і спить спокійно.

Наступного дня дівчина каже, що ще маленькою бачила сон: вона народжує сина від набагато старшого чоловіка. Вона чекала його протягом років, мала кілька претендентів на свою руку, але всім відмовила. Її батьки дуже стурбовані, вони не хочуть, щоб їхня єдина дочка залишилася незаміжньою й була осуджена громадою.

Вона запитує, чи він хоче одружитися з нею. Він здивований, за своїм віком вона може бути йому онукою, й нічого не відповідає. Коли сонце заходить і його знову вкладають спати у великій кімнаті, вона знову кладе йому руку на голову, й він іще одну ніч спить спокійно.

Наступного ранку дівчина знову заводить розмову про одруження, цього разу в присутності батьків, які, схоже, погоджуються на все, аби тільки дочка вийшла заміж і перестала бути ганьбою для своєї родини. Вони розповідають історію про літнього чоловіка, який прийшов дуже здалеку, це нібито дуже багатий торговець килимами, але він стомився жити в розкоші та комфорті й, усе покинувши, пішов у світ на пошуки пригод. Люди в селі вражені, вони уявляють собі великі гроші в банку, вони думають, що моя мати знайшла своє щастя, зустріла чоловіка, який зможе забрати її з цього далекого закутня світу. Мій батько вислуховує всі ці історії з приголомшеним подивом, до нього вперше доходить, що протягом стількох років він жив сам-один, мандрував, страждав, ніколи не мав родини, й ось тепер уперше у своєму житті він зможе мати власну домівку. Він приймає пропозиції, долучається до брехні про своє минуле, й вони одружуються за мусульманським звичаєм. Через два місяці вона вже завагітніла мною.

Я живу з батьком до сімох років. Він спить спокійно, працює на полі, полює, розмовляє з іншими жителями села про свої статки та маєтки й дивиться на мою матір такими очима, ніби вона перша добра річ, на яку він натрапив на цьому світі. Я вважаю себе сином багатого чоловіка, але якось уночі ми сидимо перед вогнищем, і він розповідає мені про своє минуле, про те, чому він вирішив одружитися і просить зберегти усе в таємниці. Каже, що скоро помре – і справді помирає через чотири місяці. Він випускає свій останній віддих в обіймах моєї матері, усміхаючись, так ніби йому не довелося пережити нічого поганого. Помирає щасливим.

Михаїл розповідає свою історію однієї весняної ночі – вона дуже холодна, але, звичайно ж, не така холодна, як у Сталінграді, де температура іноді опускається до тридцяти п’яти градусів морозу. Ми сидимо в товаристві жебраків, що гріються навколо імпровізованого вогнища. Я прийшов сюди після того, як він зателефонував мені вдруге – нагадавши, що я повинен виконати свою частину обіцянки. Протягом нашої розмови він не запитав мене нічого про конверт, який залишив у моєму домі, так ніби знав, – чи не за допомогою Голосу, – що я нарешті вирішив підкоритися знакам, дозволити, щоб усе відбувалося в призначений йому час і в такий спосіб визволився з-під влади Заїру.

Коли він попросив мене прийти на зустріч в одне з тих передмість Парижа, які мали чи не найбільш погану славу, я відчув страх. За нормальних обставин я послався б на зайнятість або спробував переконати його, що нам ліпше зустрітися в якомусь барі, де набагато більше комфорту для того, щоб обговорити наші проблеми. Звісно, я не виключав, з ним на очах у всіх знову станеться напад епілепсії, проте я тепер знав, як треба діяти в подібних випадках і віддав би перевагу цьому ризику перед ризиком бути побитим або пограбованим, тим більше, що на мені був ортопедичний комір і захищатися я не зміг би.

Проте Михаїл наполягав: було важливо, щоб ми зустрілися в присутності жебраків, адже вони становили частину його життя й життя Естер. У лікарні я нарешті зрозумів, що наробив помилок у своєму житті й треба було негайно щось змінювати.

А що я міг зробити для того, щоб змінити своє життя?

Багато чого. Наприклад, узяти собі за звичай ходити в небезпечні місця, зустрічатися там із різними маргіналами.

У відомому міфі розповідається, як давньогрецький герой Тесей заходить у лабіринт, щоб убити страховисько. Його кохана, Аріадна, дає йому клубок, щоб він поступово розмотував, і ця нитка потім вивела його з лабіринту. Сидячи між цими людьми, слухаючи розповідь Михаїла, я подумав про те, що давно не переживав нічого подібного – давно не відчував смаку таємничого, смаку пригоди. Хто знає, чи нитка Аріадни не чекає мене саме там, куди я не прийшов би ніколи, якби не був абсолютно переконаний: щоб змінити свою історію і своє життя, мені треба зробити справді грандіозне зусилля.

Михаїл розповідає далі – і я бачу, що весь гурт слухає його дуже уважно: не завжди найуспішніші зустрічі відбуваються навколо столів, заставлених вишуканими стравами, у ресторанах з увімкненою системою обігрівання.

До школи, яка є лише в сусідньому селі, мені доводиться йти майже годину. Я дивлюся на жінок, які йдуть по воду, на неозорий степ, на російських солдатів, які кудись їдуть у вантажівках, на засніжені гори, за якими, як хтось мені розповів, лежить величезна країна – Китай. У селі є музей, присвячений місцевому поетові, мечеть, школа і три чи чотири вулиці. У школі нас навчають, що існує омріяний народами ідеал: ми всі повинні боротися за перемогу комунізму й за те, щоб усі люди були рівними. Я не вірю в цю мрію, бо навіть у цьому глухому закутні існує велика нерівність – члени комуністичної партії стоять над усіма іншими, вряди-годи вони їздять до великого міста Алмати й повертаються звідти, навантажені великими пакунками з екзотичними наїдками, з подарунками для своїх дітей, із дорогим одягом.

Якось надвечір, повертаючись додому, я відчуваю порив сильного вітру, бачу, як спалахують навколо мене вогні й на кілька хвилин непритомнію. Коли приходжу до тями, то сиджу на землі й бачу, як наді мною ширяє в повітрі біла дівчинка, в білих одіяннях, підперезаних синім поясом. Вона всміхається мені, нічого не каже і зникає.

Я підхоплююся на ноги, відриваю матір від тієї справи, яку вона робила, й розповідаю їй свою історію. Вона дуже налякана й просить, щоб я більше ніколи й нікому не розповідав про те, що розповів їй щойно. Вона пояснює мені, – наскільки це можливо пояснити восьмирічному хлопчикові, – що в мене була галюцинація. Я наполягаю на тому, що бачив дівчинку, яку можу описати в усіх подробицях. І додаю, що зовсім не злякався, а прибіг так швидко до неї тільки тому, що хотів відразу розповісти про побачене.

Наступного дня, повертаючись зі школи, я шукаю очима дівчинку, проте ніде її не бачу. Вона не з’являється протягом цілого тижня, і я починаю вірити, що моя мати мала слушність: певно я заснув, сам того не бажаючи, й дівчинка примарилася мені уві сні.

Проте незабаром, коли я йду до школи рано-вранці, я знову бачу дівчинку, яка ширяє в повітрі, охоплена білим світлом; я не впав на землю й не побачив вогнів. Протягом якогось часу ми дивимося одне на одного, вона всміхається, я всміхаюся їй у відповідь і запитую, як її звати, проте вона не відповідає. Коли приходжу до школи, то запитую у своїх односумів, чи хто з них коли-небудь бачив дівчинку, яка плаває в повітрі. Вони лише сміються мені у відповідь.

Під час уроку мене викликають у кабінет директора. Він пояснює мені, що в мене, певно, психічне захворювання – видінь не існує: світ – лише реальність, яку ми бачимо, а релігію вигадали для того, щоб обманювати народ. Я запитую його, навіщо тоді в місті існує мечеть, а він каже, що її відвідують лише старі й забобонні люди, які нудяться від неробства і яким бракує енергії, щоб побудувати світ соціалізму. І погрозливо каже: якщо я й далі розповідатиму нісенітниці, він виключить мене зі школи. Я злякався й попросив, щоб він нічого не розповідав моїй матері; він пообіцяв, що нічого їй не розповість, якщо я скажу товаришам, що вигадав цю історію.

Він виконує свою обіцянку, я – свою. Мої товариші не надають найменшої ваги моїй розповіді, але просять, щоб я показав їм те місце, де бачив дівчинку. І починаючи від того дня вона являється мені протягом цілого місяця. Іноді при цьому я втрачаю тяму, іноді нічого не відбувається. Ми не розмовляємо, лише перебуваємо разом якийсь час, після чого вона зникає. Моя мати все більше тривожиться, адже я приходжу додому не завжди в один і той самий час. Одного вечора вона примушує мене розповісти, що я роблю, коли повертаюся зі школи додому. Я повторюю свою розповідь про дівчинку.

На мій превеликий подив, вона не сварить мене знову, а каже, що піде на те місце разом зі мною. Наступного дня ми прокидаємося дуже рано, приходимо на те місце, дівчинка з’являється, але моя мати її не бачить. Мати просить, щоб я запитав дівчинку про свого батька. Я не розумію, чого вона від мене хоче, але роблю те, про що вона мене просить: і тоді вперше я чую Голос. Дівчинка не ворушить губами, але я знаю: вона розмовляє зі мною. Вона каже, з моїм батьком усе гаразд, він охороняє нас і він винагороджений за все те, що йому довелося витерпіти на цьому світі. Дівчинка також каже, щоб я нагадав матері про обігрівач. Я повторюю те, що почув від дівчинки, й мати плаче: вона каже, мій батько ні про що так не мріяв, як про те, щоб мати біля себе обігрівач, так він настраждався від холоду на війні. Дівчинка просить, щоб коли я проходитиму тут наступного разу, то прив’язав до куща стрічечку з якимсь проханням.

Видіння тривають протягом року. Моя мати розповідає про все своїм довіреним подругам, ті, у свою чергу, розповідають своїм подругам, і тепер на кущі висить безліч стрічок. Усе відбувається у великій таємниці: жінки розпитують про дорогих їм людей, які померли або загинули на війні, я слухаю Голос і передаю його відповіді жінкам. У більшості випадків із померлими родичами все гаразд, і лише двічі дівчинка просить, щоб увесь гурт піднявся на сусідній пагорб і в ту мить, коли зійде сонце, помолився без слів за душі тих людей, про яких вони розпитують. Люди розповідають мені, що іноді я впадаю в транс, падаю на землю, белькочу щось таке, чого зрозуміти не можна, – я ніколи нічого не пам’ятаю. Знаю тільки, коли наближається транс: відчуваю на собі гарячий вітер і бачу навколо себе світляні плями.

Одного дня, коли я веду гурт людей на зустріч із дівчинкою, нас зупиняє міліційний кордон. Жінки обурюються, кричать, але їх не пропускають. Мене відводять до школи, де директор повідомляє, що мене виключено за підбурювання людей до бунту та поширення забобонів.

Повертаючись додому, я бачу, що кущ зрубали й стрічки лежать, розкидані на землі. Я сідаю там сам-один і плачу, бо ті дні були найщасливішими в моєму житті. У цю мить знову з’являється дівчинка. Вона просить, щоб не переживав, усе було наперед передбачено, навіть знищення куща. І каже, що відтепер вона супроводжуватиме мене до кінця моїх днів і завжди підказуватиме мені, що я повинен робити.

– А вона ніколи не називала вам свого імені? – запитує один із жебраків.

– Ніколи. Але це не має ваги. Я завжди знаю, коли вона розмовляє зі мною.

– А ми можемо тепер довідатися що-небудь про своїх мертвих?

– Ні. Це було можливим тільки в той час, а тепер у мене інша місія. Можна мені продовжити мою розповідь?

– Ви повинні її продовжити, – кажу я. – Але спочатку я хочу сказати вам одну річ. На південному сході Франції існує село, яке називається Лурд. Уже минуло чимало часу відтоді, як одна пастушка побачила там дівчинку, здається, схожу на ту, яку бачили ви у своїх видіннях.

– Ви помиляєтеся, – каже старий жебрак із металевою ногою. – Та пастушка, яку звали Бернадетта, бачила Діву Марію.

– Я написав книжку, в якій ідеться про видіння, й тому мусив ретельно дослідити цю тему, – відповів я. – Я прочитав усе, що було опубліковано в кінці дев’ятнадцятого сторіччя, знайшов чимало свідчень Бернадетти, які вона давала для поліції, для церкви, для дослідників. Вона жодного разу не стверджує, що бачила жінку: наполягає, що то була дівчинка. Вона це повторювала до кінця своїх днів, була дуже роздратована, коли побачила статую, яку поставили на вході до грота. Вона сказала, що та статуя не має найменшої схожості з її видінням – вона бачила дитину, а не дорослу жінку. Проте церква, яка дуже полюбляє привласнювати собі історію, видіння, місцевості, перетворила видіння Бернадетти на матір Ісуса, й правду було забуто; брехня, яку повторюють багато разів, зрештою переконує всіх. Від Михаїлового видіння та «мала дівчинка» – як уперто називала її Бернадетта – відрізнялася лише тим, що назвала своє ім’я.

– І яким воно було? – запитує Михаїл.

– «Я – Непорочне Зачаття». Це ім’я не можна вважати таким самим, як Беатриса, Марія, Ізабелла. Вона описує себе як факт, подію, явище, що його ми можемо витлумачити як «я народження, якому не передувало злягання жінки з чоловіком». Будь ласка, розповідайте далі свою історію.

– Перш ніж він почне далі розповідати свою історію, можу я поставити вам одне запитання? – цікавиться жебрак приблизно мого віку. – Ви сказали, що написали книжку: як вона називається?

– Я написав багато книжок.

І я назвав йому заголовок книжки, в якій я згадую історію Бернадетти та її видіння.

– То ви чоловік журналістки?

– Ви чоловік Естер? – запитує жебрачка в подертих лахах, червоному піджаку та зеленому капелюсі.

Я не знаю, що їй відповісти.

– А чому вона більше сюди не приходить? – озивається ще один жебрак. – Сподіваюся, вона не померла! Вона перебувала в дуже небезпечних місцях і одного разу я сказав їй, щоб вона цього не робила! Погляньте, що вона мені дала!

І показує клапоть тканини, просякнутої кров’ю. Клапоть від сорочки вбитого солдата.

– Вона не померла, – відповідаю я. – Але мене дивує, що вона сюди приходила.

– Чому вас це дивує? Бо ми не такі, як інші люди?

– Ви мене не зрозуміли. Я не вважаю, що ви гірші за інших. Навпаки я здивований і радий, що вона сюди приходила.

Але горілка, якої ми хильнули, щоб зігрітися, впливає на кожного з нас.

– Ви іронізуєте, – каже дужий чолов’яга з довгим волоссям і багатоденною щетиною на обличчі. – Ідіть звідси, якщо ми для вас погана компанія.

Я теж випив, і це додає мені хоробрості.

– Хто ви такі? Яке життя ви для себе обрали? Ви маєте здоров’я, спроможні працювати, але волієте не робити нічого!

– Ми люди, які обрали неучасть, зрозуміли? Ми не хочемо брати участь у цьому світі, який розпадається на шматки, не хочемо мати нічого спільного з людьми, які постійно бояться щось утратити, які виходять на вулицю з таким виглядом, ніби в них усе пречудово, тоді як у них усе погано, вкрай погано! А ви хіба не жебраєте? Не просите милостиню у свого патрона, у вашого квартировласника?

– Вам не соромно марнувати своє життя? – запитує жінка в червоному жакеті.

– А чому це я марную своє життя? Я роблю те, що мені до вподоби.

Дужий чолов’яга уриває мене:

– А що вам до вподоби? Перебувати на вершині світу? А хто вам сказав, що на вершині ліпше, ніж на рівнині? Ви вважаєте, що ми не вміємо жити, чи не так? А от ваша дружина розуміла, що ми пре-чу-до-во знаємо, чого хочемо від життя. А знаєте, чого ми хочемо? Миру! І дозвілля! І ми не зобов’язані підкорятися моді – тут ми живемо собі, як нам заманеться! Випиваємо, коли нам хочеться, спимо там, де нам подобається! Ніхто з нас не обирає рабство, і ми дуже пишаємося цим, хоч ви й вважаєте нас жалюгідними нещасливцями!

Голоси стають збудженими й сердитими. Михаїл втручається до розмови:

– Ви хочете дослухати мою історію, чи волієте, щоб ми тепер розійшлися?

– Ми йому не до вподоби! – кричить жебрак із металевою ногою. – Він прийшов сюди судити нас, наче він Бог!

Жебраки бурчать, потім хтось плескає мене по плечу, я пропоную йому сигарету, передаю по колу пляшку з горілкою. Поступово всі заспокоюються, але я досі приголомшений тим фактом, що з цими людьми спілкувалася Естер – схоже, вони знали її краще, аніж я, адже вона дала їм клапоть тканини, просякнутої кров’ю.

Михаїл розповідає далі.

Навчатися мені більше немає де, а я ще надто малий, щоб доглядати коней – гордість нашого краю, то я мусив піти в пастухи. Наступного тижня одна з овець здихає, і шириться чутка про те, що я хлопець проклятий, син чоловіка, який прийшов невідомо звідки, обіцяв зробити мою матір багатою і покинув, не залишивши нам нічого. Хоч комуністи запевняли, що релігія – це тільки спосіб уселити облудні надії тим, хто вкинувся в розпач, хоч усі тут були виховані в переконанні, що існує лише реальність і те, чого наші очі не бачать, є витвором людської уяви, стародавні традиції степу залишалися недоторканими й переходили від уст до уст через багато поколінь.

Після того як кущ зрубали, я вже не можу бачити дівчинку, проте досі чую її Голос; прошу її, щоб вона допомогла мені пасти отару, вона просить мене бути терплячим, для мене настануть тяжкі часи, але до того, як мені виповниться двадцять два роки, дуже здалеку приїде жінка й забере мене із собою, щоб я подивився світ. Вона каже, що мені доручено виконати місію, і ця місія полягає в тому, щоб допомогти поширити справжню Енергію Любові по всій поверхні землі.

На хазяїна отари дедалі більше впливають погані чутки про мене – і поширюють їх здебільшого ті люди, яким дівчинка допомагала протягом попереднього року, саме вони чомусь намагаються зруйнувати моє життя. Одного дня мій хазяїн іде до сусіднього села, заходить до комітету комуністичної партії, і там довідується, що я і моя мати вважаємося ворогами народу. Він негайно звільняє мене з роботи. Але це не дуже впливає на наше життя, бо на той час моя мати уже влаштувалася працювати вишивальницею на фабрику у великому місті, а там ніхто не знає, що ми вороги народу та робітничого класу, дирекція фабрики лише хоче, щоб моя мати не розгинала спини над вишиванням від світанку до ночі.

Оскільки вільного часу в мене тепер багато, я ходжу в степ, супроводжую мисливців, які теж знають мою історію, але вони вважають, що я вмію чарувати, бо, коли я з ними, їм завжди зустрічаються лисиці. Цілими днями я просиджую в музеї поета, роздивляючись експонати, читаючи книжки, слухаючи людей, які приходять туди декламувати свої вірші. Вряди-годи відчуваю на собі вітер, бачу, як спалахують вогні, падаю на землю – і в такі хвилини Голос повідомляє мені досить конкретні відомості, попереджає про посуху, захворювання овець, приїзд торговців. Я не розповідаю нічого нікому, крім матері, яка все більше вболіває та тривожиться за мене.

Якось, коли нашу місцевість відвідував лікар, вона повела мене до нього на консультацію; він уважно вислуховує мою історію, робить нотатки, зазирає мені у вічі за допомогою якогось апарата, вислуховує мені серце, постукує молотком по коліну й ставить діагноз: епілепсія. Каже, це хвороба не заразна, а її напади з віком відбуватимуться все рідше.

Я знаю, йдеться не про хворобу; але вдаю, ніби вірю йому, щоб заспокоїти матір. Директор музею, який бачить мої розпачливі намагання чогось навчитися, відчуває жаль до мене й почасти замінює мені шкільних учителів: я потроху навчаюся географії та літератури. Навчаюся розмовляти англійською мовою – це дуже згодиться мені в майбутньому. Одного вечора Голос просить мене сказати директорові, що незабаром він обійме дуже важливу посаду. Коли я повідомляю йому про це, він у відповідь лише боязко сміється й каже, що це неможливо, бо він ніколи не був членом комуністичної партії – він переконаний мусульманин.

Мені виповнюється п’ятнадцять років. Через два місяці після розмови з директором музею я помічаю, що в наших краях відбуваються якісь дуже великі зміни: колишні чиновники, завжди такі пихаті, тепер поводяться дуже приязно й лагідно й запитують мене, чи не хотів би я повернутися до школи. Великі вантажівки з російськими солдатами прямують у бік кордону. Одного вечора, коли я сиджу за письмовим столом, що належав поетові, забігає директор музею, дивиться на мене переляканим і розгубленим поглядом і повідомляє, що сталася нечувана подія – крах комуністичного режиму, який обвалюється з нечуваною швидкістю. Колишні радянські республіки тепер перетворюються на незалежні держави, з Алмати надходять повідомлення про утворення нового уряду, а його призначено губернатором провінції!

Замість обняти мене з великою радістю він запитує, звідки я довідався про те, що так має статися, – я підслухав, як хтось про це говорив? Може, служба безпеки доручила мені шпигувати за ним, позаяк він не належав до партії? А може – і це було б найгірше, – у якусь хвилину свого життя я уклав угоду з дияволом?

Я відповідаю йому, що він знає мою історію: видіння дівчинки, Голос, напади епілепсії, під час яких я довідуюся про те, чого інші люди не знають. Він каже, що це хвороба, більше нічого. Існує лише один пророк, Магомет, і він давно відкрив усе, що мало бути відкрите. Та попри це, провадив він, диявол залишився у світі, й він удається до всіх підступів – зокрема й прикидаючись, ніби він спроможний передбачати майбутнє, – щоб обманювати людей слабких і відривати людей від правдивої віри. Він дав мені роботу, бо іслам вимагає виявляти співчуття та великодушність, але тепер він глибоко кається: адже я є або агентом комуністичної служби безпеки, або посланцем диявола.

Він негайно звільняє мене зі служби.

Нам і раніше жилося нелегко, але тепер життя стало для нас просто нестерпним. Фабрика, на яку працює моя мати і яка раніше належала державі, тепер переходить у руки приватних власників: нові господарі мають інші плани, вони перебудовують підприємство, і вона втрачає роботу. Через два місяці в нас уже немає на що жити, й залишається єдиний вихід: покинути село, де я прожив усе своє життя, й податись у світ у пошуках роботи.

Мої дід і баба відмовляються виїжджати; вони воліють померти від голоду, аніж покинути землю, де народилися й де минуло все їхнє життя. Ми з матір’ю вирушаємо до Алмати, і я вперше бачу велике місто: на мене справляють глибоке враження автомобілі, величезні будинки, яскраві афіші, ескалатори, а найбільше – ліфти. Мати влаштовується продавщицею у крамниці, а я – помічником механіка на бензозаправці. Більшу частину свого заробітку ми відсилаємо дідові та бабусі, але нам залишається досить грошей на їжу й на те, щоб побачити речі, яких я раніше ніколи не бачив: кіно, парки розваг, футбольні матчі.

Коли я переселився до великого міста напади епілепсії припинилися, але Голос і дівчинка також зникли. Я вважаю, що так воно й краще, не відчуваю відсутності невидимої подруги, яка не розлучалася зі мною відтоді, як мені виповнилося вісім років, я зачарований Алмати і заклопотаний тим, щоб заробити собі на життя; починаю розуміти, що зможу домогтися й більшого, якщо виявлю більше тями та наполегливості. Та ось одного вечора в неділю я сиджу біля віконця нашого крихітного помешкання, дивлячись на вузенький незаасфальтований провулок, у якому ми мешкали, дуже нервуючи, бо вчора я пом’яв корпус одного автомобіля, коли ставив його в гараж, і тепер боюся, що мене проженуть зі служби, мене змагає такий страх, що я нічого не їв протягом цілого дня.

І раптом я знову відчуваю, як налітає на мене вітер, бачу світляні плями. Як розповідала потім моя мати, я падаю на підлогу, щось белькочу невідомою мовою і перебуваю в трансі довше, аніж звичайно; пам’ятаю тільки, що в ті хвилини Голос нагадав мені про мою місію. Коли я приходжу до тями, то знову відчуваю Присутність і хоч нічого не бачу, проте можу розмовляти з дівчинкою.

Однак це мене більше не цікавить; змінивши село на місто, я змінив і свій світ. Проте я все ж таки запитую, в чому полягає моя місія; Голос відповідає мені, що ця місія стосується всіх людей: наповнити світ Енергією загальної Любові. Я ставлю єдине запитання, яке мене цікавить у цю мить. Що буде мені від хазяїна за те, що я пом’яв машину? Голос каже, щоб я не турбувався: щоб розповів йому правду, й він мене зрозуміє.

Я працюю п’ять років на бензозаправці. У мене з’являються друзі, я знайомлюся з дівчатами, відкриваю секс, беру участь у вуличних бійках – одне слово, живу тим життям, яким живуть більшість моїх ровесників. Кілька разів переживаю напади епілепсії: спочатку мої друзі дивуються, та коли я пояснюю їм, що так відбувається спілкування з «вищими силами», вони починають ставитися до мене з пошаною. Вони просять моєї допомоги, розповідають мені про свої любовні проблеми, про важкі взаємини з батьками, але я нічого не запитую в Голосу – досвід зі зрубаним кущем завдав мені глибокої травми, показав, що коли ти допомагаєш комусь, то у відповідь маєш невдячність.

Якщо друзі допитуються далі, то я вигадую, що належу до «таємного товариства» – на той час після десятиліть релігійного гноблення містика й езотерика стали надзвичайно популярними в Алмати. Виходять друком кілька книжок, у яких розповідається про «вищі сили», гуру та наставники прибувають із Індії та Китаю, читаються лекції на тему вдосконалення особистості. Прослухавши кілька з них, я усвідомлюю, що вони не навчають мене нічого, я довіряю тільки Голосу, але я надто заклопотаний, щоб уважно дослухатися до того, що він каже.

Одного дня до бензоколонки, де я працюю, під’їздить невеличкий всюдихід, і жінка, яка сидить за кермом, просить мене наповнити бак. Вона розмовляє зі мною російською мовою з великим акцентом і труднощами, а я відповідаю їй по-англійському. Схоже, вона відчуває полегкість і запитує мене, чи я не знаю якогось перекладача, бо вона хоче здійснити подорож углиб країни.

У ту мить, коли вона це каже, дівчинка заповнює своєю Присутністю весь простір навколо мене, і я розумію, що це та сама жінка, яку я чекав протягом усього свого життя. Ось він, вихід для мене, я не можу втратити нагоду. Я відповідаю, що можу взятися за цю роботу, якщо вона дозволить мені. Жінка відповідає, що я маю роботу, а їй потрібен чоловік старший, із більшим досвідом і який міг би вільно подорожувати. Я відповідаю, що знаю всі дороги в степу, в горах, брешу, що моя теперішня робота є тимчасовою. Благаю, щоб вона дала мені шанс; досить неохоче вона призначає мені зустріч у найпрестижнішому готелі міста.

Ми зустрілися в салоні; вона перевіряє моє знання мови, ставить кілька запитань про географію Середньої Азії, цікавиться, хто я такий і звідки походжу. Вона вочевидь не довіряє мені, не розповідає про те, що вона робить і куди прямує. Я намагаюся показати себе в якнайліпший спосіб, але бачу, мені не вдалося переконати її.

А я з подивом помічаю, що незрозуміло чому я вже в неї закоханий, закоханий у жінку, яку знаю лише кілька годин. Я стримую свою тривогу і звертаюся до Голосу; благаю про допомогу в невидимої дівчинки, прошу, щоб вона мене просвітила, обіцяю виконати доручену мені місію, якщо мене наймуть на цю роботу: адже саме вона сказала мені одного дня, що приїде жінка й забере мене звідси, й ось вона тут, вона попросила мене наповнити бак, і я хочу, щоб вона взяла мене на службу.

Після тривалого розпитування я, схоже, став здобувати її довіру: вона остерігає мене, що хоче переступити закон. Пояснює мені, що вона журналістка й хоче написати про американські бази, які будуються в одній сусідній країні, щоб підтримати війну, яка скоро почнеться. У візі їй відмовили, а тому нам доведеться перетнути кордон пішки в тій місцевості, де не ведеться спостереження; люди, з якими вона перебуває в контакті, дали їй мапу, де нанесені ті стежки, які перетинають кордон, але вона зможе показати її мені лише тоді, коли ми будемо далеко від Алмати. Якщо я досі налаштований супроводжувати її, то вона призначає мені зустріч тут, у готелі, через два дні, об одинадцятій ранку. Вона не може пообіцяти мені нічого, крім тижневого заробітку, бо не знає, що я маю постійну роботу й заробляю там досить грошей, щоб допомагати матері та дідові й бабі, що мій хазяїн ставиться до мене добре й довіряє мені, хоч і бачив разів чотири, як я смикався в корчах або переживав «напади епілепсії» – так він називає ті хвилини, коли я входжу в контакт із невідомим світом.

Перед тим як попрощатися, жінка називає мені своє ім’я – Естер – й остерігає мене, що якщо я викажу її поліції, її депортують звідси. Вона каже, що в житті існують хвилини, коли нам доводиться сліпо довіряти своїй інтуїції, що вона й робить зараз. Я прошу, щоб вона не турбувалася, мене опановує спокуса розповісти їй про Голос і Присутність дівчинки, але я волію промовчати. Повертаюся додому, розповідаю матері, що найнявся на нову службу перекладачем і зароблятиму більше грошей – хоч мені доведеться їздити в далекі відрядження й довго не бути вдома. Моя мати анітрохи не стурбувалася; усе навколо мене відбувалося так, ніби було сплановане вже давно, й усі ми лише чекали, коли настане ця хвилина.

Я сплю погано, наступного дня приходжу до бензоколонки набагато раніше, ніж зазвичай. Прошу пробачення в хазяїна, повідомляю його, що знайшов собі нову роботу. Хазяїн каже мені, що рано чи пізно роботодавці довідаються про мою хворобу, тому він би мені не радив змінювати щось цілком надійне на сумнівне – але, як і моя мати, він досить швидко погоджується відпустити мене без великих проблем, так ніби Голос вплинув на волю кожного з тих, з ким мені довелося говорити сьогодні, полегшуючи мені життя, допомагаючи наважитися на перший крок.

Коли ми знову зустрічаємося в готелі, я їй пояснюю: якщо нас зловлять, то найбільше, що загрожує вам, пані, це бути депортованою з країни, але мене заарештують і посадять, можливо, на багато років. Але я йду на цей великий ризик, і тому вона не має підстав не довіряти мені. Схоже, вона розуміє, що я їй хочу сказати, ми перебуваємо два дні в дорозі, гурт чоловіків чекає її по той бік кордону, вона зникає й незабаром повертається, засмучена, роздратована. Війна ось-ось вибухне, усі дороги перебувають під спостереженням, і вона не може вийти бодай на одну з них, бо її відразу схоплять як шпигунку.

Нам довелося повернутися назад. Естер, раніше така впевнена в собі, тепер здається сумною й розгубленою. Щоб розважити її, я декламую вірші поета, який жив неподалік від мого села, водночас думаючи, що через дві доби моя нова пригода закінчиться. Але я повинен довіряти Голосу, повинен усе зробити, щоб вона не зникла так само несподівано, як і з’явилася. Можливо, мені треба якось показати, що я завжди її чекав, що вона дуже важлива для мене.

Того вечора, коли ми постелили свої спальні мішки під скелями, я пробую взяти її за руку. Вона лагідно забирає її й каже мені, що одружена. Я знаю, що припустився помилки, діяв необдумано. А що мені немає більше чого втрачати, то я розповідаю їй про видіння свого дитинства, про місію поширювати у світі Любов, про медичний діагноз, який приписує мені епілепсію.

На мій превеликий подив, вона чудово розуміє те, що я їй кажу. Трохи розповідає про своє життя, каже, що кохає свого чоловіка, що він теж кохає її, але з плином часу вони загубили щось важливе, й вона вирішила, що ліпше поїде кудись далеко, аніж спостерігатиме, як її шлюб потроху розпадається. Вона має все в житті, але почувається нещасливою; хоч вона й могла протягом решти свого життя вдавати, ніби жодних проблем у неї нема, проте боїться провалитися в депресію, з якої вона вже ніколи не зможе вийти.

Тому вона вирішила все покинути й податися на пошуки пригод, які не залишали б їй вільного часу на те, щоб думати про кохання, яке розпадалося. Що більше вона шукала, то більше втрачала й то більше почувала себе самотньою. Мабуть, вона остаточно збилася зі свого шляху, а невдача, якої ми зазнали на кордоні, показує, що вона помилялася й, певно, ліпше їй повернутися до нудної повсякденності.

Я кажу їй, що ми можемо спробувати пройти глухішою стежкою, що я знайомий із контрабандистами, які можуть нам допомогти, проте вона, схоже, втратила енергію, втратила бажання продовжувати те, що почала.

У цю мить озвався Голос і наказав мені, щоб я посвятив її Землі. Сам не дуже розуміючи, що роблю, я підводжуся, дістаю з рюкзака пляшечку з олією, яку ми взяли для приготування їжі, змочую в ній пальці, кладу руку їй на голову, мовчки молюся, а тоді прошу, щоб вона не припиняла свого пошуку, бо він має велике значення для всіх нас. Голос мені казав, а я повторював для неї, що зміна лише однієї людини означає зміну всього людського роду. Вона обіймає мене, я відчуваю, що Земля благословляє її, і ми сидимо так, обнявшись, протягом кількох годин.

Потім я запитую її, чи вірить вона в те, що я розповів їй про Голос, який розмовляє зі мною. Вона відповідає, що вірить і не вірить. За її словами, вона вірить у те, що кожна людина наділена могутністю, якою вона ніколи не користується, й водночас думає, що я ввійшов у контакт із цією могутністю через свої напади епілепсії. Але, мовляв, ми зможемо з’ясувати це разом. Вона має намір навідати кочовика, який живе на півночі Алмати і, кажуть, він наділений магічною силою. Якщо я маю бажання, то можу супроводжувати її, вона буде рада моєму товариству. Коли вона називає його ім’я, я кажу, що знайомий з його онуком, і це значно спростить нам справу.

Ми перетинаємо Алмати, зупиняємося лише для того, щоб наповнити бак пальним і купити деякої провізії, а потім звертаємо до невеличкого села, що стоїть на березі спорудженого радянським режимом штучного озера. Підходимо до оселі старого кочовика і хоч я й кажу одному з його помічників, що знайомий з його онуком, нам доводиться чекати багато годин, бо дуже багато людей приходять вислухати поради чоловіка, якого всі тут вважають святим.

Нарешті ми дочекалися своєї черги. Перекладаючи ту розмову, а потім кілька разів перечитавши опублікований репортаж про неї, я знайшов там відповіді на багато питань, що мене цікавили.

Естер запитує, чому люди сумні.

– Це просто, – відповідає старий. – Усі вони невільники своєї долі. Усі вважають, що жити треба за певним планом. Але ніхто не запитує себе, чи цей план складено для нього, чи для якоїсь іншої особи. Протягом життя вони накопичують досвід, спогади, всілякі речі, чужі погляди на світ, і це такий тягар, який мало хто може витримати. А свої мрії вони швидко забувають.

– Багато людей кажуть мені: «Тобі добре, ти знаєш, чого хочеш від життя. А я не знаю».

– Звісно, вони знають, – відповідає їй старий кочовик. – Вам, либонь, не раз доводилося чути, як хтось каже: «Я не зробив нічого з того, що хотів зробити, але така реальність». Отже, він знав, що хотів зробити, коли так каже. А щодо реальності, то це лиш історія, яку інші розповідають про світ і про те, як ми повинні в ньому жити.

– А скільки людей висловлюються й інакше: «Я радий, бо віддав своє життя в жертву за тих, кого я люблю».

– А ви гадаєте, люди, яких ми любимо, хочуть, щоб ми віддавали своє життя за них? Ви думаєте, любов – джерело страждань?

– Відверто кажучи, так.

– Але так не має бути.

– Якщо я забуватиму те, про що мені розповідають, я також забуватиму про багато важливих істин, яких навчило мене життя. Навіщо я навчалася так багато? Навіщо силкувалася набути досвід, щоб уміти давати раду своїй кар’єрі, своєму чоловікові, своїм душевним потрясінням?

– Знання накопичують для того, щоб освоїти куховарство, не витрачати грошей більше, ніж ти заробляєш, уміти тепло вдягтися взимку, не переступати за деякі межі, знати, куди можна доїхати тим чи тим автобусом або трамваєм. А ви вважаєте, ваш колишній любовний досвід навчив вас кохати краще?

– Він навчив мене тому, що мені треба знати.

– Я не про це запитую. Чи ваші колишні полюбовники навчили вас краще кохати свого чоловіка?

– Навпаки. Щоб цілком віддатися йому, я повинна забути ті шрами, які залишили на мені інші чоловіки. Ви маєте на увазі це?

– Для того щоб справжня Енергія Любові могла проникнути у вашу душу, вона має знайти цю душу такою, ніби ви щойно народилися. Чому люди почувають себе нещасливими? Бо вони хочуть підкорити собі цю Енергію, а це неможливо. А якщо ви забудете свою історію, то ви триматимете цей канал чистим, дозволятимете, щоб кожного дня ця Енергія виражала себе так, як їй хочеться, щоб вона вела вас за собою.

– Це дуже романтично, але й дуже важко. Бо ця Енергія завжди натрапляє на безліч перешкод: компроміси, діти, суспільне становище…

– …а через певний час розпач, самотність, страх, спроби контролювати те, що контролювати не можна. Згідно з традицією степу, яка називається Тенгрі, щоб жити повним життям, треба перебувати в постійному русі й лише тоді кожен день відрізнятиметься від іншого. Коли кочовики проходили крізь міста, вони думали: «Бідолашні ті люди, які тут живуть, для них усе є однаковим». А городяни, либонь, дивилися на кочовиків і думали: «Бідолахи, вони не мають власних осель». Кочовики не мали минулого, тільки теперішнє, й тому вони завжди були щасливими – і так тривало доти, доки комуністичні верховоди не примусили їх відмовитися від мандрівного життя й загнали їх у колгоспи. Після цього ми поступово стали вірити в ту історію, яку накинуло нам суспільство. І сьогодні ми втратили свою силу.

– Ніхто сьогодні не може все життя кочувати.

– Фізично – так. Але ми можемо робити це в духовному розумінні. Треба йти і йти, відходити все далі від тієї Персональної Історії, яку нам накинули.

– А що треба зробити, щоб відмовитися від тієї історії, яку нам накинули?

– Повторювати її голосно, в найменших подробицях. Розповідаючи її, ми прощатимемося з тими, ким ми були, і ви побачите, якщо спробуєте: ми відкриємо простір для нового, невідомого світу. Повторюймо цю давню історію безліч разів, поки вона перестане бути для нас важливою.

– Тільки це?

– Треба додати лише одну деталь: коли відкриватиметься простір, треба – щоб нас не опановувало відчуття порожнечі – його негайно слід заповнювати, хай навіть чимось тимчасовим.

– Як?

– Іншими історіями, тим досвідом, який ми не наважилися набути або який не хочемо набувати. У такий спосіб ми змінимося. У такий спосіб зростатиме любов. А коли любов зростатиме, то й ми зростатимемо разом із нею.

– Це також означає, що ми можемо втратити дуже важливі речі.

– Ніколи. Важливі речі завжди залишаються, ті речі, які ми вважаємо тепер важливими не мають для нас ніякої користі – наприклад, фальшива сила, що стримує Енергію Любові.

Старий каже, вона вже використала свій час, і він мусить прийняти інших людей, що чекають своєї черги. Естер просить дати їй ще бодай кілька хвилин, але він невблаганний, але пропонує їй прийти якогось іншого дня, і тоді він ще багато чого зможе її навчити.

Естер залишається в Алмати ще тиждень і обіцяє повернутися. Протягом цього часу я розповідаю їй свою історію багато разів, а вона багато разів розповідає про своє життя – і ми доходимо висновку, що старий кочовик має слушність, щось відходить від нас, ми стаємо наче легшими, хоч і не можна сказати, що – щасливішими.

Але старий дав нам пораду: негайно заповнювати порожній простір. Перш ніж від’їхати, вона запитує, чи не хотів би я поїхати до Франції, щоб ми могли продовжити процес забуття. Вона не має з ким розділити свої почуття, не може говорити про це з чоловіком, не довіряє людям, з якими працює; їй потрібен хтось іззовні, здалеку, хто не брав би участі в її Персональній Історії майже до цього дня.

Я відповідаю згодою – і лише в цю мить згадую про пророцтво Голосу. Кажу, що я не знаю мови, а мій досвід обмежується доглядом за вівцями та роботою біля бензоколонки.

В аеропорту вона просить мене пройти інтенсивний курс французької мови. Запитую, чому вона мене запросила. Вона повторює те, що вже мені сказала, признається, що боїться того простору, який у неї відкривається, коли вона забуває свою Персональну Історію, боїться, що все повернеться до неї з новою силою, і тоді вона вже не зможе звільнитися від свого минулого. Каже, щоб я не турбувався про квитки та візи, вона подбає про все. Перед тим як пройти паспортний контроль, вона з усмішкою дивиться на мене й каже, що теж чекала на мене, хоч і не здогадувалася про це. Останні дні були найбільш радісними для неї за останні три роки.

Ночами я працюю охоронцем у стриптиз-клубі, а дні присвячую вивченню французької мови. На мій подив, напади епілепсії стають значно рідшими, але Присутності я теж не відчуваю. Розповідаю матері про те, що мене запросили до Франції, а вона каже, що я дуже наївний, ця жінка більш ніколи тут не з’явиться й не подасть по себе ніякої звістки.

Проте через рік Естер знову з’являється в Алмати: сподівана війна вже почалася, хтось уже опублікував статтю про секретні американські бази, але інтерв’ю зі старим кочовиком мало великий успіх, і тепер їй замовили великий репортаж про зникнення кочовиків та їхнього укладу життя. Крім того, каже вона, я вже давно нікому ні про що не розповідала, і мене знову опанувала депресія.

Я допомагаю їй увійти в контакт із кількома племенами, які досі кочують, дотримуючись традиції Тенгрі, та з місцевими чаклунами. Я вже досить пристойно розмовляю французькою мовою і якось під час вечері вона дає мені папери для консульства, які я повинен заповнити, добуває мені візу, купує квиток на літак, і я лечу до Парижа. Як вона, так і я, помічаємо, що з очищенням голів від давно прожитих історій нам відкривається новий простір, нас опановує таємнича радість, наша інтуїція стає надзвичайно гострою, ми стаємо відважнішими, більше ризикуємо, робимо те, що вважаємо слушним або хибним, проте щось робимо. Наші дні стають наповненими й осмисленими.

Коли ми прибуваємо до Парижа, я запитую, де мені працювати, але вона вже про все подумала: домовилася з власником одного бару, що я приходитиму до нього раз на тиждень, вона йому пояснила, що в моїй країні існує традиція екзотичного спектаклю, під час якого люди розповідають про своє життя й очищають свої голови.

Спочатку було важко умовити клієнтів бару, щоб вони брали участь у грі, але ті, що добряче випили, прилучаються до неї вельми охоче й звістка про цю дивовижу поширюється на весь квартал. «Приходьте розповісти свою давню історію, й відкрийте історію нову» – так повідомляє маленька афіша на вітрині, й люди, знуджені за новинами, починають приходити.

Одного вечора я переживаю дивовижне відчуття: тепер не я перебуваю на маленькій сцені в кутку бару, а Присутність. І замість розповідати легенди моєї країни, вона пропонує глядачам самим розповідати про себе, я передаю те, що вимагає від мене Голос. У кінці один зі слухачів плаче й починає розповідати найінтимніші подробиці свого шлюбного життя зовсім чужим присутнім тут людям.

Те саме повторюється наступного тижня – Голос говорить за мене, просить, щоб люди розповідали лише історії про нелюбов, і Енергія в повітрі так змінюється, що французи, хоч які вони люди стримані, починають прилюдно обговорювати свої інтимні проблеми. Крім того, на цьому етапі свого життя, мені вдається ліпше контролювати напади моєї хвороби: коли бачу спалахи світла й відчуваю вітер, входжу в транс і втрачаю свідомість так, що ніхто цього не помічає. Кризові напади епілепсії тепер у мене бувають лише під час великої нервової напруги.

До мене приєднуються кілька людей, і ми створюємо групу: троє молодиків мого віку, які ніколи нічого не робили, а лише мандрували світом – вони були кочовиками західного світу. Подружжя музикантів із Казахстану, вони почули, якого «успіху» домігся хлопець із їхньої країни й попросили, щоб я прийняв їх до своєї трупи, бо іншої роботи вони не мали. Ми попросили їх грати на ударних інструментах під час нашої вистави. Коли бар став для нас малим, ми домовилися виступати в залі ресторану, де виступаємо й тепер, але й це приміщення вже нас не задовольняє, бо люди набираються зухвальства, коли розповідають свої історії, їх опановує Енергія і вони йдуть у танець, починають радикально змінюватися, викидають смуток зі свого життя, над ними витає дух пригод, Любов – яка теоретично мала б хитатися від стількох загроз – міцніє, вони рекомендують приходити на цю зустріч своїм друзям.

Естер і далі мандрує, готуючи свої статті, але щоразу приходить на спектакль, коли вона в Парижі. Одного вечора вона сказала мені, що роботи в ресторані не досить, бо туди приходять лише люди заможні. Ми повинні працювати з молоддю. «А де вона, молодь?» – запитую я. Вони мандрують світом, вони все покинули, одягаються як жебраки або як персонажі науково-фантастичних фільмів.

Вона також каже мені, що жебраки не мають своєї Персональної Історії, то чому б нам не піти до них і чогось там навчитися? Ось так я й став приходити сюди на зустрічі з вами.

Ось так я жив, і такі пригоди довелося мені пережити. Ви ніколи не запитували, хто я такий, що роблю, бо це вас не цікавить. Але сьогодні до нас прийшов знаменитий письменник, і тому я вирішив розповісти тут про своє життя, бо, гадаю, воно може його зацікавити.

– Але ти розповідаєш про своє минуле, – каже жінка в червоному жакеті та зеленому капелюсі, що дуже мало пасують один до одного. – Хоч старий кочовик…

– А що таке кочовик? – запитує хтось.

– Це такі люди, як і ми, – відповідає вона, пишаючись, що знає значення цього слова. – Вільні люди, які жили з того, що могли нести на собі.

Я поправляю її.

– Не зовсім так. Вони не були бідняками.

– А що ти знаєш про бідність? – знову втручається до розмови високий сердитий чоловік. Цього разу вже більше горілки струменить у його жилах, і він дивиться мені просто у вічі. – Ти гадаєш, бідність – це коли немає грошей? Ти вважаєш нас убогими й жалюгідними тільки тому, що ми просимо милостиню в таких людей, як багаті письменники, подружжя, яких мучить відчуття провини, туристів, які нарікають на те, що в Парижі брудно, молодих ідеалістів, переконаних у тому, що вони врятують світ? Це ти вбогий, бо ти не хазяїн свого часу, ти не маєш права робити те, що тобі хочеться, ти мусиш підкорятися правилам, які не ти вигадав і яких не розумієш.

Михаїл знову втрутився до розмови.

– Що ви, пані хотіли запитати в мене? – запитав він у жебрачки в червоному жакеті.

– Я хотіла тебе запитати, навіщо ти нам розповів свою історію, тоді як старий кочовик казав, що треба забути її.

– Це не моя історія. Щоразу, коли я говорю про минулі події, я почуваю себе так, ніби розповідаю щось цілком відірване від мене. Усе, що зберігається в теперішньому часі, це Голос, Присутність, важливість моєї місії. Я не нарікаю на труднощі, які довелося мені пережити, – думаю, саме вони допомогли мені стати тим, ким я є тепер. Я почуваю себе так, як почуває воїн після багатьох років муштри та тренувань: він не пам’ятає всіх прийомів, яких навчився, але вміє завдати удар у потрібну хвилину.

– А чого ви з журналісткою так часто до нас приходили?

– Щоб підживлятися. Як сказав старий кочовик зі степу: світ, який ми сьогодні знаємо, це лише історія, яку нам розповіли, й історія неправдива. Інша історія містить обдарування, могутність, спроможність вийти далеко за межі відомого. Хоч я жив із Присутністю від дитячих літ, а короткий час міг навіть її бачити, Естер показала мені, що я не сам-один у світі. Вона познайомила мене з людьми, які володіли особливими обдаруваннями, як наприклад, пересувати ложки та виделки силою думки або робити хірургічні операції іржавим скальпелем, без анестезії, причому хворий підводиться і йде собі відразу після операції.

Я ще тільки навчаюся користуватися своїми прихованими спроможностями, але мені потрібні союзники, люди, котрі не мають своєї історії, – такі, як ви.

Тепер була моя черга захотіти розповісти свою історію цим незнайомим людям, почати звільнятися від свого минулого, але була вже пізня ніч, а я мусив прокинутися завтра рано, бо до мене мав прийти лікар, щоб нарешті зняти з моєї шиї ортопедичний комір.

Я запитав у Михаїла, чи не підвезти його, але він відмовився, сказавши, що йому треба трохи пройтися пішки, сьогодні йому особливо бракує Естер. Ми покинули жебраків і попрямували до проспекту, де могли зловити таксі.

– Певно, та жінка мала рацію, – сказав я. – Якщо ви розповідаєте свою історію, то ви не звільнилися від неї, чи не так?

– Я людина вільна. Але ви також повинні розуміти – у цьому весь секрет, – що деякі історії уриваються на середині. Ці історії виявляють більшу Присутність, і поки ми не закінчимо попередній розділ, ми не можемо перейти до наступного.

Я пригадав, що прочитав в Інтернеті один текст, приписуваний мені (хоч я ніколи нічого подібного не писав): «Тому так важливо позбутися певних речей. Відкинути їх. Звільнитися від них. Люди повинні зрозуміти, що в житті ніхто не грає міченими картами, тому іноді ми виграємо, а іноді – програємо. Не сподівайся, що тобі щось повернуть, не сподівайся, що визнають твої зусилля, що відкриють твій геній, що зрозуміють твою любов. Завершуй цикл. Не з гордості, не від неспроможності, не від самовпевненості, а тільки тому, що це вже не вміщується у твоє життя. Зачини двері, зміни платівку, підмети дім, витруси пилюку. Припини бути тим, ким ти був, і перетворися на того, ким ти є».

Але ліпше погодитися з тим, що каже Михаїл.

– А як зрозуміти, що деякі історії уриваються на середині?

– Естер тут немає. У якусь певну хвилину мені не вдалося підтримати її зусилля очиститися від смутку й дозволити, щоб повернулася радість. Чому? Бо її історія, як і історії мільйонів людей, закладена в Енергію Любові. Вона не може розвиватися незалежно, сама по собі: або перестань кохати, або чекай, коли твій коханий тебе зрозуміє.

У тих шлюбах, які зазнають краху, коли один зупиняється, другий мусить зробити те саме. І поки він чекає, з’являються коханки, благодійні товариства, надмірне піклування про дітей, надривна праця й таке інше. Було б набагато легше відверто поговорити про те, що між ними сталося, наполягати, кричати: «Опам’ятаймося! Ми все робимо одне одному всупереч, ми помираємо від нудьги, від турбот і тривог, від страху!»

– Ви щойно сказали мені, що Естер не може скинути з себе тягар смутку – і то з моєї вини!

– Я сказав інше: я не вірю в те, що одна людина може звинуватити іншу хай там за яких обставин. Я сказав, що перед нею стоїть вибір: або розлюбити вас, або зробити так, щоб ви пішли їй назустріч.

– Саме це вона й робить.

– Я знаю. Але якщо це залежить від мене, то ми підемо їй назустріч лише тоді, коли дозволить Голос.

* * *

– За кілька хвилин ортопедичний комір розстанеться з вашою шиєю, і я сподіваюся, ніколи вже туди не повернеться. Але поки що я попрошу вас утримуватися від зайвих рухів, бо м’язам потрібний певний час, щоб повернутися до нормального стану й почати діяти. До речі, а як там дівчина з її пророцтвами?

– Яка дівчина? Які пророцтва?

– А ви хіба не сказали мені в лікарні, що хтось чув Голос, який попередив, що з вами станеться нещасливий випадок?

– Але то була не дівчина. А ви, до речі, тоді в лікарні пообіцяли мені навести довідки про таку хворобу, як епілепсія.

– Я консультувався з фахівцем. Запитав у нього, чи йому відомі подібні випадки. Його відповідь мене трохи здивувала, але не забуваймо, що медицина має свої таємниці. Ви пам’ятаєте історію про хлопця, який виходить із дому, маючи достатньо грошей, щоб купити п’ять яблук, а повертається з двома.

– Так. Він міг загубити їх, подарувати, вони могли коштувати дорожче… й таке інше. Не турбуйтеся, я знаю, що на жодне запитання абсолютної відповіді не існує. Жанна д’Арк була хвора на епілепсію, перед тим як почати свою діяльність?

– Мій друг згадав про неї у нашій розмові. Жанна д’Арк чула Голоси з тринадцяти років. Вона посвідчила, що бачила спалахи світла – а це один із симптомів нападу епілепсії. На думку невролога доктора Лідії Бен, стан екстазу, який опановував святу войовницю, спричинявся тим, що ми називаємо музикогенною епілепсією, напади якої відбуваються під впливом певної музики: у випадку Жанни це було бамкання дзвонів. Той хлопець переживав напади епілепсії у вашій присутності?

– Так.

– Тоді звучала якась музика?

– Не пам’ятаю. А навіть якби звучала, то брязкіт посуду й гомін голосів не дозволив би її почути.

– Він здавався напруженим?

– Дуже напруженим.

– Це ще одна причина, яка призводить до нападу епілепсії. Ця хвороба має набагато давнішу історію, ніж здається. Уже в стародавніх текстах Месопотамії з надзвичайною точністю описано випадки так званої падучої хвороби, що супроводжується конвульсіями. Наші предки думали, що її приносили демони, які вторгалися в тіло людини. Лише набагато пізніше грек Гіппократ пояснив конвульсії порушеннями діяльності мозку. Але навіть сьогодні люди, хворі на епілепсію, досі стають жертвами забобонів.

– Нічого дивного. Коли стався той напад, мене опанував жах.

– Коли ви розповіли мені про пророцтво, я попросив свого друга дослідити саме цю тему. Як він мені пояснив, більшість учених погоджуються на тому, що хоч багато дуже відомих людей хворіли на епілепсію, проте вона ані посилює, ані послаблює розумові спроможності будь-якої людини. Проте знамениті епілептики сприяли поширенню забобону, який бачив таку собі «містичну ауру» навколо людей, які корчилися в епілептичних конвульсіях.

– Назвіть мені кількох знаменитостей, які страждали на епілепсію…

– Наполеон, Александр Македонський, Данте. Він міг назвати мені й інші імена, але ж вас насамперед цікавив пророчий дар того молодика. До речі, як його звати?

– Його ім’я вам нічого не скаже, а ви, либонь, як завжди, поспішаєте на іншу консультацію, тому, думаю, не варт занадто затягувати цю розмову.

– Учені, які досліджують Біблію, переконані, що апостол Павло був епілептиком. Доказом цього вони вважають той факт, що на дорозі в Дамаск він побачив спалах яскравого світла, який скинув його на землю, осліпив і зробив неспроможним їсти та пити протягом кількох днів. У медичній літературі такий випадок називають «епілепсією скроневої частки мозку».

– Не думаю, що церква погоджується з таким трактуванням.

– Я теж із ним не погоджуюся, але так говориться в медичній літературі. Існують також епілептики, в яких розвивається так звана «автодеструкція». Таким був випадок Ван-Гога, який називав свої конвульсії «внутрішніми бурями». У Сен-Ремі, де його поклали до лікарні, один із санітарів був свідком такого нападу.

– Ван-Гог принаймні через свої картини зумів перетворити свою самодеструкцію на реконструкцію світу.

– Підозрюють, що Льюїс Керолл створив казку «Аліса в Дивокраї» для того, щоб описати власний досвід із цією хворобою. Розповідь на початку книжки про те, як Аліса заходить у чорну нору, знайома більшості епілептиків. Під час свого перебування у Дивокраї Аліса бачить, як багато створінь та речей літають і відчуває своє тіло надзвичайно легким – це ще один дуже точний опис відчуттів, які опановують людину під час нападу епілепсії.

– Схоже, в епілептиків розвивається потяг до мистецтва?

– Зовсім ні. Просто хворі на епілепсію митці стають відомими, люди пов’язують ці дві теми між собою. У світі літератури повно письменників, у яких була підозра на епілепсію або навіть точно поставлений діагноз. Серед них можна назвати Мольєра, Едгара Аллана По, Флобера. Достоєвський пережив перший напад у дев’ять років і писав, що у зв’язку з цими нападами він переживав хвилини глибокого миру в душі і хвилини глибокої депресії. Але, будь ласка, не думайте, що після нещасливого випадку у вас також розвинеться ця хвороба. Мені невідомі випадки епілепсії, до яких спричинилося б зіткнення з мотоциклом.

– Я вже вам сказав, що йдеться не про мене, а про мого знайомого.

– Чи справді той молодик, обдарований даром пророцтва, існує, чи ви його вигадали, аби переконати себе в тому, що знепритомніли в ту мить, як зійшли з тротуару?

– Навпаки, я терпіти не можу говорити про симптоми захворювань. Щоразу, коли я читаю книжку з медицини, я знаходжу в себе всі хвороби, про які там написано.

– Я скажу вам одну річ, але, будь ласка, не витлумачте мене хибно: я думаю, цей нещасливий випадок дав вам велику користь. Ви стали спокійнішим, менш помисливим. Зрештою, близькість смерті завжди допомагає нам жити краще: саме так сказала мені ваша дружина, коли дала мені клаптик тканини, просякнутої кров’ю, який я тепер завжди ношу із собою – хоч як лікар я й без того щодня перебуваю поруч зі смертю.

– Вона пояснила, чому дає вам цей клапоть?

– Вона сказала кілька дуже високих слів про мою професію. Сказала, що я вмію поєднувати техніку з інтуїцією, дисципліну з любов’ю. Розповіла мені, що один солдат, перед тим як померти, попросив, щоб вона зняла з нього сорочку, подерла її на клапті й роздала їх тим людям, які щиро сприймають світ таким, яким він є. Думаю, ви зі своїми книжками також маєте клапоть цієї тканини.

– Ні, не маю.

– І знаєте чому?

– Знаю. А точніше, починаю це розуміти лише тепер.

– Я не лише ваш лікар, а й ваш друг, тому дозвольте дати вам одну пораду. Якщо той хлопець-епілептик каже, що він може вгадувати майбутнє, він нічого не тямить у медицині.

* * *

Загреб, Хорватія.

Половина на сьому ранку.

Я й Марі сидимо біля замерзлого фонтана, весна цього року, певно, вирішила не приходити – за всіма ознаками після зими ми відразу перейдемо в літо. Посеред фонтана стоїть колона зі статуєю на вершині.

Учора протягом усієї другої половини дня я роздавав інтерв’ю, і більше неспроможний був говорити про свою нову книжку. Журналісти ставили мені одні й ті самі запитання: чи моя дружина читала книжку (відповідаю, що не знаю), чи я вважаю, що критика ставиться до мене несправедливо (яка критика?), чи факт написання «Час шматувати, час зшивати» бодай якоюсь мірою шокував мою публіку, адже я надто багато пишу про своє інтимне життя (письменник може писати лише про своє життя), чи за сюжетом книжки буде знято фільм (у тисячний раз повторюю, що фільм прокручується в голові кожного з моїх читачів, а тому я заборонив продавати права на екранізацію книжки), що я думаю про кохання, чому я пишу про кохання, як досягти щастя в коханні, кохання, кохання, кохання…

Після інтерв’ю – вечеря з видавцями як неодмінна частина ритуалу. За столом сидять поважні персони, які уривають мене щоразу, коли я підношу ложку до рота, здебільшого запитуючи одне й те саме: «Звідки ви берете натхнення?» Я намагаюся їсти, але треба бути приязним, розмовляти, виконувати свою роль знаменитості, розповідати якісь цікаві історії, справляти добре враження. Я знаю, що видавець – герой, він ніколи не знає, чи книжка дасть йому прибуток, він міг би торгувати бананами або милом – це товар набагато надійніший, йому не притаманні ані марнославство, ані гординя, він не стане нарікати, що його рекламна кампанія погано організована або в таких-то крамницях книжка не продається.

Після вечері – звичайний розпорядок. Вони хочуть показати мені все – історичні пам’ятки та будівлі, наймодніші бари. Вони завжди відряджають зі мною гіда, який знає абсолютно все, набиває мою голову інформацією, мені треба вдавати, що я слухаю його з найпильнішою увагою, час від часу ставити якісь запитання, аби показати – мені цікаво. Мені розповідали про всі історичні пам’ятки, прикметні місця та музеї всіх тих міст, куди я їздив рекламувати свої книжки – і я не пам’ятаю анічогісінько. У пам’яті залишається тільки щось цілком несподіване, випадкові зустрічі з читачами, бари, вулички, на які я вийшов випадково, завернув за ріг і побачив щось дивовижне.

Якось у мене навіть виникла ідея написати путівник, у якому були б лише мапи та адреси готелів, а решта – чисті сторінки. Тоді людям доводилося б самим складати свій унікальний розпорядок, самим відкривати ресторани, пам’ятки та інші чудові місця, яких вистачає в кожному місті, але про які ніколи не розповідають, бо «історія, якої нас навчали» не позначила їх поміткою «відвідати обов’язково».

Я був раніше в Загребі. І цей фонтан – хоч його й немає в жодному з місцевих туристичних путівників – означає для мене набагато більше, аніж будь-яка інша з побачених тут речей. Бо цей фонтан гарний, я натрапив на нього цілком випадково, і він пов’язаний із історією мого життя. Багато років тому, коли я був молодий і мандрував світом у пошуках пригод, я сидів там, де сиджу тепер з одним хорватським художником, який тривалий час подорожував зі мною. Я збирався продовжити свої мандри в Туреччині, він повертався додому. Ми попрощалися в цьому місці, випивши дві пляшки вина, спогадуючи все, що відбулося з нами, поки ми були разом: релігію, жінок, музику, ціни в готелях, наркотики. Ми розмовляли про все, крім кохання, бо були закохані й не мали потреби говорити про це.

Художник повернувся до себе додому, а я познайомився з дівчиною, ми кохалися протягом трьох днів, кохалися з шаленою пристрастю, хоч і вона, і я знали, що це триватиме недовго. Вона допомогла мені зрозуміти душу цього народу, і я ніколи про це не забув, як не забув прощання зі своїм товаришем по мандрах.

Тому після роздавання інтерв’ю та автографів, після вечері, після неодмінного огляду місцевих прикметних місць та історичних пам’яток я приголомшив своїх видавців, попросивши відвезти мене до цього фонтану. Вони запитали мене, де він є: я цього не знав, як не знав і того, що фонтанів у Загребі безліч. Ми знайшли його після майже годинних пошуків. Я попросив пляшку вина, ми попрощалися з усіма, і я сів тут із Марі; ми сиділи мовчки, обнявшись, цмулячи вино та чекаючи світанку.

– Ти стаєш із кожним днем спокійнішим, – сказала вона, схиливши голову мені на плече.

– Бо намагаюся забути, хто я такий. Одне слово, тепер я не відчуваю потреби тягти на собі весь тягар минулого.

Розповідаю їй про свою розмову з Михаїлом та старим кочовиком.

– З акторами відбувається щось подібне, – каже вона. – Одержуючи нову роль, ми повинні забути, ким ми були, щоб ототожнити себе з життям свого персонажа. Але це закінчується тим, що ми стаємо розгубленими й нервовими. Ти вважаєш, це добра думка – забути свою Персональну Історію?

– А хіба ти не сказала, що я почуваю себе краще?

– Мені здається, ти став не таким егоїстом. Хоч мені цікаво було дивитись, як усі збилися з ніг, шукаючи цей фонтан. А проте твоє бажання знайти його суперечить тому, що ти щойно мені сказав, адже він – частина твого минулого.

– Він для мене – символ. Але я не ношу його із собою, не думаю про нього, не знімаю його на фото, щоб показувати друзям, не сумую ані за художником, який повернувся до себе додому, ані за дівчиною, в яку був закоханий. Як добре, що я повернувся сюди вдруге – але якби цього не сталося, ніщо для мене не змінилося б.

– Я розумію, про що ти говориш.

– Я задоволений.

– А я засмучена. Бо твої слова нагадують мені про те, що ти підеш від мене. Я знала це від тієї хвилини, як ми вперше зустрілися, але все одно мені тяжко: я вже до тебе звикла.

– Ось у цьому вся проблема. Ми звикаємо.

– Але це дуже по-людському.

– Саме тому жінка, з якою я одружився, перетворилася на Заїр. До того дня, коли на мене наїхав мотоцикл, я переконував себе, що можу бути щасливим тільки з нею, але не тому, що любив її більше, аніж будь-кого чи будь-що на світі. А тому, що думав, тільки вона мене розуміє, знає мої смаки, мої химери, мій спосіб дивитися на життя. Я був вдячний їй за те, що вона зробила для мене, і думав, вона повинна бути вдячною мені за те, що я зробив для неї. Я звик дивитися на світ її очима. Ти пам’ятаєш історію про двох чоловіків, які гасили пожежу, й у одного з них обличчя забруднене сажею?

Вона підвела голову з мого плеча; я помітив, що очі в неї мокрі від сліз.

– Тож і для мене світ був лише віддзеркаленням краси Естер, – провадив я. – Це кохання? Чи це залежність?

– Я не знаю. Думаю, що без залежності кохання не буває.

– Можливо, й так. Але припустімо, що замість написати «Час шматувати і час зшивати», книжку, яка насправді є листом до жінки, що поїхала кудись далеко, я написав би, щось інше, наприклад: «Чоловік і дружина живуть разом уже десять років. Раніше вони кохалися щодня, тепер вони кохаються раз на тиждень, але це для них уже не так важливо; адже між ними існує спільність інтересів, взаємна підтримка, товариські взаємини. Він сумує, коли йому доводиться вечеряти самому-одному, бо вона мусить довше затримуватися на роботі. Вона журиться, коли він вирушає у відрядження, але розуміє, що це частина його професії. Вони відчувають, що чогось їм починає бракувати, але вони люди дорослі, зрілі й знають, як важливо підтримувати стабільні стосунки, бодай в інтересах дітей. Вони все більше присвячують себе роботі й дітям, усе менше думають про свій шлюб, з яким нібито все гаразд, адже в нього нема коханки, а в неї – коханця.

Вони помічають: щось у них не так. Але не можуть зрозуміти, в чому річ. Минає час, вони все більше залежать одне від одного, наближається старість, і можливостей почати нове життя все меншає. Усе більше й більше часу вони присвячують читанню, вишиванню, телевізору, друзям, але раптом відкривають, що їм нема про що поговорити ані під час вечері, ані після вечері. Він дуже легко втрачає терпець, а вона стає мовчазнішою, ніж звичайно. Обоє помічають, що віддаляються одне від одного й не розуміють чому. Зрештою доходять висновку, що шлюб таким і має бути, але не хочуть розмовляти про це з друзями, вдають щасливе подружжя, де двоє підтримують одне одного і мають спільні інтереси. З’являється тут коханка, там – коханець, але нічого серйозного, звичайно. Найважливішим, найнеобхіднішим, визначальним є поводитися так, ніби нічого подібного з ними не відбувається, щось змінювати вже пізно».

– Я знаю цю історію, хоч переживати її мені ніколи не доводилося. Гадаю, життя навчає нас миритися з такими ситуаціями, як ця.

Я скидаю пальто і стаю на мур, що обгороджує фонтан. Вона запитує, що я хочу робити.

– Хочу підійти до колони.

– Ти збожеволів. Уже весна, і крига дуже тонка.

– Я повинен туди дійти.

Я ставлю ногу на лід, крижаний покрив зрушує з місця, але не ламається. Поки я дивився, як сходить сонце, я уклав певну угоду з Богом: якщо зможу дійти до колони й повернутися звідти, не провалившись крізь лід, це буде для мене сигналом, що я перебуваю на правильній дорозі, і Його рука веде мене по ній туди, куди я повинен прийти.

– Крига тебе не витримає.

– Ну то й що? Я ризикую лише намочити ноги, а найближчий готель недалеко, і я страждатиму недовго.

Я ставлю на лід другу ногу, тепер я вже тисну на нього вагою всього тіла, він відколюється по краях, і трохи води покриває його поверхню, але він не ламається. Я йду до колони, мені треба пройти лише чотири метри, якщо брати до уваги відстань туди й назад, і я ризикую лише скупатися в холодній воді. А проте мені вже нема коли думати, що може зі мною статися: я вже ступив перший крок і треба йти до кінця.

Я йду, доходжу до колони, доторкаюся до неї рукою, чую гучний тріскіт, але ще перебуваю на поверхні льоду. Мій перший інстинкт – побігти, але щось мені підказує, що в такому разі мої кроки будуть твердішими, важчими, і я провалюся під лід. Я повинен повернутися повільно, в тому самому ритмі.

Сонце виринає з-за обрію, прямо переді мною, воно трохи мене засліплює, і я бачу перед собою лише силует Марі та обриси будівель і дерев. Крижаний покрив рухається, вода переливається через краї і заливає поверхню, але я знаю – я абсолютно переконаний, – що дійду до кінця. Бо я у спілці з цим днем, я зробив свій вибір, я знаю, на що спроможна замерзла вода, знаю, як змагатися з нею, знаю, як просити її, щоб вона мені допомогла, щоб не дозволила провалитися крізь лід. Я входжу в транс, мене опановує ейфорія, я знову мала дитина, я знову роблю щось заборонене, хибне, але те, що дає мені величезну втіху. Яка радість! Укладати божевільні угоди з Богом, зразка «якщо я зроблю це, то має статися те», знаки, які надходять не ззовні, а від інстинкту, через спроможність забувати старі правила й створювати нові ситуації.

Я дякую долі за те, що зустрів Михаїла, епілептика, який думає, що чує Голоси. Я підійшов до нього в пошуках своєї дружини, а в результаті побачив, що перетворився на бліде віддзеркалення самого себе. То Естер досі для мене важлива? Думаю, що так, саме її кохання колись змінило моє життя, і тепер змінює мене знову. Моя історія ставала старою, мені було дедалі важче нести її на собі, усе частіше й частіше доводилося йти на ризик, як оцей перехід по кризі фонтану, укладаючи угоди з Богом, чекаючи від Нього знаку. Я забув про те, що треба постійно відновлювати дорогу до Сантьяго, викидати непотрібний багаж, зберігати лише те, що потрібне для життя протягом одного дня. Дозволити, щоб Енергія Любові струменіла вільно, ззовні всередину, із середини назовні.

Новий тріск, у кризі з’являється розколина, проте я знаю, що досягну успіху, бо я легкий, легесенький, я міг би пройти навіть по хмарі й не впав би на землю. Я не несу на собі вагу слави, історій, які вже розповів, і тих, які збираюся розповісти, – я прозорий, я дозволяю, щоб сонячні промені проходили крізь моє тіло й освітлювали мені душу. Я знаю, що в мені існує ще багато темних зон, але наполегливість і мужність допоможуть мені їх очистити.

Ще один крок, і я згадую про конверт, який лежить на моєму столі. Незабаром я відкрию його й, замість іти по кризі, вийду на дорогу, яка приведе мене до Естер. Я прийду до неї вже не тому, що хочу мати її поруч, вона цілком вільна залишатися там, де вона є. І не тому, що вдень і вночі переді мною бовваніє Заїр; любовна, руйнівна одержимість, схоже, мене покинула. Не тому, що я звик до свого минулого і палко прагну повернутися до нього.

Ще один крок, ще один тріск, але я вже майже дійшов до рятівного краю.

Я відкрию конверт і зустрінуся з нею, бо, як каже Михаїл – епілептик, ясновидець, гуру з вірменського ресторану – цю історію треба закінчувати. Тоді, коли все буде розказане й переказане багато разів, коли місця, які я відвідав, хвилини, які пережив, кроки, на які наважився через неї, перетворяться на далекі спогади, то залишиться тільки чиста любов. Я більше не відчуватиму, що чимось їй зобов’язаний, не думатиму, що потребую її, бо тільки вона спроможна мене зрозуміти, бо я звик до неї, бо вона знає мої вади й мої переваги, знає, які грінки я полюбляю з’їсти перед сном, знає, які міжнародні новини хочу я подивитись по телевізору, коли прокидаюся, знає неодмінні маршрути моїх ранкових прогулянок, знає книжки з практики стрільби з лука, в які я полюбляю зазирати, знає, по скільки годин я просиджую перед комп’ютером, знає, який мене опановує гнів, коли служниця кличе мене по кілька разів, повідомляючи, що обід уже на столі.

Усе це відійде. Залишиться тільки Любов, яка рухає небом, зорями, людьми, квітами, комахами і примушує всіх ходити по тоненькій і небезпечній поверхні льоду, наповнює нас радістю й страхом, але все наповнює змістом.

Я ставлю одну ногу на кам’яний мур, назустріч мені простягується рука, я вже на безпечній твердій поверхні, і Марі допомагає мені відновити рівновагу й ступити вниз.

– Я пишаюся тобою. Я б ніколи на це не зважилася.

– Думаю, якийсь час тому я також не наважився б – адже це схоже на дитячу, безвідповідальну, непотрібну витівку, позбавлену будь-якого практичного сенсу. Але я відроджуюся і мушу ризикувати.

– Ранкове сонце впливає на тебе добре: ти говориш, як мудрець.

– Мудреці не роблять того, що я тільки-но зробив.

Мені треба написати важливу статтю для журналу, з яким я спільно маю великий кредит у Банку Послуг. У голові в мене вирують сотні, тисячі ідей, але я не знаю, які з них заслуговують на мої зусилля, мою зосередженість, мою кров.

Зі мною це не вперше трапляється, але думаю, я вже висловив усе найважливіше, а тепер втрачаю пам’ять, забуваю, хто я такий.

Підходжу до вікна, дивлюся на вулицю, намагаюся переконати себе, що я чоловік професійно реалізований, мені немає потреби братися за щось іще, я можу відійти від світу й оселитися в будинку в горах і провести решту життя, читаючи, гуляючи, розмовляючи про смачні страви та про погоду. Кажу собі й повторюю, що я вже досяг того, чого не досяг жоден письменник – мої твори опубліковані майже всіма мовами світу. Навіщо ж мені сушити голову над простим текстом для журналу, хоч би яким він здавався мені важливим?

Заради Банку Послуг. Я справді повинен щось написати, але що я зможу сказати людям? Щоб вони забували ті історії, які їм розповідали, й ризикували трохи більше?

Усі вони можуть мені відповісти: «Я людина незалежна й роблю, що хочу».

Щоб вони дозволили Енергії Любові циркулювати вільно?

Вони мені скажуть: «Я люблю. Я люблю все більше», так ніби любов можна виміряти, як ми вимірюємо відстань між рейками на залізницях, висоту будівель або кількість дріжджів, потрібних для того, щоб виліпити з тіста колобок.

Я повертаюся до свого письмового столу. Я вже відкрив конверт, який залишив мені Михаїл, я знаю, де тепер Естер, і мушу з’ясувати, як туди добутися. Телефоную йому й розповідаю, як ходив по кризі фонтана. Ця історія йому вельми до вподоби. Я запитую, що він робитиме ввечері, відповідає, що піде кудись із Лукрецією, своєю коханою. Чи можна мені запросити їх на вечерю? Сьогодні ні, але наступного тижня, якщо матиму бажання, ми кудись виберемося разом із їхніми друзями.

Я відповідаю, що наступного тижня мене запрошено на дискусію, яка відбудеться у Сполучених Штатах. Я не кваплюся, відповідає мені він, у такому разі зустрінемося через два тижні.

– Ви, певно, чули Голос, який наказав вам піти по кризі, – сказав мені він.

– Я не чув ніякого Голосу.

– Тоді навіщо ви це зробили?

– Бо відчув, що повинен зробити це.

– Що ж, це інший спосіб почути Голос.

– Я побився об заклад із самим собою. Якщо мені вдасться перейти по кризі, я готовий. І думаю, що я готовий.

– Тоді Голос подав вам саме той сигнал, який вам був потрібний.

– А вам Голос нічого не повідомив про мій намір?

– Ні. Але в цьому не було потреби. Коли ми були на березі Сени, коли я сказав вам, що вона повідомила: момент іще не настав, я мав також на увазі, що вона повідомить, коли момент надійде.

– Я вам сказав, що не чув ніякого Голосу.

– Ви так думаєте. І так усі думають. А проте Присутність завжди мені каже, усі весь час чують Голоси. Це вони попереджають, що нам подано знак, ви мене розумієте?

Я вирішую не сперечатися. Мені потрібні лише технічні деталі: де я можу взяти напрокат автомобіль, скільки туди їхати, як упізнати будинок, у якому вона живе, бо те, що я тепер маю, крім мапи, – це купа досить неточної інформації: проїхати понад берегом такого-то озера, побачити вивіску фабрики, звернути праворуч і таке інше. Можливо, він знає там когось, хто міг би допомогти мені.

Ми призначаємо наступну зустріч, Михаїл просить мене, щоб я вдягся якомога скромніше – «плем’я» збирається мандрувати по Парижу.

Я запитую, хто входить до цього «племені».

– Ті люди, з якими я працюю в ресторані, – відповідає він, не вдаючись до подробиць.

Я запитую, що йому привезти з Америки, він просить, щоб я привіз йому певні ліки від печії. Я думаю, він міг би замовити щось набагато цікавіше, але записую його прохання.

А стаття?

Я повертаюся до столу, знову починаю думати, що б його написати, знову дивлюся на розпечатаний конверт, власне, мене зовсім не здивувало те, що я там знайшов. У глибині душі, після кількох зустрічей із Михаїлом, я сподівався побачити там саме це.

Естер перебуває в степу, в маленькому селі, у Середній Азії; а точніше – у Казахстані.

Мені тепер нема куди поспішати: я знову переглядаю свою історію, яку з усіма подробицями розповідаю Марі; вона вирішила зробити те саме, я дивуюся тому, що вона розповідає мені, але, схоже, цей процес дає результати – вона стає впевненіша в собі, менш стривожена.

Я не знаю, чому так хочу зустрітися з Естер, либонь, тому, що її кохання освітило моє життя, багато чого мене навчило – і це все. Але я пам’ятаю, що сказав мені Михаїл – «історію треба закінчувати» – і вирішую дійти до кінця. Я повинен відкрити ту мить, коли крига нашого шлюбу зламалася, і ми брели собі далі в холодній воді, так ніби нічого не сталося. Я знаю, я повинен це відкрити перед тим, як поїду до того села, щоб завершити цикл або зробити його ще довшим.

Стаття! Невже Естер знову стала моїм Заїром і не дозволяє мені зосередитися більше ні на чому?

Нічого подібного. Коли мені треба зробити щось термінове, щось таке, що вимагає сплеску творчої енергії, то все завжди так і відбувається, як тепер: я доходжу майже до істерії, вирішую все покинути, й тоді в мене виходить. Я не раз намагався діяти в інший спосіб, готувався заздалегідь, але, схоже, моя уява працює лише в такому режимі – лише під величезним тиском. Я не можу виявити неповагу до Банку Послуг, я повинен надіслати до журналу три сторінки про – ви тільки собі уявіть! – проблему стосунків між чоловіком і жінкою. Чому я? Але видавці журналу вважають, що той, хто написав «Час шматувати і час зшивати», мусить глибоко розумітися на людській душі.

Намагаюся пошукати щось в Інтернеті, але він у мене не працює. Після певних технічних проблем зі з’єднанням він уже ніколи не став таким, яким був. Я викликав кількох майстрів, та коли вони нарешті погодилися прийти, то знайшли в моєму комп’ютері тисячу дивовиж. Довго розпитували мене, на що я нарікаю, з півгодини щось перевіряли, змінювали конфігурації, запевняли мене, що проблема не в мене, а в сервері постачальника послуг. Я дав себе переконати, що у мене все в досконалому порядку, і мені стало ніяково за те, що я попросив допомоги. Минуло дві або три години, й у мене сталася нова катастрофа – зв’язок з Інтернетом пропав. Тепер після двох місяців фізичних і психологічних страждань, я нарешті погодився з тим, що технологія сильніша й могутніша, аніж я. Вона працює лише тоді, коли їй хочеться, і, якщо в неї немає настрою працювати, ліпше почитати газету, прогулятися, чекаючи поки зміниться настрій дротів, телефонних з’єднань і система знову запрацює. Я не хазяїн свого комп’ютера, я відкрив, що він живе власним життям і нікому не бажає підкорятися.

Я роблю ще дві або три спроби і знаю – з власного досвіду, – що мені ліпше відмовитися від пошуку. Інтернет, найбільша бібліотека світу, в цю мить зачинив для мене двері. Може, почитати журнали, намагаючись віднайти натхнення? Я беру в руки один, з тих, що принесли сьогодні з поштою, й бачу там дивне інтерв’ю з жінкою, яка щойно опублікувала книжку – про що б ви думали? – про любов. Ця тема, схоже переслідує мене, і я нікуди не можу від неї сховатися.

Журналістка запитує, чи для людини єдиний спосіб досягти щастя – це зустріти кохану людину. Жінка відповідає їй, що ні:

«Думка про те, що кохання дарує щастя – це сучасний винахід, відомий десь від кінця сімнадцятого сторіччя. Від того часу людей привчають думати, що кохання має тривати вічно, а шлюб – найліпший спосіб реалізувати його. Давніше минуле не знало такого оптимізму щодо тривалості пристрасті. Кохання не дарує щастя Ромео та Джульєтті, воно закінчується трагедією. В останні десятиліття віра в те, що одруження – це шлях до особистої реалізації, значно посилилася. Але разом із тим зростало і розчарування та невдоволення».

Це досить смілива думка, але вона не допоможе мені у написанні статті – головним чином тому, що я не зовсім погоджуюся з написаним. Беру з полиці книжку, в якій немає жодної згадки про стосунки між чоловіками й жінками: «Магічна практика на півночі Мексики». Мені треба освіжити голову, зняти напругу, бо нав’язливі ідеї не допоможуть мені написати статтю.

Починаю гортати книжку й несподівано натрапляю на щось таке, що дивує мене:

«Існує така подія в нашому житті, яка відповідає за той факт, що ми зупиняємося у своєму поступі. Травма, особливо гірка поразка, розчарування в коханні, навіть перемога, якої ми не помічаємо, вселяють нам страх, і ми припиняємо рухатися вперед. Чаклун, у процесі зростання своєї окультної могутності, повинен насамперед звільнитися від цього фактора примирення, а для цього йому треба переглянути все своє життя і виявити, де він перебуває».

Фактор примирення! Це нагадало мені про те, як я навчався стріляти з лука – то був єдиний спорт, який мене приваблював, – і як тренер казав мені, що жоден постріл ніколи не може бути повторений, тому немає ніякого сенсу в тому, щоб досліджувати його переваги чи вади. Успіху можна домогтися тільки тоді, коли ми повторюватимемо його сотні, тисячі разів, поки позбудемося думки, що нам треба влучити в ціль і перетворимося на стрілу, на лук, забувши про мету пострілу. Від тієї миті Енергія Сутності (мій тренер із к’юдо, стрільби з японського лука, якої я хотів навчитися, ніколи не вживав слова «Бог») почне керувати нашими рухами, й ми пускатимемо стрілу не тоді, коли нам хочеться, а коли Сутність вирішить, що час для цього настав.

Фактор примирення. Тепер переді мною постає інша частина моєї Персональної Історії, як було б добре, якби Марі була поряд у цю хвилину! Мені треба поговорити про себе, про своє дитинство, розповісти про те, що коли я був малий, то завжди влаштовував бійки й лупцював інших, бо був найстарший з ватаги хлопців. Але одного дня я дістав добрячого хльосту від свого брата в перших і відтоді, переконаний, що не зможу здобути перемоги в жодній бійці, став уникати будь-якого фізичного зіткнення, хоч мені не раз дорікали в боягузтві, принижуючи мене перед моїми подругами та друзями.

Фактор примирення. Два роки я намагався навчитися грати на гітарі. Спочатку справа посувалася успішно, але настав момент, коли я зупинився у своєму розвитку, бо відкрив, що інші навчалися набагато швидше, ніж я, відчув себе пересічністю, й вирішив не соромитися далі, прикинувшись, що ця справа мене більше не цікавить. Те саме відбулося з футболом і велосипедом: я легко освоював первісні навички, але наставав момент, коли я вже не міг просуватися далі.

Чому?

Бо історія, якої нас навчали, стверджує, що на певному етапі нашого життя «ми підходимо до своєї межі». Не раз я згадував про свої невдачі в боротьбі за те, щоб стати письменником, і як Естер ніколи не могла погодитися з тим, щоб фактор примирення диктував мені правила поведінки, перешкоджаючи здійснити свою мрію. Простий абзац, який я щойно прочитав, поєднувався з ідеєю, яка вимагала від людини забути свою Персональну Історію і залишитися з інстинктом, що розвинувся внаслідок трагедій і труднощів, які довелося їй пережити: так діяли чаклуни в Мексиці, так проповідували кочовики в степах Середньої Азії.

Фактор примирення: «Існує така подія в нашому житті, яка відповідає за той факт, що ми зупиняємося у своєму поступі».

Це також узгоджується з проблемами шлюбів узагалі та з моїми стосунками з Естер зокрема.

Атож, я тепер можу написати статтю для того журналу. Я знову сідаю за комп’ютер, і через півгодини чернетка готова, і я задоволений результатом. Я виклав її у формі діалогу, так ніби йшлося про вигадану історію, але насправді така розмова відбулася в одному з номерів готелю в Амстердамі після напруженого дня спілкування з читачами, неодмінної вечері, огляду туристичних прикметних місць тощо.

У моїй статті не згадуються ані імена персонажів, ані ситуація, в якій їм довелося зустрітися. У реальному житті Естер стоїть у нічній сорочці й дивиться на канал, який проходить під нашим вікном. Вона ще не стала воєнним кореспондентом, очі в неї веселі, вона обожнює свою роботу, мандрує зі мною щоразу, коли може, й ми сприймаємо наше життя як велику пригоду. Я мовчки лежу на ліжку, й подумки перебуваю далеко звідти, бо обмірковую програму свого наступного дня.

– На минулому тижні я брала інтерв’ю у фахівця з поліційних допитів. Він розповів, у який спосіб вони здобувають більшу частину своєї інформації – застосовуючи техніку, яку вони називають «холодне-гаряче». Допит завжди починає брутальний поліціант, який погрожує не дотримуватися жодних правил, горлає, б’є кулаком по столу. Коли допитуваного опановує страх, заходить «добрий поліціант», вимагає від свого колеги, щоб той припинив грубіянити, пропонує підозрюваному сигарету, вдає, ніби він йому співчуває й у такий спосіб домагається, чого йому треба.

– Я про це знаю.

– Але він також розповів історію, що вжахнула мене. Тисяча дев’ятсот сімдесят першого року група дослідників зі Стенфордського університету, у Сполучених Штатах, вирішила створити умовну в’язницю для вивчення психології допитів: вони відібрали двадцять чотири студенти-добровольці, яких поділили на «тюремників і злочинців».

Через тиждень вони мусили припинити експеримент: «тюремники», цілком нормальні хлопці й дівчата з добрих родин, перетворилися на справжніх монстрів. Застосування тортур стали практикувати щодня, на сексуальні зловживання з «ув’язненими» дивилися як на щось цілком нормальне. І студенти, які брали участь у проекті, і «охоронці», і «злочинці», дістали такі глибокі травми, що їм довелося довго лікуватися. Цей експеримент більше ніколи не повторювали.

– Цікаво.

– Що ти хочеш сказати цим своїм «цікаво»? Я говорила про проблему надзвичайної ваги: спроможність людини творити зло завжди, коли їй випадає така нагода. Я говорю про свою роботу, про те, чого я навчилася!

– Я й кажу тобі, що це цікаво. Чому ти дратуєшся?

– Дратуюся? Хіба може дратувати мене людина, яка не звертає найменшої уваги на те, що я кажу? Хіба можу я нервувати через чоловіка, що навіть не намагається посміятися з мене, а просто лежить собі, споглядаючи порожнечу?

– Ти сьогодні пила?

– Ти не можеш відповісти навіть на це запитання, чи не так? Я була поруч із тобою увесь вечір, а ти навіть не бачив, пила я чи не пила! Ти звертав на мене увагу лише тоді, коли хотів, аби я підтвердила щось тобою сказане або розповіла якусь цікаву історію про тебе.

– А ти не помітила, що я працюю від самого ранку й дуже стомився? Лягай-но ліпше спати, а вранці поговоримо.

– А ти не звернув уваги на те, що я намагаюся поговорити з тобою протягом тижнів, місяців, протягом двох останніх років? Я хочу поговорити, але ти завжди стомлений, ти мені завжди кажеш: лягаймо спати, а поговоримо завтра вранці! А завтра вранці ти матимеш інші справи, які треба буде зробити, для тебе почнеться новий трудовий день, потім ми повечеряємо, а поговоримо наступного дня. Ось так і минає моє життя, у чеканні дня, коли ти знову будеш поруч зі мною доти, доки я стомлюся, більш нічого в тебе не запитуватиму і створю для себе світ, куди завжди можу заховатися в разі необхідності: світ не дуже далекий, щоб не здавалося, ніби я живу окремим незалежним життям, і не дуже близький, щоб не здавалося, ніби я вторгаюся у твій Всесвіт.

– А чого ти від мене хочеш – щоб я перестав працювати? Щоб я покинув усе, чого ми з такими труднощами досягли, і вирушили в круїз по Карибському морю? Невже ти не розумієш, мені подобається те, що я роблю, і я не маю найменшого наміру міняти своє життя.

– У своїх книжках ти багато пишеш про важливість любові, про необхідність прагнути до пригод, про радість, яку ти одержуєш від боротьби за свої мрії. А кого я тепер маю перед собою? Чоловіка, який не читає того, що він пише. Який плутає кохання з вигодою та користю, пригоди з непотрібним ризиком, радість із обов’язком. Де той чоловік, з яким я одружилася, який завжди уважно слухав, що я кажу?

– А де та жінка, з якою одружився я?

– Та, що завжди підтримувала тебе, підбадьорювала, дарувала тобі любов і ніжність? Її тіло тут, воно дивиться на канал Зинґель в Амстердамі й, думаю, воно перебуватиме поруч із тобою до кінця наших днів. Але душа тієї жінки перебуває на порозі цієї кімнати, готова відлетіти геть.

– З якої причини?

– Через клятущу фразу: «Поговоримо завтра». Тобі цього не досить? Якщо не досить, то пригадай, що та жінка, з якою ти одружився, була сповнена ентузіазму, переповнена ідеями, радістю, мріями, а тепер вона швидко перетворюється на домогосподарку.

– Твої претензії безглузді.

– Гаразд, нехай вони безглузді. Такі собі дурниці, щось неістотне, а надто, коли ми згадаємо, що в нас усе є, що ми маємо успіх, маємо гроші, не згадуємо про твоїх випадкових коханок, ніколи не переживаємо кризу ревнощів. І це в той час, коли мільйони дітей помирають від голоду, коли у світі відбуваються війни, коли землю щохвилини пустошать хвороби, урагани, трагедії. То хіба я можу на щось нарікати?

– А ти не думаєш, що нам би пора народити дитину?

– Саме так усі знайомі мені подружжя розв’язували свої проблеми: вони народжували дитину. Ти, який завжди дуже цінував свою свободу, який завжди вважав, що народження дитини слід відкласти на потім, тепер змінив свою думку?

– Думаю, цей час уже настав.

– А як на мене, то твій вибір украй невдалий. Ні, я не хочу, щоб моя дитина була від тебе – я хочу мати дитину від того чоловіка, якого я знала, який мріяв і був поруч зі мною. Якщо одного дня я вирішу завагітніти, то завагітнію від чоловіка, який мене розуміє, мене супроводжує, який справді мене жадає!

– Бачу, ти таки добре випила. Обіцяю, завтра ми поговоримо, але йди лягай, будь ласка, я дуже стомлений.

– Гаразд, поговоримо завтра. І якщо моя душа, що вже стоїть на порозі цієї кімнати, вирішить піти геть, це не дуже вплине на наші життя.

– Вона не піде геть.

– Ти вже добре вивчив мою душу; але вже багато років ти з нею не розмовляв, ти не знаєш, як вона змінилася, як вона просить – роз-пач-ли-во, – щоб ти її вислухав. Навіть про такі банальні речі, як дослідження в американському університеті.

– Якщо твоя душа так змінилася, то чому ти залишаєшся тією самою?

– З боягузтва. Бо вона сподівається, що завтра ми таки поговоримо. Бо ми надто багато побудували разом, і я не хочу побачити, як усе буде зруйноване. А може, з причини, найсерйознішої з усіх: я звикла.

– Недавно ти в усьому цьому звинувачувала мене.

– Твоя правда. Я дивилася на тебе, думаючи, що це ти, але насправді то була я. Сьогодні вночі я молитимуся з усією своєю силою та з усією вірою: я молитиму Бога не дозволити, щоб я прожила решту свого життя так.

Я слухаю оплески, у театрі повно людей. Я збираюся робити те, що завжди відбирає в мене сон напередодні: читати лекцію.

Церемоніймейстер каже, що мене не треба рекомендувати – а це дурниця, бо він тут присутній саме для цього, не бере до уваги, що багато людей у залі не знають, хто я такий, вони прийшли сюди не власною охотою, а їх запросили друзі. Але попри свою заяву, він усе ж таки називає кілька біографічних даних, говорить про мої високі переваги, про літературні премії, якими мене відзначено, про продані два мільйони примірників моїх книжок. Він дякує моїм спонсорам, вихваляє мій талант і передає мені слово.

Я також усім дякую. Кажу, те найважливіше, що я хотів би їм сказати, вони можуть прочитати в моїх книжках, але я відчуваю, що маю перед своїми читачами обов’язок: показати того чоловіка, який існує поза своїми фразами та абзацами. Пояснюю їм, що людська природа спонукає нас ділитися лише тим, що ми маємо в собі найкращого – бо ми завжди перебуваємо в пошуках любові, що нас не відкинула б. Проте мої книжки завжди будуть вершиною гори, що вистромляється над хмарами, або островом, який височіє над водами океану: світло падає на них, усе там нібито на своєму місці, але під поверхнею існує невідоме, темрява, невпинний пошук себе самого.

Розповідаю про те, як мені важко було написати «Час шматувати, час зшивати», і як багато частин у цій книжці я розумію лише тепер, перечитуючи її, так ніби творіння завжди великодушніше й багатше, ніж творець.

Кажу, що немає нічого нуднішого, як читати інтерв’ю або слухати лекції авторів, що розповідають про персонажів своїх книжок: те, що написано, або само себе пояснює, або не заслуговує бути прочитаним. Коли письменник з’являється перед публікою, він повинен спробувати показати свій світ, а не намагатися пояснити свою творчість; і з цієї причини я починаю говорити про щось більш особисте…

– Якийсь час тому я був у Женеві, де давав низку інтерв’ю. Наприкінці дня, коли одна з моїх подруг скасувала запрошення на вечерю, я вийшов прогулятися по місту. Вечір був дуже приємним, вулиці порожніми, бари та ресторани вирували життям – усе здавалося абсолютно спокійним, скрізь панував спокій, порядок і раптом…

…і раптом до мене дійшло, що я абсолютно сам-один.

Звісно, що того року я не раз почував себе самотнім. Звісно, за дві години польоту звідти мене чекала моя кохана. Звісно, після такого клопітного дня, як той, не було нічого ліпшого, як блукати вуличками та провулками старовинного міста, не маючи потреби з кимось розмовляти, а тільки споглядаючи навколишню красу. Але те відчуття, яке на мене наринуло, було відчуттям самотності гнітючої, тривожної – я не мав із ким розділити це місто, прогулянку, не мав кому розповісти про свої враження.

Я був схопився за мобільний телефон; зрештою, я мав чимало друзів у цьому місті, але було вже пізно телефонувати комусь. Подумав, чи не зайти мені до якогось бару, попросити чогось випити – хтось би, безперечно, мене впізнав і запросив до свого столу. Але я подолав цю спокусу й вирішив прожити ті хвилини до кінця, відкриваючи, що не існує нічого гіршого, як відчути, що нікому немає діла до того, чи живеш ти на світі, чи ні, що нікому не цікаво вислуховувати твої думки про життя, що світ може без жодних проблем просуватися вперед без твоєї нікому не потрібної присутності.

Я почав уявляти собі, скільки мільйонів людей переконані в цю хвилину, що вони непотрібні й гідні жалю – хоч би якими вони були багатими, приємними та чарівними, – бо вони самі-одні в цю ніч, а може, й учора, а може, залишаться самотніми й завтра. Студенти, які не мають подруги, літні люди, що сидять перед телевізором, так ніби в ньому знаходять останнє спасіння, комерсанти у готельних номерах, яких обсідають сумніви, чи те, що вони роблять, має бодай якийсь сенс, жінки, які сидять по півдня, роблячи собі макіяж та зачіску, щоб надвечір піти до бару, вдаючи, ніби їм непотрібне товариство, вони, мовляв, зацікавлені лише переконатися в тому, що досі привабливі, чоловіки на них дивляться, починають розмову, а вони сахаються від них із гордовитим виразом, бо їх пригнічує комплекс неповноцінності, бояться показати, що вони лише матері-одиначки й перебувають на якійсь дрібній службі, неспроможні підтримати розмову про те, що відбувається у світі, бо вони працюють від ранку до вечора, заробляючи собі на хліб насущний, і не мають часу на читання газет, у яких повідомляється про новини дня.

Люди, які дивляться в дзеркало і вважають себе потворними, вважають, що краса – головне, і бавлять свій час, переглядаючи журнали, де всі гарні, багаті, знамениті. Чоловікам і жінкам, які закінчують вечеряти, хочеться поговорити, за давнім звичаєм, але тепер вони мають інші турботи, інші, важливіші справи, а розмова може почекати до ранку, який ніколи не настає.

Того дня я обідав із подругою, яка щойно розлучилася з чоловіком, і вона сказала мені: «Тепер я маю повну свободу, про що завжди мріяла». Брехня! Ніхто не любить такої свободи, усі ми прагнемо до компромісу, усі ми хочемо, щоб поруч із нами була особа, яка милується красою Женеви, дискутує з нами про книжки, інтерв’ю, фільми або ділить із нами сандвіч, бо на два сандвічі грошей не вистачає. Краще з’їсти половину сандвіча, але вдвох, аніж цілий – самому. Ліпше нехай урве тебе чоловік, який хоче повернутися додому, щоб подивитися по телевізору важливий футбольний матч, або відірве тебе від споглядання цікавої вежі собору жінка, що стовбичить перед вітриною крамниці, аніж тобі доведеться споглядати Женеву самому, маючи скільки завгодно вільного часу й можливість піти, куди тебе понесуть ноги.

Ліпше терпіти голод, аніж залишитися самому-одному. Бо коли ти залишаєшся сам-один (а я говорю не про ту самотність, яку ми обираємо, а про ту, яку мусимо прийняти), ти наче перестаєш бути частиною людського роду.

Чудовий готель чекав на мене по той бік річки, із затишним номером-люкс, з уважним персоналом, з обслуговуванням найвищого класу – і це ще більше псувало мені настрій, бо я мусив би почувати себе щасливим, задоволеним із того, якого успіху я досяг.

Повертаючись до готелю, я зустрів кількох людей, що перебували в такій самій ситуації, як і я, і помітив два різновиди поглядів: зухвалі й викличні, бо ті люди хотіли вдати, ніби самі обрали для себе самотність у цю чудову ніч; і сумні погляди тих, кому було соромно за те, що вони самі-одні.

Я розповідаю вам про це тому, що недавно мені пригадався готель в Амстердамі, пригадалася жінка, що була поруч зі мною, розмовляла зі мною, розповідала мені про те, як їй живеться. Я розповідаю вам про це, бо хоч Екклезіяст і сказав, що є час шматувати і час зшивати, але іноді час шматувати залишає надто глибокі рани. Гірше, аніж ходити по Женеві самому й нещасному, є мати когось поруч себе й поводитися так, щоб ця особа мала відчуття, ніби вона нічого не означає у твоєму житті.

У залі стояла глибока тиша, й оплески пролунали тільки після тривалої паузи.

* * *

Місце, куди я прийшов, мало досить зловісний вигляд, хоч про нього й розповідали, що тут відбувається найцікавіше культурне життя в Парижі. Мені знадобився деякий час, аби переконатися в тому, що гурт обшарпанців переді мною – ті самі люди, які щочетверга виступали на сцені вірменського ресторану в бездоганних білих одіннях.

– Навіщо ці фантазії з перевдягненням? Під впливом якогось фільму?

– Це не фантазії, – відповів Михаїл. – Хіба ви не перевдягаєтесь, коли йдете на званий обід? А коли вас запрошують пограти в гольф, невже ви підете туди в костюмі-трійці та з краваткою?

– Тоді я зміню форму свого запитання: чому ви вирішили наслідувати моду безпритульних молодиків?

– Бо в цю мить ми і є безпритульними молодиками. Точніше кажучи, чотирма безпритульними молодиками й чотирма безпритульними людьми середнього віку.

– Я змінюю форму свого запитання в останній раз: що ви робите тут, замасковані під обшарпанців?

– У ресторані ми підживляємо нашу плоть і розповідаємо про Енергію тим людям, яким є що втрачати. У товаристві жебраків ми живимо наші душі й розмовляємо з тими, кому немає чого втрачати. А сьогодні ми виконуємо найважливішу частину нашої роботи: зустрічаємося з невидимим рухом, який оновлює світ, – людьми, які живуть у цей день так, ніби він останній, тоді як старі люди дивляться на кожен свій день так, ніби він для них перший.

Він говорив про те, на що я вже звернув увагу й що посилювалося з кожним днем: про молодих людей, які вдягалися в цей дивний спосіб, у брудний, але надзвичайно вигадливий одяг, що почасти нагадував військову уніформу, а почасти – одяг із науково-фантастичних фільмів. Усі вони застосовували пірсинг. Усі підстригалися кому як заманеться. Іноді такий гурт супроводжувала німецька вівчарка, яка вселяла страх. Колись я запитав в одного друга, чому вони завжди ходять із собакою, й він мені пояснив, – не знаю, правда це чи ні, – що поліція не може взяти під арешт таку компанію, бо не знає, куди подіти вівчарку.

Пляшка горілки пішла по колу – ми пили те саме, що й під час зустрічі з жебраками, і я запитав себе, чи це не пояснюється походженням Михаїла. Я відпив на ковток, уявляючи собі, що сказав би хтось із моїх читачів, який побачив би мене тут.

Я вирішив, що він би подумав: «Певно, шукає матеріал для своєї наступної книжки», і розслабився.

– Я готовий поїхати туди, де перебуває Естер, і мені потрібна деяка інформація, бо я нічого не знаю про вашу країну.

– Я поїду з вами.

– Що?

Це зовсім не входило в мої плани. Моя подорож в азіатський степ мала бути поверненням до того, що я втратив у собі самому. Це була справа інтимна, особиста, що не потребувала свідків.

– Якщо, звісно, ви оплатите мені проїзд. Але я дуже хочу побувати в Казахстані, я знудьгувався за батьківщиною.

– Хіба ви не маєте тут роботи? Не повинні щочетверга виступати в ресторані, у своєму спектаклі?

– Ви вперто називаєте це спектаклем. Я вже казав вам, що це не спектакль, а зустріч, спроба пережити те, що ми втрачаємо. Але про це не турбуйтеся, Анастасія – і він показав на дівчину з пірсингом у носі – успішно розвиває свій дар. Вона може замінити мене, поки я буду у від’їзді.

– Він ревнує, – сказала Альма, жінка, яка грала на металевому інструменті, схожому на тацю, й розповідала історії в кінці «зустрічі».

– І не дивно, – сказав юнак, весь одягнений у шкіру, обліплену металевими бляшками, англійськими булавками та лезами для гоління. – Михаїл молодший, гарніший і тісніше поєднаний з Енергією.

– Але він менш знаменитий, менш багатий, менш пов’язаний із можновладцями, – сказала Анастасія. – З погляду жінки, ці переваги врівноважуються, обоє вони мають однакові шанси.

Усі сміються, пляшка з горілкою йде по колу вдруге, один я не бачу в цьому нічого кумедного. Але я дивуюся сам собі: уже багато років я не сидів на бруківці Парижа, а тепер сиджу й почуваю себе цілком нормально.

– Схоже, це плем’я набагато більше, ніж я собі уявляв. Воно присутнє й біля Ейфелевої вежі, й у містечку Тарб, де мені недавно довелося побувати. Хоч я й не зовсім розумію, що відбувається.

– Запевняю вас, його можна зустріти набагато далі, ніж у Тарбі, й воно ходить такими цікавими місцями, як Дорога на Сантьяго-де-Компостела. Вони ходять по всіх містах Франції та всієї Європи, присягаючись собі, що утворюють частину суспільства, яка перебуває поза суспільством. Вони бояться колись повернутися додому, влаштуватися на роботу, одружитися – вони боротимуться проти такої долі доти, доки зможуть. Серед них є багаті й бідні, але гроші їх мало цікавлять. Вони цілком відмінні: а проте, коли вони проходять, то більшість людей прикидаються, що їх не бачать, бо бояться їх.

– Але навіщо вони виявляють стільки агресивності?

– Так треба. Пристрасть до руйнування – це творча пристрасть. Якби вони не були агресивними, незабаром крамниці були б переповнені таким одягом, як цей, журнали почали б друкувати великі статті про цей рух, що «підмітає світ своїми революційними костюмами», телевізійні передачі теж розповідали б про нього, соціологи присвячували б йому трактати, а психологи давали б свої поради родинам таких юнаків та дівчат – усе втратило б свою силу. Тож чим менше про них відомо, тим краще; найкращий спосіб захисту – напад.

– Власне, я прийшов сюди для того, щоб роздобути деяку інформацію, і більш нічого мені не треба. Можливо, якби я перебув у вашому товаристві всю ніч, це мене збагатило б новими враженнями, що допомогли б мені ще більше забути про свою Персональну Історію, яка не дозволяє мені набувати нового досвіду. Але я не збираюся нікого брати у свою подорож; якщо я не дістану допомоги тут, Банк Послуг допоможе мені налагодити всі необхідні контакти. Я вирушаю в дорогу через два дні – сьогодні в мене важлива вечеря, а потім я вільний протягом двох тижнів.

Михаїл, здавалося, завагався.

– Робіть, як знаєте: ви маєте мапу, знаєте назву села, й вам буде неважко знайти будинок, у якому вона живе. Проте, на мою думку, Банк Послуг зможе допомогти вам дістатися лише до Алмати, але він не проведе вас далі, бо степ має інші закони. І я вважаю, що теж зробив кілька внесків до Банку Послуг на ваш рахунок, вам не здається? І тепер я хочу їх забрати, бо давно не бачився зі своєю матір’ю.

Він мав слушність.

– Нам пора почати працювати, – урвав його чоловік Альми.

– Чому ви хочете поїхати зі мною, Михаїле? Тільки для того, щоб побачитися з матір’ю?

Але він мені не відповів. Чоловік Альми почав грати на своєму атабаке, Альма задзеленчала тацею з металевими підвісками, а інші стали просити милостиню в перехожих. Чому він хоче поїхати зі мною? І як мені скористатися допомогою Банку Послуг у степу, де я не знаю анікогісінько? Я зможу одержати візу в посольстві Казахстану, зможу взяти напрокат машину в будь-якій агенції прокату, зможу також найняти перекладача в консулаті Франції в Алмати – хіба цього не буде досить?

Я стояв і дивився на групу людей і не знав, що мені робити. Нині не час сперечатися про мою подорож, удома на мене чекають робота й коханка – чому б мені не попрощатися тепер?

Бо я став почувати себе вільним. Робив те, чого не робив протягом багатьох років, відкриваючи у своїй душі простір для нового досвіду, викинувши фактор примирення зі свого життя, експериментуючи з тим, що, можливо, не дуже мене й цікавило, але принаймні було чимось іншим.

Горілка закінчилася й була замінена ромом. Я терпіти не можу ром, але є те, що є, треба пристосовуватися до обставин. Двоє музик грали на тарелі й на атабаке, й коли хтось наважувався пройти повз нас, одна з дівчат протягувала руку, просячи монету. Перехожий зазвичай прискорював ходу, проте йому навздогін незмінно чулося: «Дякую, на добраніч вам». Один із перехожих, побачивши, що на нього не нападають, а дякують йому, повернувся й дав якісь гроші.

Я спостерігав цю сцену хвилин десять, і ніхто не сказав мені жодного слова, тож я пішов до бару, купив дві пляшки горілки й викинув ром у канаву. Анастасія, схоже, поставилася схвально до мого вчинку – і я спробував розпочати розмову.

– Навіщо ви застосовуєте пірсинг?

– А навіщо ваші жінки носять прикраси? Навіщо вони ходять у черевиках на високих підборах? Носять сукні з декольте навіть узимку?

– Це не відповідь на моє запитання.

– Ми робимо собі пірсинг тому, що ми нові варвари, які захопили Рим. Позаяк ніхто з нас не носить уніформи, щось має вказувати на те, що ми належимо до племені завойовників.

Її слова звучали так, ніби людство нині переживало важливий історичний момент. Але для тих людей, які нині поверталися додому, вони були лише компанією нероб і безпритульників, яким не було де спати і які блукали вулицями Парижа, створюючи незручності для туристів, що давали велику користь для місцевої економіки, й доводили мало не до божевілля своїх батьків і матерів, які змогли народити їх на світ, але не змогли навчити поводитися пристойно.

Мені самому довелося пережити щось подібне, коли рух хіпі намагався показати свою силу: грандіозні концерти року, довге волосся, строкатий одяг, символ вікінгів – пальці, розчепірені у формі літери V, що мало означати «мир і любов». Проте вони закінчили тим – як висловився Михаїл, – що перетворилися на ще один продукт споживання і зникли з лиця землі, зруйнувавши свої символи.

Якийсь чоловік ішов сам-один по вулиці. Хлопець, одягнений у шкіру, розцяцьковану булавками та лезами, підійшов до нього з простягненою рукою. Він просив милостиню. Але замість прискорити ходу й промурмотіти щось на зразок: «Дрібних грошей не маю», перехожий зупинився, подивився на всю компанію і гучним голосом промовив:

– Я щодня прокидаюся з думкою про борг у сто тисяч євро, який у мене накопичився через необхідність платити за дім, через тяжку економічну ситуацію в Європі, через марнотратство моєї дружини! Тобто я перебуваю в значно гіршій ситуації, аніж ви, й мені набагато скрутніше. Ви не могли б дати мені кілька монеток, щоб поменшити мій борг?

Лукреція – яку Михаїл називав своєю коханкою – дістала банкноту в п’ятдесят євро й подала її перехожому.

– Купіть собі трохи кав’яру. Вам треба поїсти чогось смачненького, щоб бодай трохи полегшити своє вбоге життя.

Так ніби з ним відбулося щось цілком нормальне, перехожий подякував і пішов геть. П’ятдесят євро! Дівчина-італійка мала у своєму гаманці п’ятдесят євро! А вони жебрають на вулиці, випрошуючи милостиню!

– Годі стовбичити тут, – сказав хлопець у шкірі.

– А куди підемо? – запитав Михаїл.

– Пошукаймо інших. На північ чи південь?

– На захід, – вирішила Анастасія.

Зрештою, це вона, як сказав мені Михаїл, дуже розвинула свій Дар.

Ми пройшли біля вежі Сен-Жак, де багато століть тому збиралися прочани, які вирушали до Сантьяго-де-Компостела. Проминули собор Нотр-Дам, де зустріли ще кількох «нових варварів». Горілка закінчилася, і я пішов купити ще дві пляшки – хоч і не був певен, що всі тут присутні вийшли з дитячого віку. Ніхто мені не подякував, ніхто-бо не побачив у моєму вчинку чогось незвичайного.

Я помітив, що вже добре сп’янів і поглядаю на одну з дівчат, які щойно до нас приєдналися, з великим інтересом. Вони галасували, буцали ногами по сміттєвих баках – дивних металевих предметах із підвішеними до них пластиковими пакетами – й не казали нічого, абсолютно нічого цікавого.

Ми перейшли Сену і несподівано зупинилися перед стрічкою, якою звичайно обтягують ту зону, де відбувається будівництво. Стрічка перешкоджала пройти тротуаром; усім довелося вийти на проїжджу частину вулиці, й повернутися на тротуар метрів через п’ять.

– Вона ще тут, – сказав один із тих, які щойно приєдналися.

– Про що він? – запитав я. – Хто він, цей чоловік?

– Наш друг, – відповіла Лукреція. – Та ви, либонь, читали якусь із його книжок.

Недавно прибулий упізнав мене, не виявивши ані подиву, ані шанобливості; навпаки, відразу запитав, чи не міг би я підкинути йому трохи грошей, у чому я негайно йому відмовив.

– Якщо ви хочете довідатися, чому натягнуто тут цю стрічку, то дайте мені бодай монетку. Усе в нашому житті має свою ціну, вам це відомо ліпше, ніж мені. Інформація належить до найцінніших продуктів у світі.

Ніхто з групи не прийшов мені на допомогу; довелося заплатити за відповідь один євро.

– Тут є лише ця стрічка. Її натягнули ми. Якщо ви добре придивитеся, тут нічого не будується, нічого не ремонтується, лише теліпається безглуздий шматок червоно-білого пластику, що закриває прохід по безглуздому тротуару. Але ніхто не ставить собі запитання, навіщо він тут висить. Усі сходять із тротуару, виходять на проїжджу частину вулиці, ризикуючи потрапити під машину, й повертаються на хідник далі. До речі, з вами нібито стався нещасливий випадок – це правда?

– Саме тому, що я зійшов із хідника.

– До речі, стрічка цю небезпеку не побільшує: коли перехожі бачать її, вони подвоюють свою увагу. Саме це надихнуло нас її тут натягти – примусити їх уважніше стежити за тим, що діється довкола них.

– Річ не в цьому, – сказала дівчина, що здалася мені привабливою. – Це тільки жарт, ми просто хотіли посміятися з людей, що підкоряються, не знаючи, чому вони підкоряються. Наша стрічка не має глузду, не має ваги, й нікого через неї машина не переїде.

До групи приєднувалися нові й нові люди, тепер їх було вже одинадцятеро й дві німецькі вівчарки. Вони вже не просили милостиню, бо ніхто не наважувався близько підходити до банди дикунів, яка, схоже, втішалася тим страхом, який вселяла. Випивка закінчилася, усі звернули погляди на мене, так ніби я мав за обов’язок напувати їх і попросили, щоб я купив іще пляшку. Я зрозумів, що це моя перепустка в «паломництво» і став шукати крамницю.

Дівчина, яка здалася мені цікавою – і за своїм віком годилася мені в дочки, – схоже, помітила мій погляд і спробувала почати розмову. Я знав, що це лише спосіб подражнити мене, але пішов їй назустріч. Вона не стала розповідати мені свою особисту історію, а запитала, скільки котів і скільки стовпів зображено на зворотній частині десятидоларової банкноти.

– Котів і стовпів?

– То ви не в курсі? Вас не цікавлять гроші? То знайте, там зображено чотири коти й одинадцять стовпів світла.

– Чотири коти й одинадцять стовпів?

Я пообіцяв собі, що з’ясую це за найпершої нагоди, коли до рук мені потрапить банкнота в десять доларів.

– Наркотики ви вживаєте?

– Досить рідко, ми віддаємо перевагу спиртному. Наркотики – це не наш стиль. Вони мали більше поширення за життя вашого покоління, хіба не так? Моя мати, наприклад, постійно перебуває в наркотичному стані – і тоді, коли готує для родини, і тоді, коли імпульсивно прибирає в домі, вона страждає. Страждає через мене. Коли в мого батька щось не ладиться в бізнесі, вона теж страждає. Чи повірите? Вона страждає через мене, через мого батька, через моїх братів – через усе. Оскільки мені доводилося затрачувати багато енергії на те, щоб весь час бути радісною й задоволеною, то я визнала за ліпше покинути дім.

Це вже була її Персональна Історія.

– Те саме сталося і з вашою жінкою, – сказав білявий хлопець, з пірсингом у губі. – Вона теж покинула дім. Певно, тому, що їй весь час доводилося прикидатися радісною й задоволеною?

І тут згадали про мою дружину? Невже й тут вона дала комусь просякнутий кров’ю клапоть тканини?

– Вона теж страждала, – засміялася Лукреція. – Та наскільки нам відомо, вона не страждає більше. Ось вам справжня мужність!

– А що моя дружина робила тут?

– Супроводжувала монгола з його дивними уявленнями про любов, які ми лише тепер починаємо розуміти. Ставила запитання. І розповідала про себе. А одного дня перестала ставити запитання й розповідати про себе: сказала, що стомилася протестувати. Ми їй запропонували, щоб вона все покинула й пішла з нами, ми тоді планували податися в Північну Африку. Вона подякувала нам, сказала, що в неї інші плани і вона поїде в протилежному напрямку.

– Ви не читали його нову книжку? – запитала Анастасія.

– Мені казали, вона надто романтична, це не мій смак. Коли ми нарешті купимо наш улюблений наркотик – горілку?

Люди обминали нас, ніби ми були самураями, які увійшли в село, бандитами, що захопили місто на американському Заході, варварами, які вдерлися в Рим. І хоч ніхто з цих молодих людей не робив жодних погрозливих жестів, агресивність була в їхньому одязі, в пірсингу, в розмовах на високому рівні гучності, у відмінності. Нарешті ми дійшли до крамниці, в якій можна було купити спиртні напої. На мою превелику прикрість і невдоволення вони увійшли туди всім гуртом і стали нишпорити по полицях.

Кого з них я знав? Лише Михаїла: і то я не міг бути певним, що його історія правдива. А якщо вони були спроможні красти? Якщо хтось має зброю? Я перебуваю в цій групі – чи складуть на мене відповідальність за їхню поведінку як на особу найстаршу?

Чоловік біля каси знову й знову поглядав на дзеркало, приладнане на стелі невеликої крамнички. Група, знаючи, що він стривожений, розійшлася по всіх кутках, вони перемовлялися між собою жестами, напруга зростала. Щоб якомога швидше покінчити з цією ситуацією, я схопив три пляшки горілки і швидко попрямував до каси.

Жінка, яка платила за пачку сигарет, зауважила, що в її часи в Парижі була богема, були митці, але не було ватаг обшарпанців, що погрожували всім без винятку. І запропонувала касирові викликати поліцію.

– Я переконана, за кілька хвилин тут може статися щось дуже погане, – тихо сказала вона.

Касир був переляканий цим вторгненням до його маленького світу, який коштував йому багатьох років праці й де, можливо, його син працював уранці, дружина вдень, а він сам – увечері. Він зробив жінці знак, і я зрозумів, що поліцію він уже викликав.

Я терпіти не можу потрапляти в ситуації, яких я не створював. Але також не можу терпіти показувати себе боягузом – щоразу, коли таке зі мною відбувається, я втрачаю повагу до себе не менш як на тиждень.

– Не турбуйтеся…

Та було вже пізно.

З’явилися двоє поліціантів, крамар зробив застережний знак, але люди вдягнені під інопланетян не звернули на них найменшої уваги – до їхньої програми входило дражнити представників усталеного порядку. Вони, либонь, це робили вже безліч разів. Вони знали, що не вчинили ніякого злочину (лише кинули виклик усталеній моді, але мода може кардинально змінитися вже першої виставки одного з уславлених кутюр’є). Навіть якщо вони трохи злякалися, то не показували цього, й далі гучно перемовлячись.

– Я чула, як один клоун сказав: усім дурням треба було б видавати спеціальні посвідчення, – сказала Анастасія так гучно, ніби зверталася до всіх, хто хотів її слухати. – Тоді нам легко було б з’ясувати, з ким ми розмовляємо.

– Немає сумніву, що дурні становлять небезпеку для суспільства, – відповіла їй дівчина з янгольським личком, яка за кілька хвилин до того розмовляла зі мною про стовпи та котів на банкноті в десять доларів. – Їм треба робити огляд бодай один раз на рік і видавати посвідчення на право ходити вулицями, як видають водіям посвідчення на право водити машину.

Поліціанти, що були не набагато старші за «плем’я», не сказали нічого.

– Знаєте, що я хотів би зробити? – Це був голос Михаїла, але я не міг його бачити, бо він був за полицями. – Поміняв би етикетки на всіх цих товарах. Покупці геть би розгубилися: вони не знали б, як їсти ту або ту страву: гарячою, холодною, звареною чи засмаженою. Тепер ніхто не вміє приготувати страву, якщо не прочитає інструкції. Інстинкт утрачено.

Кожен із тих, хто озивався раніше, говорив досконалою французькою мовою, її паризьким варіантом. Але Михаїл мав чужоземний акцент.

– Покажіть свій паспорт, – зажадав один із полісменів.

– Він зі мною.

Ці слова вихопилися в мене цілком природно, хоч я знав, до чого це може призвести – до нового скандалу. Поліціант подивився на мене.

– Я звертався не до вас, пане. Та позаяк ви втрутилися до розмови і входите до цієї групи, то, сподіваюся, ви маєте якогось документа, який би підтвердив, хто ви є. І гадаю, ви зможете пояснити, чому купуєте горілку для людей, які молодші за вас принаймні удвічі.

Я міг би відмовитися показати документи – закон не зобов’язував мене носити їх із собою. Але я подумав про Михаїла: один із поліціантів тепер стояв поруч із ним. Чи має він дозвіл на проживання у Франції? Що мені було відомо про нього, крім розповідей про його видіння та епілепсію? А що як ця напружена ситуація спричинить новий напад?

Я засунув руку до кишені й дістав звідти своє посвідчення водія.

– То ви той самий…

– Так, я той самий.

– Я знаю, хто ви, читав один із ваших романів. Але це не наділяє вас правом порушувати закон.

Той факт, що переді мною один із моїх читачів, повністю збив мене з пантелику. Я бачив перед собою молодого хлопця, з поголеною головою, що теж носив уніформу – щоправда, зовсім іншу, яку вдягали представники племені для того, щоб відрізнятися від усіх інших і впізнавати своїх. Можливо, й він колись мріяв про свободу зовсім іншого характеру, мріяв жити по-іншому, мріяв кидати виклик владі, але тонко, не даючи формального приводу запроторити себе до в’язниці. Та, либонь, він мав батька, який не залишив йому іншого вибору, родину, яку треба було матеріально підтримувати, до того ж він, певно, боявся покинути знайомий і звичний світ.

Я відповів йому, ретельно добираючи слова:

– Я не порушую закон. Насправді тут ніхто його не порушив. Якщо, звичайно, добродій, що сидить біля каси, або пані, що купує сигарети, не висунуть якогось конкретного звинувачення.

Коли я обернувся, то побачив, що жінка, яка спогадувала митців та богему свого часу, пророчиця трагедії, яка ось-ось має статися, прихильниця доброго порядку та добрих звичаїв, зникла. Безперечно, наступного ранку вона неодмінно розповість сусідам про те, що вчора їй пощастило відвернути напад на крамницю.

– Я не висовую конкретного звинувачення, – сказав чоловік, що сидів біля каси й потрапив у пастку сучасного світу, де люди мали звичай горлати й репетувати, проте не чинили ніякого зла.

– Ви купили горілку для себе?

Я ствердно кивнув головою. Поліціанти бачили, що всі тут п’яні, але також не хотіли ускладнювати справу там, де не бачили якоїсь конкретної загрози.

– Світ без дурнів швидко перетвориться на хаос! – Це був голос молодика, який носив шкіру, розцяцьковану бляшками. – У ньому не буде безробітних, як сьогодні, буде багато вакансій, а працювати не буде кому!

– Годі!

Мій голос несподівано для мене самого пролунав авторитетно й рішуче.

– Ніхто з вас більше не розтуляйте рота!

І на мій подив, настала тиша. Усередині в мене кипіло обурення, але я й далі розмовляв із поліціантами так, ніби був найспокійнішою особою у світі.

– Якби вони були небезпечними, то не поводилися б так провокативно.

Поліціант обернувся до чоловіка біля каси.

– Якщо виникне потреба, то ми поблизу.

І перш ніж вийти, сказав товаришу, голосом, що пролунав на всю крамницю:

– Мені дуже до вподоби дурні: якби не вони, то в цей час могло б відбутися пограбування.

– Ти маєш рацію, – відповів другий полісмен. – Дурні нас розважають і не становлять небезпеки.

Вони попрощалися зі мною зі звичною для служителів порядку стриманістю.

Коли ми вийшли з крамниці, то найперше, що я примудрився зробити, – це розбити пляшки. Одній, проте, пощастило залишитися цілою, й вона відразу швидко пішла від рота до рота. З того як вони пили, я побачив, що вони були налякані – не менш налякані, ніж я. Різниця була тільки в тому, що відчувши загрозу, вони відразу пішли в атаку.

– Мені погано, – сказав Михаїл, звертаючись до одного з них. – Ходімо геть.

Я не зрозумів, що означало «геть»? Розійдемося по своїх домівках? По своїх містах або кожен під свій міст? Ніхто в мене не запитав, чи я теж піду «геть», тож я й далі супроводжував їх. Слова «мені погано» мене занепокоїли – адже ми досі не поговорили з Михаїлом про мою поїздку до Середньої Азії. Попрощатися з ними? Я помітив, що їхнє товариство почало мене розважати, і я був би не проти звабити дівчину в одежі вампіра.

Отже, вперед.

А коли з’явиться найменший натяк на небезпеку – назад.

Поки ми йшли до невідомого мені місця, я міркував про те, що мені довелося пережити сьогодні. Отже, плем’я. Символічне повернення до часів, коли люди мандрували, захищалися, утворюючи групи, і їхнє виживання залежало від дуже багатьох факторів. Плем’я, яке живе в межах іншого, ворожого племені, що називається суспільством, ходячи по його території, постійно кидаючи йому виклик і вселяючи йому страх. Гурт людей, які об’єдналися в ідеальне суспільство – про яке я нічого не знав, крім того, що вони робили собі пірсинг і носили чудернацьке вбрання. Які їхні цінності? Що вони думають про життя? Як заробляють гроші? Вони про щось мріють, чи їм досить блукати світом? Усе було набагато цікавішим для мене, аніж звана вечеря наступного дня, адже я знав абсолютно все, що там відбудеться. Я був переконаний, що так на мене подіяла горілка, але я почував себе вільним, моя Персональна Історія відходила від мене все далі, залишався тільки теперішній момент, інстинкт. Заїр зник…

Заїр?

Він зник, але тепер я усвідомлював, що Заїр – це щось більше, аніж чоловік, засліплений якимсь об’єктом, одна з тисячі колон у мечеті Кордови, як говориться в оповіданні Борхеса, або жінка в Середній Азії, як підказував мій жахливий досвід протягом двох останніх років. Заїр приковує нашу увагу до всього, що відбувалося від покоління до покоління, він не залишає жодного запитання без відповіді, заповнює весь простір, ніколи не дозволяє нам розглянути можливість того, що речі змінюються.

Схоже, що всемогутній Заїр народжується разом із кожним людським створінням і набуває повної сили ще в його дитинстві, встановлює свої правила, які людина потім шануватиме протягом усього свого життя.

Люди, які відрізняються від нас, небезпечні, вони належать до іншого племені, вони хочуть загарбати наші землі й забрати наших жінок.

Ми повинні одружитися, народити дітей, продовжити рід.

Любов маленька, вона дається лише одній особі й дивиться тільки на неї – будь-яка спроба стверджувати, що серце більше, ніж це, є усвідомленою брехнею.

Коли ми одружуємося, ми дістаємо право володіти тілом та душею іншої людини.

Ти мусиш робити те, що тобі огидне, бо ми частина організованого суспільства і якби кожен робив тільки те, що йому до вподоби, світ би не просувався вперед.

Ми повинні купувати собі прикраси – вони ототожнюють нас із нашим плем’ям, тоді як пірсинги позначають людей іншого племені.

Ми повинні бути дотепними й іронічно ставитися до людей, які виражають свої почуття – для племені небезпечно дозволяти, щоб хтось із його членів показував те, що він почуває.

Треба максимально уникати казати «ні», бо людям більше подобається, коли ми кажемо «так» – і це нам допомагає виживати на ворожій території.

Те, що думають інші, має більшу вагу, аніж те, що ми почуваємо.

Ніколи не влаштовуйте скандалів, бо це може привернути увагу ворожого племені.

Якщо ви поводитиметеся інакше, вас виключать із племені, бо ви можете заразити інших і розвалити те, що було так важко організувати.

Ми повинні завжди думати про те, як нам жити у своїх печерах, а якщо у нас виникають із цим проблеми, то ми кличемо декоратора – у такий спосіб ми зможемо показати іншим, що маємо добрий смак.

Ми повинні їсти тричі на день, навіть якщо не голодні; повинні постувати, коли відходимо від еталонів краси, навіть якщо помираємо з голоду.

Ми повинні вдягатися, як велить мода, кохатися, хочеться нам чи не хочеться, убивати тих, із ким воюємо, бажати, щоб час минав швидко, а пенсію призначали відразу, обирати політиків, нарікати на дорожнечу життя, змінювати зачіску, проклинати тих, хто відрізняється від нас, ходити до церкви в неділю, в суботу або в п’ятницю, залежно від релігії; і там просити прощення за наші гріхи, пишатися тим, що ми знаємо істину і зневажати інше плем’я, яке поклоняється облудному богові.

Діти повинні наслідувати нас, бо ми, зрештою, старші і знаємо світ.

Завжди мати диплом, навіть якщо нам ніколи не пощастить улаштуватися за тим фахом, який для нас обирали.

Вивчати дисципліни, які ніколи нам не пригодяться в житті, але які, як нам хтось сказав, важливо знати: алгебру, тригонометрію, кодекс царя Хаммурапі.

Ніколи не завдавати смутку нашим батькам, навіть якщо для цього доведеться відмовитися від усього, що дарує нам радість.

Слухати тиху музику, розмовляти тихо, плакати нишком, бо я всемогутній Заїр, який призначив правила гри, відстань між залізничними рейками, ідею успіху, спосіб кохати, важливість винагород.

Ми зупинилися перед досить шикарним будинком у дорогому районі. Один із них набрав на дверях код, і ми піднялися на третій поверх. Я уявив собі, що зустріну тут родину, спроможну зрозуміти химери сина й терпіти його друзів, аби лиш вони були поблизу й дозволяли контролювати себе. Та коли Лукреція відчинила двері, то в приміщенні панувала темрява: коли мої очі трохи призвичаїлися до світла з вулиці, яке просотувалося крізь вікна, я побачив велику порожню залу – єдиною її окрасою був камін, у якому, певно, не розтопляли вже багато років.

Хлопець заввишки майже два метри, з білявим чубом, із зачіскою на кшталт індіанців племені сіу, у довгому габардиновому плащі, пішов на кухню й повернувся із запаленими свічками. Усі посідали кружка на підлозі, й уперше за той вечір мене опанував страх: мені здалося, ніби я перебуваю у фільмі жахів, де скоро починається сатанинський ритуал, а жертвою стане необачний чужоземець, який наважився супроводжувати їх.

Михаїл був блідий, його очі безладно оберталися, він був не спроможний ні на чому зосередити погляд – і це ще більше підсилювало мій неспокій. Наближався епілептичний напад, а чи знали люди, що були поруч, як із ним боротися? Чи не ліпше буде мені піти, щоб не бути втягнутим у якусь трагедію?

Мабуть, це було б найрозумнішою поведінкою, що відповідала б ситуації, в якій я був знаменитим письменником, що пише книжки про духовність, а тому повинен подавати приклад. І якби я мислив розважливо, то сказав би Лукреції, що у випадку епілептичного нападу вона повинна щось запхати в рот своєму коханому, аби він не проковтнув язик і не помер, задихнувшись. Звичайно, вона мусить це знати, але у світі послідовників суспільного Заїру ми нічого не повинні залишати на волю випадку, ми повинні бути в мирі з нашою совістю.

До мого нещасливого випадку я саме так і повівся б. Але тепер моя Персональна Історія втратила своє значення. Вона перестала бути історією й перетворилася на легенду, на пошук, на авантюру, на подорож усередину й зовні мене. Я знову жив у часі, коли речі навколо мене перетворювалися, і я хотів би, щоб так було до кінця моїх днів (я згадав епітафію, яку сам собі вигадав: «Він помер живим»). Я носив із собою досвід свого минулого, який дозволяв мені діяти швидко й точно, але я не весь час пам’ятав про ту науку, якої навчив мене час. Уявіть собі воїна, який зупиняється посеред битви, щоб обміркувати, якого удару йому найкраще завдати. Він помре через кілька секунд.

І той воїн, якого я носив у собі і який застосовував інтуїцію й техніку, вирішив, що мені треба залишитися; продовжити досвід цієї ночі, хоч уже й було дуже пізно, я добре випив, стомився, боявся, що Марі прокинеться, стурбована або розлючена. Я сів поруч із Михаїлом так, щоб мати змогу діяти швидко, коли його схоплять корчі.

І я помітив, що він спроможний узяти під контроль напад епілепсії. Незабаром він заспокоївся, його очі втратили той блиск, притаманний молодикові в білих одіннях, що виступав на сцені вірменського ресторану.

– Почнемо зі звичної молитви, – сказав він.

І ці люди, досі агресивні, п’яні, маргінальні, заплющили очі й узялися за руки, утворивши велике коло. Навіть дві німецькі вівчарки, що сиділи в кутку зали, здавалося, заспокоїлися і втихомирилися.

– О Володарко, коли я дивлюся на наші машини, наші вітрини, наших людей, які ні на кого не дивляться, наші будівлі та наші пам’ятники, я помічаю в них Твою відсутність. Зроби так, щоб ми могли повернути Тебе до нас.

В один голос група провадила:

– О Володарко, ми відчуваємо Твою присутність у тих випробуваннях, які ми терпимо. Допоможи нам не піддатися. Нехай ми згадуватимемо Тебе зі спокоєм і рішучістю навіть у ті хвилини, коли нам важко збагнути, що ми Тебе любимо.

Я помітив, що всі вони носять один знак на своєму одязі. Іноді то була брошка, іноді металева нашивка, іноді – вишивання або навіть малюнок ручкою, зроблений на тканині.

– Я хотів би присвятити цю ніч чоловікові, який сидить біля мене праворуч. Він сів поруч зі мною тому, що оберігає мене.

Звідки він знає?

– Він добра людина. Він зрозумів, що любов перетворюється і дозволяє їй перетворюватися в собі. Він ще носить у душі багато від своєї Персональної Історії, але намагається звільнитися від неї щоразу, коли це можливо, й тому він залишився сьогодні з нами. Він чоловік жінки, котру ми всі знаємо і котра залишила мені одну реліквію як доказ своєї дружби і як талісман.

Михаїл дістав клапоть просякнутої кров’ю тканини й поклав його перед собою.

– Це клапоть від сорочки невідомого солдата. Помираючи, він попросив ту жінку: «Відріж клапоть від моєї сорочки й розділи його серед тих, хто вірить у смерть і хто через це спроможний жити так, ніби це їхній останній день на Землі. Скажи тим людям, що я вже побачив обличчя Бога; нехай вони не бояться, але нехай і не розслабляються. Нехай шукають єдину істину, а це любов. Нехай живуть у згоді зі своїми законами».

Усі з пошаною подивилися на клапоть просякнутої кров’ю тканини.

– Ми народилися в часи бунту. Ми з ентузіазмом присвятили йому себе, ми ризикували своїм життям і своєю юністю, а потім раптом нас опанував страх, первісна радість поступилася місцем справжнім викликам: втомі, одноманітності, сумніву щодо власної спроможності. Ми бачимо, що кілька наших друзів уже опустили руки. Ми змушені змагатися із самотністю, з несподіванками, що чекають нас на покручених дорогах нашого поступу, й після кількох падінь, коли нікого не було близько, щоб допомогти нам, ми зрештою стали запитувати себе, чи наша мета варта стількох зусиль.

Михаїл зробив паузу.

– Так, вона того варта. І ми далі до неї йтимемо, навіть знаючи, що наша душа, хоч вона й вічна, тепер борсається в павутині часу, з його можливостями та його обмеженнями. Ми зробимо все від нас залежне, щоб виплутатися з цієї павутини. Навіть якщо далі боротися стане неможливо й ми муситимемо повернутися до історії, яку нам розповідали, ми все одно пам’ятатимемо про наші битви, й будемо готові знову повернутися до них, коли умови стануть сприятливими. Амінь.

– Амінь, – повторили всі.

– Мені треба поговорити з Володаркою, – сказав білявий хлопець із зачіскою як в індіанця.

– Сьогодні ні. Я стомлений.

Пролунав загальний гомін розчарування. На відміну від публіки, що збиралася у вірменському ресторані, ці люди знали історію Михаїла і про ту Присутність, що являлася йому. Він підвівся й пішов на кухню випити склянку води. Я пішов за ним.

Я запитав у нього, як вони роздобули це помешкання. Він пояснив мені, що французький закон дозволяє будь-якому громадянинові законно користуватися будинком, яким не користується його власник.

Думка про те, що Марі чекає мене, почала мене непокоїти. Він схопив мене за руку.

– Ви сказали мені, що їдете в степ. Я ще раз повторюю: будь ласка, візьміть мене із собою. Мені треба відвідати батьківщину, нехай навіть на короткий час, але грошей у мене немає. Я сумую за своїм народом, за своєю матір’ю, за своїми друзями. Я міг би вам сказати: «Голос мені повідомив, що без мене ви не обійдетеся», але це було б неправдою, ви можете зустрітися з Естер без будь-яких труднощів і без будь-чиєї допомоги. А я тим часом потребую підживитися Енергією рідної Землі.

– Я можу дати вам гроші на квиток туди й назад.

– Я знаю, що можете. Але мені хотілося б поїхати туди з вами, піти в село, де вона тепер живе, відчути вітер на своєму обличчі, допомогти вам пройти ту дорогу, яка приведе вас до коханої жінки. Вона була – і досі є – дуже важливою для мене. Дивлячись на її вагання та її рішучість, я багато чого навчився, і хочу й далі навчатися. Ви пам’ятаєте, що я вам казав про «незакінчені історії»? Я хотів би бути поруч із вами до тієї миті, коли хата, в якій вона живе, з’явиться перед нами. У такий спосіб я проживу до кінця цей період вашого – і свого – життя. Коли з’явиться хата, я вас покину.

Я не знав що сказати. Спробував змінити тему розмови й запитав у нього про людей у залі.

– То люди, що бояться закінчити, як і ви – покоління, яке мріяло змінити світ. А закінчило тим, що повернулося до «реальності». Ми прикидаємося сильними тому, що ми слабкі. Нас поки що мало, дуже мало, але сподіваюся, буде значно більше; люди не зможуть обманювати себе завжди. Але якою буде ваша відповідь на моє прохання?

– Михаїле, ви знаєте, я щиро намагаюся позбутися своєї Персональної Історії. Раніше я почував би себе набагато комфортніше й набагато зручніше, подорожуючи з вами, адже ви знаєте той край, його звичаї, знаєте, які небезпеки можуть там спіткати людину. Але тепер я думаю, що повинен сам-один розмотати клубок Аріадни, вийти з того лабіринту, в якому я заблукав. Моє життя змінилося, я ніби помолодшав на десять – двадцять років – і цього досить, щоб мені захотілося вирушити на пошуки пригод.

– Коли ви вирушаєте?

– Як тільки одержу візу. Через два або три дні.

– Нехай вас супроводжує Володарка. Голос мені підказує, що слушна хвилина настала. Якщо зміните думку, зателефонуйте мені.

Я проминув своїх недавніх супутників, що вкладалися на підлозі, готуючись до сну. Повертаючись додому, я думав, що життя – це щось набагато веселіше, аніж думають про нього ті, хто добирається до мого віку; адже завжди можна знову відчути себе молодим і божевільним. Я так був зосереджений на нинішньому моменті, що здивувався, коли побачив, що перехожі не розступаються переді мною, не опускають очі від страху. Ніхто навіть не помітив моєї присутності, а я втішав себе думкою про те, що місто знову стало таким, як у ті часи, коли Генріха Четвертого звинувачували в тому, що він зрадив протестантську релігію й одружився з католичкою, а він відповів: «Париж вартий меси».

Париж був вартий набагато більшого за меси. Мені неважко було уявити собі релігійну різанину, криваві ритуали, королів, королев, музеї, замки, художників, що страждали, письменників, які напивалися, філософів, що накладали на себе руки, зрадників, які одним порухом пальця скидали з трону династії, історії на цей час уже забуті, а тепер знову розказані.

Уперше за багато часу я увійшов у дім і не пішов відразу до комп’ютера, щоб з’ясувати, чи ніхто мені не написав і чи комусь не треба давати негайну відповідь. Не зазирнув також до спальні подивитися, чи спить Марі – я знав, вона лише вдає, ніби спить.

Не увімкнув телевізор, щоб подивитись останні нічні новини, бо то були ті самі новини, які я слухав від дитячих літ: така-то країна погрожує іншій, хтось когось зрадив, економіка розвивається погано, щойно відбувся великий скандал щодо перелюбу, Ізраїль і Палестина не дійдуть згоди в наступні п’ятдесят років, вибухнула ще одна бомба, ураган залишив тисячі людей без даху над головою.

Я пригадав, що того ранку, за браком терористичних замахів, головною подією у світі газети називали повстання на Гаїті. Кого цікавить Гаїті? Яку зміну повстання на тому острові внесе в моє життя, у життя моєї дружини, як воно вплине на ціну хліба в Парижі, на життя Михаїлового племені? Як я міг пожертвувати п’ять хвилин свого дорогоцінного життя, слухаючи про повстанців та президента тієї країни, дивлячись на тисячу разів повторені вуличні маніфестації, й усе це подалося так, ніби йшлося про великі події в житті людства: повстання на Гаїті! А я там був! А я все бачив на власні очі! Справді, дурні заслуговують на те, щоб їм видавали спеціальне посвідчення, адже саме вони підтримують колективний ідіотизм.

Я відчинив вікно, впустив у кімнату холодне повітря ночі, роздягся, сказав собі, що спроможний узяти себе під контроль і витримати холод. Я бездумно стояв там, відчуваючи босими ступнями підлогу, мій погляд прикипів до Ейфелевої вежі, а мої вуха вловлюють гавкіт собак, сирени автомобілів, балачки, яких я не міг розчути.

Я був не я, я був нічим – і це здалося мені чудовим.

* * *

– Ти якась дивна.

– Чому ти так думаєш?

– Ти здаєшся сумною.

– Але ж я не сумна. Я задоволена.

– Облиш! Тон твого голосу звучить фальшиво, ти сумуєш через мене, але не наважуєшся нічого мені сказати.

– А чого б мені сумувати?

– Бо я пізно прийшов і був трохи напідпитку. Ти навіть не запитала мене, де я був.

– Мені нецікаво.

– А чому тобі нецікаво? Я хіба тобі не сказав, що зустрічаюся з Михаїлом?

– І ти з ним не зустрічався?

– Зустрічався.

– То про що ж мені запитувати тебе?

– А тобі не здається, що коли твій коханий повертається пізно, і ти кажеш, що кохаєш його, то ти повинна принаймні запитати, чи з ним нічого не сталося?

– А що з тобою сталося?

– Нічого. Я прогулявся разом із ним та групою його друзів.

– От і гаразд.

– Ти мені віриш?

– Звичайно, вірю.

– Мені здається, ти мене вже не кохаєш. Ти зовсім не ревнуєш. Ти байдужа. Хіба це нормально, коли чоловік повертається додому о другій ночі?

– А ти хіба не казав, що ти чоловік вільний?

– Звичайно, вільний.

– Тоді для тебе цілком нормально приходити о другій ночі. І можеш робити, що тобі заманеться. Якби я була твоєю матір’ю, я турбувалася б за тебе, але ж ти дорослий, хіба ні? Чоловікам не слід думати, що їхні жінки мають ставитися до них, як до своїх дітей.

– Я говорю не про таку стурбованість. Я говорю про ревнощі.

– А ти був би радий, якби я влаштувала тепер тобі сцену, тут, за кавою?

– Ні, ліпше не треба, бо сусіди почують.

– Мені байдуже до сусідів. Я не роблю цього тому, що не маю найменшого бажання це робити. Мені було прикро почути те, що ти мені сказав у Загребі, проте я звикла до цієї думки. Але якщо це зробить тебе щасливим, то я можу вдавати, ніби помираю від ревнощів, лютую, божеволію від пристрасті.

– Ти дивна жінка, я вже тобі сказав. Я починаю думати, що значу дуже мало у твоєму житті.

– А я починаю думати, ти забув, що у вітальні на тебе чекає журналіст, і він може підслухати нашу розмову.

Атож, на мене й справді там чекає журналіст. Мені дуже згодився б автовідповідач, бо я знаю всі запитання, які він мені поставить. Знаю, з чого він почне інтерв’ю («Почнімо розмову з вашої нової книжки – цього глибокого послання до ваших читачів»), знаю, що я йому відповім («Якби я хотів надіслати послання, я написав би одну фразу, а не цілу книжку»).

Знаю, він поцікавиться моїми думками про критику, яка зазвичай дуже суворо ставиться до моєї праці. Знаю, що наша розмова закінчиться фразою: «А ви вже пишете нову книжку? Які ваші найближчі плани?» На що я відповім: «Це таємниця».

Інтерв’ю почалося, як я й сподівався:

– Поговорімо про вашу нову книжку. Яке її головне послання?

– Якби я хотів надіслати комусь послання, я написав би лише одну фразу.

– А чому ви пишете?

– Бо я зрозумів, що це дуже зручний спосіб розділити з іншими свої емоції.

Ця фраза також була однією з тих, які я залюбки передав би своєму автовідповідачеві, але тепер я вирішив дещо її змінити:

– Проте цю історію можна було б розповісти зовсім по-іншому.

– Розповісти зовсім по-іншому? Ви хочете сказати, що ви не задоволені своєю книжкою «Час шматувати, час зшивати»?

– Я дуже задоволений книжкою, але незадоволений відповіддю, яку вам щойно дав: я пишу, бо хочу, щоб мене любили.

Журналіст подивився на мене з підозрою: якщо це виклик, то в чому його суть?

– Я пишу тому, що коли я був підлітком, я не вмів добре грати в футбол, не мав автомобіля, не мав доброї платні, не мав добре розвинених м’язів.

Я зробив над собою зусилля, щоб не замовкнути. Розмова з Марі нагадала мені про минуле, якого я вже не відчував, і тепер треба було поговорити про мою справжню Персональну Історію, позбутися її. Я провадив:

– Я не носив модного одягу. Дівчата з моєї компанії цікавилися лише цим, і я не міг домогтися, щоб вони звертали на мене увагу. Уночі, коли мої друзі бавили час зі своїми коханими, я використовував своє дозвілля для того, щоб створити світ, у якому я був би щасливий: моїми супутниками були письменники та їхні книжки. Одного чудового дня я написав поему для дівчини, яка жила на моїй вулиці. Мій друг натрапив на неї в моїй кімнаті, украв її, і коли ми всі зібралися, показав її всій компанії. Усі сміялися, всім це здалося кумедним – я закохався!

Але дівчина, якій я присвятив поему, не сміялася. Наступного вечора, коли ми пішли до театру, вона сіла зі мною поруч і взяла мене за руку. І ми вийшли з театру, тримаючись за руки. Я, що вважав себе негарним, слабким, не модно вдягненим, вийшов із дівчиною, найжаданішою в усій нашій компанії.

Я зробив паузу. Я ніби повернувся в те далеке минуле, в ту мить, коли її рука доторкалася до моєї руки, й цим доторком змінила моє життя.

– І все це відбулося завдяки поемі, – провадив я. – Та поема дала мені зрозуміти, що пишучи, демонструючи свій невидимий світ, я змагався на рівних умовах із видимим світом своїх друзів: з фізичною силою, з модним одягом, автомобілями, перевагою в спорті.

Журналіст був дещо здивований, а я ще більше. Проте він опанував себе і продовжив розпитувати:

– Чому ви думаєте, що критика ставиться надто суворо до вашої праці?

Мій автовідповідач у цю мить відповів би: «Досить почитати біографію будь-якого класика з минулого – не зрозумійте мене хибно, я себе з ними не порівнюю, – і ми побачимо, що критики завжди були до них невблаганними. Причина проста: критики завжди почувають себе невпевнено, вони ніколи не знають, що відбувається у світі, вони демократи, коли говорять про політику, й вони – фашисти, коли говорять про культуру. Вони вважають, що народ уміє обирати своїх правителів, але він не вміє обирати фільми, книжки, музику.

– Ви коли-небудь чули про закон Янте?

Ось так. Я знов увімкнув свій автовідповідач, навіть знаючи, що журналіст навряд чи опублікує мою відповідь.

– Ні, не чув ніколи, – відповідає він.

– Хоч цей закон існував від початку цивілізації, офіційно він був проголошений одним данським письменником тисяча дев’ятсот тридцять третього року. У маленькому містечку Янте можновладці створили десять заповідей, навчаючи, як люди повинні поводитись і, либонь, цих заповідей варто дотримуватися не тільки в Янте, а й у будь-якому куточку світу. Якби весь той текст треба було скоротити до однієї фрази, я сказав би так: «Пересічність і невідомість – найкращий вибір. Якщо ти діятимеш так, то ніколи не матимеш у житті великих проблем. Але якщо спробуєш відрізнятися…

– Я хотів би знати заповіді Янте, – уриває мене журналіст із щирою цікавістю в голосі.

– Я їх не маю при собі, але я пошукаю повний текст.

Я пішов до свого комп’ютера й видрукував стислу версію, яку там знайшов:

«Ти – ніхто, ти не повинен думати, що знаєш більше, ніж ми. Ти не маєш ніякої ваги, ти не спроможний зробити нічого путнього, твоя праця не має жодного значення, ніколи не кидай нам виклик, і ти житимеш щасливо. Завжди сприймай серйозно те, що ми кажемо й ніколи не глузуй з наших поглядів».

Журналіст згорнув аркуш і поклав його собі до кишені.

– Вони мають слушність. Якщо ти – ніхто, якщо твоя праця не має ніякого відлуння, то тебе можна хвалити. Але хто підіймається над пересічністю, домагається успіху, той кидає виклик закону й заслуговує бути покараним.

Як добре, що він сам прийшов до цього висновку.

– І так поводяться не лише критики, – закінчив я. – Так думають і поводяться набагато більше людей, ніж ви гадаєте.

Пополудні я зателефонував на мобільний телефон Михаїла.

– Ми поїдемо разом.

Він не виявив жодного подиву; тільки подякував і запитав, що мене примусило змінити думку.

– Протягом двох років моє життя зосереджувалося на Заїрі. Після того як я зустрів вас, я пішов по дорозі, яку вже забув, по занедбаній залізниці, де між рейками росте трава, але по ній ще ходять поїзди. Але я ще не дійшов до кінцевої станції і тому не хочу зупинятися.

Він запитав, чи я вже одержав візу; я пояснив йому, що Банк Послуг активно мені в цьому допомагає, як і в усьому іншому. Один із моїх російських друзів зателефонував до своєї коханки, видавцеві кількох газет у Казахстані. Вона, у свою чергу, зателефонувала послові в Париж, і до кінця дня все має бути зроблено.

– Коли відлітаємо?

– Завтра. Мені потрібно знати ваше справжнє прізвище, щоб купити квитки, – агенція чекає на іншій лінії.

– Перш ніж роз’єднати зв’язок, хочу сказати вам дещо: мені сподобалося ваше порівняння з відстанню між рейками, сподобався ваш приклад із занедбаною залізницею. Але думаю, ви запросили мене їхати з вами не тому. Думаю, ваш учинок можна пояснити текстом, який ви написали, який я знаю напам’ять і який мала звичай цитувати ваша дружина, і він набагато романтичніший, аніж ваш горезвісний Банк Послуг:

«Воїн Світла ніколи не забуває про вдячність.

У боротьбі йому допомагали янголи; сили небесні клали кожну річ на своє місце й дозволяли йому показати себе з найкращого боку. Тож, коли заходить сонце, він стає навколішки й дякує Мантії, яка огортала його й захищала.

Товариші кажуть: «Як тобі пощастило!» Але він розуміє щастя, як уміння озирнутися на всі боки й побачити, де перебувають його друзі. Бо це вони покликали йому на допомогу янголів».

– Я не завжди пам’ятаю те, що написав, але я задоволений. А зараз мені треба назвати ваше прізвище агенції подорожей.

* * *

Агенція таксі відповіла лише через двадцять хвилин. Невдоволений голос повідомив, що доведеться зачекати ще півгодини. Марі здається веселою, їй дуже личить пишна й чуттєва чорна сукня, і я пригадую, як у вірменському ресторані один добродій розповідав про те, що він збуджується, коли знає, що його дружину жадають інші чоловіки. Я знаю, що на званому вечорі всі жінки будуть одягнені так, щоб їхні груди та інші вигини тіла опинялися в центрі уваги чоловіків, і їхні чоловіки або коханці думатимуть: «Утішайтеся нею здалеку, бо вона належить мені, я для неї найкращий, я здобув те, що вам хотілося б мати».

Сьогодні я не збираюся робити якісь справи, ані підписуватиму контракти, ані даватиму інтерв’ю – лише буду присутній на церемонії, заплачу черговий внесок до Банку Послуг, вечерятиму, сидячи поруч із якимсь занудою, що запитає мене, де я беру натхнення для моїх книжок, а з другого боку, можливо, сидітиме дружина мого приятеля, виставивши двійко грудей, і мені доведеться пильно стежити за собою, щоб мій погляд не опускався вниз, бо якщо я це зроблю бодай на секунду, вона потім розповідатиме чоловікові, що я хотів її звабити. Поки ми чекаємо таксі, я складаю перелік тем для розмови, які там можуть виникнути:

1. Коментарі про зовнішній вигляд: «яка ви елегантна», «ваша сукня чудова», «ваша шкіра незрівнянна». А коли вона повернеться додому, то скаже чоловікові, що всі інші жінки були вдягнені жахливо й мали хворобливий вигляд.

2. Про колишні й майбутні подорожі: «ви неодмінно повинні побувати в Арубі, там фантастично цікаво», «немає нічого кращого за літню ніч у Канкані, на березі моря з келихом мартіні в руці». Насправді ніхто там особливо не розважається, лише втішаються відчуттям свободи (хай протягом кількох днів, а втішатися вони повинні, бо витратили гроші).

3. Ще про подорожі, цього разу в ті місця, які можна критикувати: «я був у Ріо-де-Жанейро, ви не можете собі уявити, який там густий вуличний рух», «злидні на вулицях Калькутти – це щось неймовірне». А поїхали вони туди лише для того, щоб похизуватися своїм багатством і могутністю, а потім повернутися до вбогої реальності свого життя, де принаймні їм не загрожують ані злидні, ані насильство.

4. Нові способи лікування: «сік зі стебел пшениці за тиждень поліпшує стан волосся», «мені два дні довелося побути на курорті в Біаріці, вода там відкриває пори й виводить токсини». Наступного тижня вони зрозуміють, що сік пшеничних стебел не має ніяких корисних властивостей, а будь-яка гаряча вода відкриває пори й виводить токсини.

5. Про спільних знайомих: «я вже давно не бачив такого-то, що він робить?», «мені сказали, що така-то продала своє помешкання, бо опинилася у важкому матеріальному становищі». Можна перетерти на зубах тих, кого не запрошено на сьогоднішню вечерю, можна критикувати когось, а в кінці зробити невинний жалісливий вираз обличчя і сказати: «Але навіть із усім цим він – особа надзвичайна».

6. Невеличкі особисті нарікання лише для того, щоб присмачити вечерю: «мені хотілося б, аби щось нове відбулося в моєму житті», «я дуже турбуюся за своїх дітей, те, що вони слухають, – не музика, те, що читають, – не література». Вони чекають подібних нарікань від інших людей із цією самою проблемою, майже ніколи не сидять самі-одні й ідуть додому веселі.

7. На інтелектуальних вечерях, як та, що відбудеться сьогодні, ми посперечаємося про війну на Близькому Сході, про проблеми ісламізму, про нову виставку, про модного філософа, про науково-фантастичну книжку, якої ніхто не читав, про музику, що вже не є тією, якою була; висловимо свої погляди – інтелігентні, розважливі, цілком протилежні тому, що ми насправді думаємо. Ми знаємо, чого нам коштують такі розмови – доводиться читати нецікаві книжки, ходити на нудні фільми лише для того, щоб мати тему для розмов на таких вечерях, як ця.

Прибуває таксі, й, поки ми їдемо, я доповнюю свій список обов’язкових розмов іще однією фразою: кажу Марі, що терпіти не можу звані вечері. Вона відповідає, що в кінці я завжди стаю веселий і щиро тішуся – і це правда.

Ми заходимо до одного з найшикарніших ресторанів у місті й прямуємо до зали, зарезервованої для сьогоднішньої події – вручення літературної премії, у присудженні якої я брав участь як член журі. Усі стоять на ногах, розмовляючи, декотрі вітаються зі мною, інші тільки дивляться на мене й перемовляються між собою далі, організатор премії підходить, відрекомендовує мене присутнім, завжди промовляючи фразу, що неймовірно мене дратує: «Цей чоловік рекомендацій не потребує». Декотрі всміхаються, впізнавши мене, інші тільки всміхаються, вони мене не впізнають, але прикидаються, ніби знають, хто я є, бо визнати протилежне означало б, що світ, у якому вони досі жили, більш не існує, бо вони не знають, що важливого відбувається в ньому нині.

Мені згадується вчорашнє плем’я і я додаю подумки: дурнів треба посадити всіх на корабель, вивезти в море, і там щодня влаштовувати для них звані вечері, рекомендуючи їх одне одному протягом багатьох місяців, і тоді вони нарешті запам’ятають, хто є хто.

Я склав свій каталог людей, які відвідують такі врочистості, як сьогодні. Десять відсотків становлять «компаньйони», люди наділені владою вирішувати, які приходять сюди повертати свої борги в Банку Послуг і дуже уважно стежать за всім, що може виявитися корисним для їхньої діяльності: де ліпше позичити гроші, а де – інвестувати. Вони відразу помічають, чи може бути для них корисним той або той захід, вони першими йдуть додому, бо не хочуть гаяти час.

Два відсотки – це «таланти», вони справді мають перед собою перспективне майбутнє, вони вже здолали деякі перепони, вже довідалися, що існує Банк Послуг і стали його потенційними клієнтами. Вони можуть надати важливі послуги, але ще не досягли того становища, в якому можуть ухвалювати рішення. Вони дуже приязно поводяться з усіма, бо не знають точно, з ким вони розмовляють, і вони більш відкриті, ніж «компаньйони», бо для них кожна дорога – це дорога, яка може кудись привести.

Три відсотки я назвав би «тупамарос» – на честь уругвайських повстанців; вони спромоглися проникнути в середовище цих людей, вони прагнуть зав’язати якомога більше контактів, вони не знають, чи їм залишатися тут, чи йти на іншу вечірку, що відбувається в цей самий час, вони метушливі й стривожені, вони прагнуть відразу показати, що мають талант, але їх не запросили, вони ще не встигли піднятися на свої перші вершини, і як тільки всім стає ясно, хто вони такі, на них перестають звертати увагу.

І нарешті, інші вісімдесят п’ять відсотків – це «таці». Я дав їм таку назву тому, що, як жоден обід або вечеря не можуть відбутися без цієї посудини, так і жоден урочистий захід не може відбутися без них. Таці ніколи точно не знають, що відбувається, але знають, що важливо тут бути, вони завжди входять до списку спонсорів, бо знають, що успіх хай там якого заходу також залежить від кількості осіб, які візьмуть у ньому участь. Вони переважно складаються з екс-відомих осіб – екс-банкірів, екс-директорів, екс-чоловіків якоїсь знаменитої жінки, екс- дружин якогось чоловіка, що сьогодні перебуває при владі. Вони графи у країні, де вже не існує монархія, принцеси та маркізи, що живуть на прибутки з оренди своїх замків – історичних пам’яток. Вони ходять від обіду до обіду, від вечері до вечері – і я запитую себе, невже вони ніколи не об’їдаються до нудоти?

Нещодавно я обговорював цю проблему з Марі, вона сказала мені, що є люди, які надриваються на роботі, а є такі, що надриваються у світі розваг. І ті, й ті нещасливі, вважаючи, що вони за чимось не встигають, що ніколи не можуть позбутися своїх пороків.

Білява, молода й гарна жінка підходить до мене, коли я розмовляю з одним із двох організаторів конгресу кіно та літератури й каже, що їй дуже сподобалася моя книжка «Час шматувати і час зшивати». Каже, вона з Прибалтики, працює для кіно. Вона зразу виявляє свою належність до «тупамарос», бо заговорила до мене, а насправді зацікавлена в людині, що стоїть зі мною поруч (організаторка конгресу). Хоч вона припустилася цієї непоправної помилки, ще існує шанс, що вона належить до недосвідчених «талантів» – організаторка конгресу цікавиться, що означає її фраза «працюю для кіно». Дівчина пояснює, що пише критику для одного журналу й опублікувала книжку (невже про кіно? та ні, звичайно ж, про своє життя, про своє коротке й нікому не цікаве життя).

І тут вона чинить найтяжчий гріх – надто поспішає і запитує, чи не може вона дістати запрошення на цьогорічний конгрес. Організаторка відповідає, що з її країни вже запрошено видавця моїх книжок, жінку впливову та працьовиту (й дуже вродливу, додаю я подумки). Організаторка одвертається й продовжує розмову зі мною, дівчина-«тупамарос» кілька хвилин стоїть, не знаючи, що їй сказати, і зрештою йде геть.

Більша частина сьогоднішніх гостей – «тупамарос», «таланти» й «таці» – належать до мистецького середовища, адже йдеться про вручення літературної премії. Що ж до «компаньйонів», то вони діляться на членів опікунських рад і осіб, які належать до фундацій, що підтримують музеї, концерти класичної музики, молодих митців, які подають надії. Після кількох розмов, у яких він розповів, хто чинив найбільший тиск на членів журі, щоб одержати сьогоднішню літературну премію, ведучий підіймається на сцену, просить, щоб усі посідали на свої місця, позначені табличками на столах (ми всі посідали), кидає кілька жартів (це частина ритуалу, й усі ми сміємося) й повідомляє, що переможці будуть оголошені між закускою і першою стравою.

Я сідаю за головний стіл; це дозволяє мені триматися далеко від «таць», але не дає змоги поспілкуватися зі сповненими ентузіазму та цікавих ідей «талантами». Я сиджу між директоркою автомобільної компанії, яка спонсорує сьогоднішнє свято, та багатою спадкоємицею, що вирішила вкласти гроші в мистецтво. На мій подив, жодна з цих двох жінок не вдягла надто провокативного декольте. За нашим столом сидять також управитель фабрики парфумів, арабський принц (який, певно, був у місті проїздом і хтось з опікунської ради запросив його, щоб підвищити престиж сьогоднішньої події), ізраїльський банкір, який колекціонує рукописи чотирнадцятого сторіччя, організатор сьогоднішнього вечора, французький консул у Монако й білява дівчина, яка не знаю, що тут робить, але, певно, є потенційною коханкою організатора.

Мені знову й знову доводиться чіпляти на носа окуляри й потай читати імена сусідів (я теж мусив би поплавати на тому кораблі для дурнів або бути запрошеним на це саме свято понад десяток разів, щоб запам’ятати імена гостей). Згідно з протоколом, Марі посадили за інший стіл. Комусь у якийсь історичний момент спало на думку, що подружжя на банкетах треба розділяти, щоб ми сумнівалися, в якому статусі перебуває особа, що сидить поруч із нами: одружена, самітна чи одружена, але доступна. Чи, можливо, той реформатор вважав, що чоловік із дружиною, коли їх посадити поруч, розмовлятимуть лише одне з одним – але в такому разі, навіщо виходити з дому, брати таксі та їхати на банкет?

У цілковитій відповідності з моїм списком традиційних тем, обговорюваних на званих вечерях, розмова обертається навколо культурної доброчинності: яке чудо ця виставка, яка розумна критика в того або в того. Мені хочеться зосередитися на закусці, кав’ярі з лососиною та яйцем, але знову й знову мене відривають від цього знаменитими запитаннями про те, чи важко мені було написати свою книжку, де я черпаю натхнення, чи працюю над новим проектом. Усі показують глибоке розуміння проблем культури, усі цитують – вдаючи ніби випадково, звичайно, – ту або ту знаменитість, із якою вони знайомі й близько приятелюють. Усі досконало володіють умінням поговорити про сучасну політику або про ті проблеми, з якими зіштовхується культура.

– А може, поговоримо про щось інше?

Ця фраза вихопилася в мене несамохіть. Усі за столом замовкли: зрештою, уривати інших – ознака поганого виховання, а ще гірше ми робимо, коли намагаємося зосередити увагу всіх на собі. Але схоже, що вчорашня прогулянка в образі жебрака вулицями Парижа завдала мені непоправної шкоди, і я більше не можу терпіти такі розмови.

– Ліпше поговорімо про фактор примирення: про той момент у нашому житті, коли ми припиняємо рух уперед і примиряємося з тим, що маємо.

Ніхто особливо моїми словами не зацікавився. Але я сповнений рішучості змінити тему.

– Чом би нам не поговорити про те, як важливо забути історію, яку нам розповідали, і спробувати жити якось по-новому. Щодня робити щось інше – наприклад, поговорити із сусідом у ресторані, відвідати лікарню, поставити ногу в калюжу води, вислухати те, що хоче сказати тобі ближній, дозволити Енергії Любові циркулювати вільно, замість заховати її в якомусь кутку.

– Ви маєте на увазі адюльтер? – запитав його видавець журналів.

– Ні. Я маю на увазі, що треба бути інструментом любові, а не її хазяїном. Це гарантуватиме нам, що ми залишаємося з кимось тому, що так хочемо, а не тому, що так велить звичай.

З усією делікатністю, але й з певною іронією консул Франції в Монако пояснює мені, що ті, хто сидить тут за столом, користуються цим правом і цією свободою. Усі з ним погоджуються, хоч ніхто не вірить, що це правда.

– Секс! – кричить білявка, про яку ніхто не знає, що вона тут робить. – Чому ми не говоримо про секс? Це набагато цікавіше й зовсім не так складно!

Вона принаймні цілком природна у своєму зауваженні. Одна з моїх сусідок за столом посміхається з іронією, але я плескаю в долоні.

– Секс і справді тема цікавіша, але не думаю, що це щось інше, ви згодні? Крім того, говорити про секс більше нікому не заборонено.

– Якщо не брати до уваги, що це ознака поганого смаку, – каже одна з моїх сусідок.

– У такому разі, чи можна довідатися, що ж заборонено? – організатор почуває себе все більш ніяково.

– Говорити про гроші, наприклад. Усі ми тут маємо або вдаємо, ніби маємо, гроші. Ми віримо в те, що нас сюди запросили, бо ми багаті, знамениті, впливові. Але чи бодай раз така звана вечеря допомагала комусь довідатися, які прибутки має той або той? Якщо ми вже такі впевнені в собі, такі важливі, то чому ми не хочемо бачити світ таким, як він є, а не таким, як ми собі його уявляємо?

– Куди ви, добродію, ведете? – запитала директорка автомобільної фірми.

– Це довга історія. Вона починається від Ганса й Фрица, що розмовляють в одному з токійських барів, а продовжує її монгол-кочовик, який говорить, що ми повинні забути, ким ми думаємо, ми є, щоб стати справді тими, ким ми є.

– Я нічого не зрозуміла.

– Я погано це пояснив, але перейдімо до найцікавішого: я хочу знати, хто тут які має прибутки. Що означає, у вимірі грошей, сидіти за найважливішим у цій залі столом.

На мить запала мовчанка – ніхто не збирався дозволити мені продовжити мою гру: фінансова ситуація – набагато більше табу, ніж секс, більше, ніж розмови про зраду, корупцію, парламентські інтриги.

Але принц з арабської країни, також знуджений від стількох прийомів та банкетів із пустими розмовами, а може, і тому, що в той день одержав від персонального лікаря повідомлення, що скоро помре, чи невідомо з якої причини, підхопив цю розмову:

– Парламент моєї країни платить мені близько двадцятьох тисяч євро на місяць. Проте я витрачаю значно більше, бо маю дозвіл витрачати необмежені суми на так зване представництво. Якщо пояснити це більш популярно, то я приїхав сюди сьогодні на автомобілі з водієм посольства, одяг, який тепер на мені, належить державі, завтра я полечу до іншої європейської країни на приватному реактивному літаку, але витрати на пілота, пальне та мито в аеропорту будуть зазначені як витрати на представництво. – І завершив: – Реальність видима не завжди відповідає реальності точній.

Якщо принц заговорив із такою відвертістю, то позаяк в ієрархічному розумінні він був найважливішою персоною за столом, то не піти назустріч його високості ніхто не посмів би. Присутні мусили взяти бодай якусь участь у грі.

– Я не знаю точно, яка в мене платня, – сказав організатор, один із класичних представників Банку Послуг, яких називають «лобістами». – Десь близько десятьох тисяч євро, але мені теж офіційно дозволено витрачатися на представництво тих організацій, у яких я головую. Можу списувати на витрати з представництва все – вечері, обіди, готелі, авіаперельоти, а іноді навіть одяг – хоч приватного реактивного літака в мене нема.

Вино закінчилося, він подав сигнал, і наші келихи знову наповнили. Тепер настала черга директорки автомобільної фірми, якій дуже не сподобалася ця ідея, але схоже, тепер її розважила.

– Думаю, що теж заробляю приблизно стільки й так само маю необмежений кредит на представництво.

Один за одним присутні розповідали про свої прибутки. Банкір був найбагатшим з усіх: мав гарантованих двадцять мільйонів євро на рік, а крім того володів акціями свого банку, що постійно зростали в ціні.

Коли черга дійшла до білявки, яку нікому не відрекомендували, вона дала задній хід.

– Це моя таємниця. Вона нікому не цікава.

– Звісно, що вона нікому не цікава, але ми беремо участь у грі, – сказав організатор вечора.

Дівчина відмовилася брати участь у грі. Відмовившись, вона ніби поставила себе в привілейоване становище, адже тільки вона тепер мала таємниці від групи. Поставивши себе в таке привілейоване становище, вона стала об’єктом зневаги. Боячись принизити себе через свою жалюгідну платню, вона принизила всіх, удаючи таємничість і не знаючи, що більшість присутніх тут людей жили на краю провалля, настільки заплутавшись у своїх витратах на представництво, що могли зірватися туди будь-якого дня.

Як і слід було сподіватися, черга дійшла й до мене.

– У мене буває по-різному. Якщо я опублікую нову книжку, то зможу заробити близько п’ятьох мільйонів доларів у цьому році. Якщо не опублікую нічого нового, то одержу близько двох мільйонів за продані права на книжки вже опубліковані.

– Ви поставили це запитання, бо хотіли похвалитися своїми високими прибутками, – сказала «таємнича» дівчина. – Але нікого ви не вразили.

Вона зрозуміла свій хибний крок і тепер намагалася виправити ситуацію, перейшовши в атаку.

– Яка ж тут похвальба, – не погодився принц. – Я уявляв собі, що письменник із вашою славою та популярністю, має набагато більше грошей.

Очко на мою користь. Тепер білява дівуля не розтулятиме рота до кінця вечора.

Розмова про гроші поламала цілу низку табу, позаяк тема прибутків і заробітків була найменш бажаною. Офіціант снував між столами частіше, пляшки спорожнялися з неймовірною швидкістю, ведучий/організатор піднявся на сцену у веселому настрої, оголосив переможця, вручив йому премію і відразу повернувся до розмови, яка не втихала й уже порушувала правила доброго тону, які вимагають, щоб ти мовчав, коли твій сусід за столом говорить. Тепер ми говорили про те, як витрачаємо свої гроші (здебільшого купуємо собі дозвілля, подорожуючи або займаючись якимсь спортом).

Я став обмірковувати, як мені повернути розмову на тему власного похорону: хто яким хотів би його бачити, бо смерть була не меншим табу, ніж гроші. Але атмосфера у залі була така весела, спілкування стало таким жвавим, що я вирішив промовчати.

– Ми говоримо про гроші, але ми не знаємо, що таке гроші, – сказав банкір. – Чому люди вірять у те, що розмальований папірець, пластикова картка або монета, викарбувана з металу п’ятої категорії, мають таку цінність? А то й гірше: наприклад, ваші гроші, ваші мільйони доларів – лише електронні імпульси, більш нічого. Вам це відомо?

Звісно, це було всім відомо.

– Бо на початку багатство було чимось таким, що ми бачимо на наших дамах, – провадив банкір. – Прикраси, виготовлені з рідкісних речей, які було легко перевозити, легко рахувати й ділити. Перли, золоті зливки, дорогоцінні камені. Увесь наш статок був у нас перед очима.

У свою чергу, коштовності обмінювали на худобу або пшеницю, адже перевозити худобу або збіжжя з місця на місце було б значно важче. Цікаво те, що ми досі поводимося, як первісне плем’я дикунів – носимо прикраси, щоб показати, які ми багаті, хоч нерідко прикрас у нас значно більше, ніж грошей.

– Такий закон племені, – сказав я. – Молоді люди мого часу носили довге волосся, молоді люди сьогодні роблять собі пірсинг. Це допомагає їм визначити, хто думає, як і вони, хоч не має ніяких статків. А чи можуть електронні імпульси оплатити нам зайву годину життя? Ні. Чи можуть вони повернути дорогі нам створіння, які вже нас покинули? Ні. Чи можна ними оплатити любов?

– Любов можна, – сказала жартівливим тоном директорка автомобільної фірми.

Проте в її очах був глибокий смуток. Я згадав про Естер і про свою відповідь журналістові в тому ранковому інтерв’ю. Попри весь наш шик і наші кредитні картки, багаті, могутні, розумні, ми у глибині душі знаємо, що всі наші зусилля спрямовані на пошуки любові, ніжності, прагнення мати поруч людину, яка нас любить.

– Не завжди, – відповів їй управитель фабрики парфумів, подивившись на мене.

– Ваша правда – не завжди, а що ви на мене дивитеся, то, думаю, хочете сказати, що моя дружина мене покинула, хоч я й був багатою людиною. Тож скажімо – майже завжди. До речі, хто з тих, котрі сидять за цим столом, знає, скільки котів і скільки стовпів зображено на задній частині десятидоларової банкноти?

Ніхто цього не знав, і нікого воно не цікавило. Згадка про любов повністю розвіяла атмосферу веселості, й ми повернулися до розмови про літературні премії, музейні виставки, про фільм, який нещодавно вийшов на екрани, про щойно поставлену на театральній сцені п’єсу, яка мала набагато більший успіх, ніж можна було сподіватися.

* * *

– Що там було за столом у тебе?

– Усе нормально. Те, що й завжди.

– А я там почав цікаву дискусію. Про гроші. Але закінчилася вона трагічно.

– О котрій годині ти їдеш?

– Виходжу з дому о пів на восьму ранку. Ти ж теж їдеш до Берліна, візьмімо одне таксі.

– Куди ти їдеш?

– Ти знаєш куди. Ти мене не запитувала, але знаєш.

– Атож, знаю.

– Як знаєш і те, що ми з тобою в ці хвилини кажемо одне одному: «Прощай!»

– Я хотіла б повернутися в той час, коли познайомилася з тобою: чоловік, чия душа була розтерзана на шматки жінкою, яка щойно його покинула, і жінка, що божеволіла від кохання до чоловіка, який жив із нею поруч. Я хотіла б знову сказати тобі те, що сказала одного дня: я боротимуся до кінця. Я й справді боролася, але програла битву – тепер зализую рани й готуюся до наступної.

– Я теж боровся і теж програв. Я навіть не намагаюся зшивати те, що роздерлося: просто хочу дійти до кінця.

– Я щодня страждаю, ти це знав? Я страждаю вже багато місяців, намагаючись показати, як я тебе кохаю, як життя стає для мене змістовним і важливим лише тоді, коли ти поруч зі мною. Але тепер, навіть страждаючи, я вирішила, що з мене годі. Кінець. Я стомилася. Після тієї ночі в Загребі я перестала захищатися і сказала собі: якщо я дістану ще один удар, нехай він буде. Нехай він зіб’є мене з ніг, нехай відправить у нокаут, одного дня я прийду до тями.

– Ти зустрінеш кого-небудь.

– Звичайно, зустріну: я молода, гарна, розумна й жадана. Але вже ні з ким я не зможу пережити те, що пережила з тобою.

– Ти переживеш інші емоції. І знай, хоч ти, може, мені й не повіриш: я кохав тебе, коли ми були разом.

– Я знаю, хоч це анітрохи не зменшує мого болю. Завтра ми поїдемо в різних таксі: терпіти не можу прощань, а надто в аеропортах або на залізничних вокзалах.

Повернення на Ітаку

– Сьогодні заночуємо тут, а завтра поїдемо далі верхи на конях. Мій автомобіль не зможе проїхати в пісках степу.

Ми були в чомусь схожому на бункер, який залишився тут від часів Другої світової війни. Старий чоловік, його дружина та онука привітно зустріли нас і провели в скромну, але чисту кімнату.

Дос провадив:

– І не забудьте: оберіть собі ім’я.

– Не думаю, що це її цікавить, – сказав Михаїл.

– Звичайно, цікавить, – наполягав Дос. – Я нещодавно бачив його дружину. Я знаю, що вона думає, знаю, що їй відкрилося, знаю, чого вона чекає.

Досів голос звучав водночас лагідно і ствердно. Атож, я обрав би собі ім’я, або погодився прийняти те, яке мені запропонували б, я остаточно відкинув би свою колишню історію й увійшов у свою легенду, але я надто перевтомився.

Я був геть виснажений, бо минулої ночі спав лише дві години. Моє тіло ще не пристосувалося до надто великої різниці в часі. Я прилетів до Алмати об одинадцятій годині ночі – за місцевим часом, тоді як у Франції була тільки шоста вечора. Михаїл привіз мене до готелю, я трохи покуняв, прокинувся вдосвіта, побачив унизу світло, подумав, що в Парижі зараз час, коли треба спускатися вечеряти, мені захотілося їсти, я запитав, чи обслуга готелю могла б мені принести чогось поїсти й дістав відповідь: «Звичайно, могли б, але вам варто зробити над собою зусилля і спробувати заснути, бо інакше ваш організм і далі житиме за розпорядком європейського часу».

Для мене найбільша мука у світі – це намагатися заснути; я з’їв сандвіч і вирішив прогулятися. Поставив портьє запитання, на яке йому, либонь, доводилося відповідати щовечора: «О цій годині виходити небезпечно?» Він запевнив мене, що ні, і я поблукав безлюдними вулицями, вузенькими провулками, широкими проспектами, місто, як і будь-яке інше – з яскравими афішами, з поліційними машинами, які проїздили вряди-годи, там жебрак, там повія. Я мусив постійно повторювати гучним голосом: «Я в Казахстані!» Бо інакше я подумав би, що перебуваю в одному з незнайомих мені кварталів Парижа.

– Я в Казахстані! – сказав я звертаючись до безлюдного міста, аж поки чийсь голос мені відповів:

– Звісно, ви в Казахстані.

Я трохи злякався. Зовсім близько від мене, на майдані, о цій нічній годині сидів на лаві якийсь чоловік із рюкзаком поруч себе. Він підвівся, відрекомендувався як Ян, народжений у Голландії, і сказав:

– Я знаю, чому ви тут.

Друг Михаїла? Агент секретної поліції, який мене супроводжує?

– Що ви тут робите?

– Те саме, що роблю від самого Стамбула в Туреччині. Мандрую Шовковим шляхом.

Я зітхнув із полегкістю. І вирішив продовжити розмову.

– Пішки? Якщо я не помиляюся, то ви вже перетнули всю Азію.

– Мені це було потрібно. Моє життя перестало задовольняти мене, хоч я маю гроші, дружину, дітей, володію фабрикою панчіх у Роттердамі. Протягом певного періоду я знав, за що я борюся – за стабільність моєї родини. Але тепер для мене все змінилося; усе, що раніше давало мені радість і задоволення, сьогодні мені геть остогидло. В ім’я свого шлюбу, своєї любові до дітей, свого потягу до роботи я вирішив викроїти два місяці для себе самого, подивитися на своє життя здалеку. Це дало результати.

– Протягом кількох останніх місяців я зробив щось подібне. Чи багато тут паломників?

– Багато. Дуже багато. Існують проблеми безпеки, бо політична ситуація в деяких країнах дуже складна, й аборигени там терпіти не можуть європейців. Але люди завжди готові ризикувати: думаю, в усі епохи прочан шанували, з’ясувавши, що вони не шпигуни, звісно. Але як я зрозумів, у вас інша мета. Що ви тут робите, в Алмати?

– Те саме, що й ви: хочу завершити свій шлях. Вам також не вдається заснути?

– Я щойно прокинувся. Чим раніше я вийду, тим більше маю шансів дійти до найближчого міста – інакше мені доведеться заночувати в холодному степу, на вітрі, який ніколи не вщухає.

– У такому разі, щасливої вам подорожі.

– Зачекайте ще трохи: я маю потребу поговорити, поділитися своїм досвідом. Більшість паломників не розмовляють англійською.

І він став розповідати мені про своє життя, тоді як я намагався пригадати все, що я знав про Шовковий шлях, давню торговельну дорогу, що сполучала Європу з країнами Сходу. Найтрадиційніший шлях починався в Бейруті, проходив через Антіохію і простягався аж до берегів Жовтої річки в Китаї, але в Центральній Азії він перетворювався на щось подібне до павутини, дороги там розбігалися в усіх напрямках, на їхніх перехрестях виникали торговельні пункти, які згодом перетворювалися на міста, що руйнувалися під час воєн між ворожими племенами, відбудовувалися жителями, знову руйнувалися і знову відроджувалися. Хоча цим шляхом перевозили різний крам – золото, екзотичних тварин, слонову кістку, насіння, політичні ідеї, групи втікачів від громадянських війн, озброєних бандитів, приватні загони для захисту караванів, – шовк був найрідкіснішим і найбільш бажаним у Європі товаром. Саме по одному з відгалужень цього шляху буддизм примандрував із Китаю до Індії.

– Я вийшов із Антіохії, маючи лише двісті доларів, – сказав голландець, після того як описав мені гори, краєвиди, екзотичні племена, постійні проблеми з патрулями та з поліцією в різних країнах. – Не знаю, чи ви зрозумієте те, що я вам скажу, але мені треба було з’ясувати, чи я спроможний повернутися до себе самого, до свого істинного «я».

– Я розумію більше, ніж ви думаєте.

– Мені довелося жебрати, просити милостиню. На мій подив, люди набагато щедріші, ніж я думав.

Жебрати? Я пильно подивився на його рюкзак і на його одіж, чи там немає знаку якогось «племені», але не побачив нічого.

– Ви коли-небудь бували у вірменському ресторані в Парижі?

– Я був у багатьох вірменських ресторанах, але всі вони були не в Парижі.

– Чи знайомі ви з молодиком, якого звуть Михаїлом?

– Це ім’я дуже поширене в цій місцевості. Якщо й був, то не пам’ятаю, і на жаль не можу вам нічим допомогти.

– Справа не в допомозі. Я лише здивований деякими збігами. Схоже, багато людей у багатьох місцях світу доходять до розуміння одних речей і діють у схожий спосіб.

– Коли ми вирушаємо в цю подорож, то нашим першим відчуттям є, що ми ніколи не дійдемо до кінця. Другим відчуттям є невпевненість, відчуття самотності й бажання відмовитися від свого наміру, що не покидає нас ані вдень, ані вночі. Але якщо ви витримаєте протягом тижня, ви дійдете до кінця.

– Досі я здійснював своє паломництво вулицями одного міста й лише вчора прибув до іншого місця. Можна мені благословити вас?

Він подивився на мене здивованим поглядом.

– Я подорожую не з релігійних причин. А ви священик?

– Я не священик, але відчуваю, що повинен благословити вас. Як вам відомо, багато речей не вкладаються у схему простої логіки.

Голландець на ім’я Ян, з яким я більше ніколи не зустрінуся в цьому житті, опустив голову й заплющив очі. Я поклав руки йому на плечі і своєю рідною мовою – якої він не міг зрозуміти – попросив, щоб він безпечно дійшов до кінця свого шляху, щоб залишив на Шовковому шляху смуток та відчуття, що життя не має сенсу, й щоб він повернувся до своєї родини з чистою душею й веселими очима.

Він подякував мені, закинув за плечі рюкзак, обернувся в напрямку до Китаю і вирушив у дорогу. Я повернувся до готелю з думкою, що ніколи нікого не благословляв. Але я підкорився пориву, а порив був щирий, і моя молитва буде почута.

Наступного дня Михаїл прийшов зі своїм другом на ім’я Дос, який мав супроводжувати нас. Дос мав автомобіль, знав мою дружину, знав степи і також хотів бути близько, коли я прийду в село, де живе Естер.

Я хотів відмовитися від його послуг: спочатку Михаїл, тепер його друг, а коли дійдемо до кінця, то за мною йтиме велика юрба людей, що плескатимуть у долоні або плакатимуть – залежно від того, що мене там чекає. Але я був надто стомлений, щоб сперечатися: наступного дня я нагадаю Михаїлові про його обіцянку: не допустити, щоб хтось був свідком нашої зустрічі з Естер.

Ми сіли в автомобіль і протягом якогось часу їхали по Шовковому шляху. Вони запитали в мене, чи я знаю, що це за дорога, я відповів, що зустрів уночі прочанина, й вони мені сказали, що цей вид подорожі стає явищем дедалі більш звичайним, і через короткий час він дасть велику користь туристській індустрії країни.

Через дві години ми звернули з головного шляху на одну з бічних доріг і їхали по ній, аж поки зупинилися біля «бункера», де й перебуваємо тепер, їмо рибу й слухаємо тихе свистіння вітру, який віє зі степу.

– Естер зіграла дуже важливу роль у моєму житті, – розповідає Дос, показуючи мені фотографію однієї зі своїх картин, на якій можна побачити клапоть тканини, просякнутої кров’ю. – Я мріяв виїхати звідси, як Олег…

– Ліпше називай мене Михаїлом, щоб він мене ні з ким не плутав.

– Тож я мріяв виїхати звідси, як і багато молодих людей мого віку. Але одного дня Олег – чи то пак Михаїл – зателефонував мені. Він сказав, що його благодійниця вирішила пожити якийсь час у степу й просив мене допомогти їй. Я прийняв його пропозицію, побачивши в ній свій шанс, сподіваючись, що вона й мені допоможе роздобути візу, вилетіти до Франції і знайти там якусь роботу. Вона попросила мене відвезти її до глухого села, в якому вона була під час одного зі своїх візитів.

Я підкорився її бажанню, не запитавши, чому вона так хоче. Дорогою вона наполягла, щоб ми заїхали в дім до кочовика, якого вона відвідала кілька років тому: на мій превеликий подив, вона захотіла зустрітися з моїм дідом! Дід зустрів її з гостинністю, яка притаманна всім, хто живе в цих безкраїх степах. Він сказав їй, що вона сумує, але насправді її душа радіє, вона почувається вільною, й Енергія Любові знову в ній циркулює без перешкод. Він переконав її, що це вплине на цілий світ, зокрема й на її чоловіка. Він навчив її багатьох речей про культуру степу й попросив мене, щоб я навчив решти. Зрештою він вирішив, що вона може залишити собі своє ім’я всупереч тому, що велить традиція.

І поки вона навчалася в мого діда, я навчався разом із нею і зрозумів, що мені не треба їхати далеко, як вчинив Михаїл. Моя місія вимагає від мене, щоб я залишився тут у цьому безлюдному просторі – у степу, – щоб я зрозумів його кольори й переніс їх на картини.

– Я не зовсім розумію, чого навчалася моя дружина у вашого діда. Адже ваш дід сказав, що нам треба все забути.

– Завтра я вам покажу, – сказав Дос.

І наступного дня він мені показав, не пояснюючи, що саме показує. Я побачив степ без краю, схожий на пустелю, але він був наповнений життям, яке ховалося під повзучою рослинністю. Я побачив рівнинний обрій, величезний порожній простір, почув цокіт кінських копит, тихий вітер, і нічого, абсолютно нічого не було навкруг нас. Так ніби світ обрав це місце для того, щоб показати свою неозорість, простоту і складність водночас. Так ніби ми могли – й мусили – бути такими, як степ, порожніми, нескінченними й водночас наповненими життям.

Я подивився на синє небо, скинув темні окуляри і дозволив, щоб мене затопило це світло, це відчуття, що я перебуваю в якомусь місці, але й у всіх місцях водночас. Ми їхали верхи мовчки, зупиняючись лише для того, щоб дати коням напитися зі струмочків, які міг помітити тільки той, хто добре знав цю місцевість. Вряди-годи вдалині з’являлися інші вершники та вівчарі зі своїми отарами, вставлені в рамку рівнини й неба.

Куди я їду? Я не мав про це найменшого уявлення, й мені було нецікаво знати. Жінка, яку я шукав, перебувала десь у цьому нескінченному просторі, я міг доторкнутися до її душі, міг почути мелодію, яку вона наспівувала, поки ткала килими. Тепер я розумів, чому вона обрала це місце: тут немає нічого, абсолютно нічого, щоб відвернути увагу, тут порожнеча, яку вона так шукала, тут вітер, який потроху відносив її біль у далеч. Чи могла вона собі уявити, що одного дня я з’явлюся тут верхи на коні й поїду, щоб зустрітися з нею?

Відчуття Раю опускається сюди з неба. І я розумію, що переживаю незабутні хвилини свого життя – почуття, яке нас часто опановує після того, як магічний момент минув. Я перебуваю тут цілком і повністю, без минулого, без майбутнього, весь зосереджений на цьому ранкові, на музиці, яку вистукують копита коней, на ніжності, з якою вітер пестить моє тіло, на несподіваній благодаті споглядання неба, землі та людей. Я входжу в стан, подібний до обожнювання, до екстазу, до вдячності за те, що я живу. Я тихо молюся, слухаючи Голос природи й розуміючи, що невидимий світ завжди виражає себе у світі видимому.

Я звертаюся з кількома запитаннями до неба, з тими самими запитаннями, з якими зверталася до нього моя мати, коли була дитиною.

Чому одних людей ми любимо, а інших ненавидимо?

Куди ми потрапляємо після смерті?

Чому ми народжуємося й чому в кінці помираємо?

Що таке Бог?

Степ відповідає мені безперервним гудінням вітру. І цього досить: знати, що на фундаментальні питання життя відповідей немає, а проте ми й без них ідемо вперед.

Коли на обрії з’явилося кілька гір, Дос попросив, щоб ми зупинилися. Я помітив, що поруч протікає струмок.

– Зробимо тут привал.

Ми зняли з коней в’юки, натягли намет. Михаїл став копати в землі яму.

– Так робили кочовики. Копали яму, накривали її дно камінням, обкладали її каменями по краях – і маємо місце, де можна розкласти вогнище, захищене від вітру.

На півдні, між горами й нами, з’явилася хмара куряви й почувся тупіт кінських копит. Я не міг не звернути увагу на те, що відбувалося біля мене: двоє моїх товаришів рвучко підхопилися на ноги, і я помітив, що вони напружилися. Але потім перемовилися кількома словами російською мовою й розслабилися, Дос обернувся й став закріплювати намет. А Михаїл тим часом розпалив вогнище.

– Ви можете пояснити мені, що тут відбувається?

– Хоч і може здатися, що звідусіль нас оточує порожній простір, ви звернули увагу на те, що ми проминули кількох пастухів, струмки, черепах, лисиць, вершників? І хоч вам здається, ніби все це ви бачите зовсім близько від себе – а проте, звідки прийшли ці люди? Де їхні будинки? Де вони випасають свої отари?

Уявлення про порожній простір – ілюзія: ми постійно спостерігаємо, що діється довкола нас, а за нами теж спостерігають. Для чужоземця, який не вміє читати знаки степу, усе перебуває під контролем, і він не бачить нічого, крім коней і вершників.

Проте ми, люди, що тут виросли, вміємо розгледіти юрти, круглі оселі, які зливаються з краєвидом. Ми вміємо зрозуміти, що відбувається, спостерігаючи, як і в якому напрямку скачуть вершники; у давні часи виживання племені залежало від цієї спроможності – бо доводилося битися з ворогами, із загарбниками, з контрабандистами.

А тепер погана новина: вони зрозуміли, що ми їдемо до села, розташованого біля підніжжя гір, і послали людей, щоб ті вбили чаклуна, який бачить привиди малих дівчаток, і чоловіка, який хоче потривожити мир чужоземної жінки.

Він засміявся зі свого жарту.

– Чекайте. Зараз ви все зрозумієте.

Вершники наближалися. Через короткий час уже можна було роздивитися, що там відбувається.

– Там щось ненормальне. Чоловік женеться за жінкою.

– Справді ненормальне. Але це частина нашого життя.

Жінка промчала повз нас, стискаючи в руці довгий батіг, щось крикнула й усміхнулася, звертаючись до Доса, але не зупинилася, а й далі скакала чвалом, кружляючи навколо місця, де ми розбили табір. Чоловік, спітнілий, але усміхнений, також привітав нас. Здавалося, він гнав коня усе швидше, намагаючись наздогнати жінку.

– Ніна могла б бути й поступливішою, – сказав Михаїл. – У цьому нема потреби.

– Саме тому, що нема потреби, вона й не мусить бути поступливою, – відповів Дос. – Досить бути гарною і мати доброго коня.

– Але ж вона витворяє таке з усіма.

– Я зняв її із сідла, – з гордістю сказав Дос.

– Ви умисне розмовляєте англійською, щоб я зрозумів, так?

Жінка сміялася, мчала дедалі швидше, і її сміх наповнював степ веселістю.

– Це лише форма зваблення. Називається киз-куу, або «збити дівчину з коня». Усі ми в дитинстві або в юності брали участь у таких розвагах.

Чоловік, який гнався за дівчиною, потроху наближався до неї, але всі ми бачили, що його кінь скоро не витримає.

– Згодом ми трохи поговоримо про Тенгрі, культуру степу, – провадив Дос. – Та оскільки ви бачили цю сцену, дозвольте мені пояснити вам щось дуже важливе: тут, на цій землі, всім верховодить жінка. Її завжди пропускають уперед. Вона одержує половину посагу, навіть якщо вирішила розлучитися з чоловіком. Щоразу, коли чоловік бачить жінку в білому тюрбані, він знає, що це мати, й ми повинні притулити долоню до серця й опустити голову на знак пошани.

– А що має з цим спільного ритуал «зняти дівчину з сідла»?

– У селі біля підніжжя гір, куди ми їдемо, ціла група молодиків на конях ганяються за цією дівчиною на ім’я Ніна, яка є найжаданішою нареченою в цій місцевості. Вони беруть участь у цій грі киз-куу, що виникла в давні часи, коли степові дівчата, яких називали амазонками, вміли воювати не гірше за чоловіків.

У ті часи, якщо чоловік хотів одружитися, він не просив дозволу в родини: претенденти на руку дівчини збиралися в певному місці, усі верхи на конях. Вона кілька разів об’їздила навкруг чоловіків, сміючись, дражнячи їх і шмагаючи батогом. Аж поки найхоробріший наважувався погнатися за нею. Якщо він не міг наздогнати її протягом певного часу, то цей хлопець мусив просити землю, щоб вона назавжди його прикрила, його вважали поганим вершником, а для воїна – то найбільша ганьба.

Якщо ж він наздоганяв дівчину, не боячись ударів батога, стягував її з коня, його вважали справжнім чоловіком, і йому дозволялося поцілувати її й одружитися з нею. Звісно, як у минулому, так і тепер, дівчата знали, від кого їм треба втекти, а кому дозволити себе спіймати.

Схоже, Ніна хотіла лише трохи розважитись. Вона відірвалася від хлопця й погнала коня до села.

– Вона хотіла лише похизуватися перед нами. Знає, що ми повинні приїхати й тепер понесла новину в село.

– У мене два запитання. Перше може здатися вам зовсім дурним. У вас досі дівчата обирають собі наречених у такий спосіб?

Дос сказав, що сьогодні це тільки жарт. Якщо на Заході ігри зваблювання відбуваються в барах та на дискотеках, куди хлопці й дівчата приходять відповідно вдягнені, то в степу такою грою завжди була киз-куу. Ніна вже посоромила чимало хлопців і вже дозволила кільком зловити себе – як це трапляється на найкращих дискотеках світу.

– Друге моє запитання може здатися ще більш ідіотським: моя дружина живе в тому селі біля підніжжя гір?

Дос ствердно кивнув головою.

– А якщо ми лише за дві години від села, то чому ми не ночуємо там? До ночі ще далеко.

– Ми справді за дві години від села й існують дві причини, чому ми маємо затриматися тут. Перша: навіть якби Ніна сюди не приїхала, хтось усе одно нас побачив би й повідомив Естер, що ми прибуваємо. Таким чином, вона зможе вирішити, чи вона хоче нас бачити чи воліє на кілька днів поїхати до сусіднього села – і в такому випадку ми її переслідувати не станемо.

Серце мені зупинилося.

– Після того як я доклав стільки зусиль, щоб добутися аж сюди?

– Не повторюйте ці слова, бо в такому разі ви нічого не зрозуміли. Чому ви думаєте, що ваші зусилля мають бути винагороджені покорою або вдячністю жінки, яку ви кохаєте? Ви приїхали сюди, бо таким був ваш шлях, а не для того, щоб купити любов своєї дружини.

Хоч би яким несправедливим це мені здавалося, але він мав рацію. Я запитав про другу причину.

– Ви ще не обрали собі ім’я.

– Це не так важливо, – знову заперечив Михаїл. – Він ще не зрозумів нашу культуру й не увійшов у неї.

– Це важливо для мене, – сказав Дос. – Дід доручив мені піклуватися про чужоземну жінку й допомагати їй, адже вона протегувала й допомагала мені. Я завдячую Естер миром у моїх очах і хочу, щоб її очі теж перебували в мирі.

Він повинен обрати собі ім’я. Він повинен назавжди забути свою історію болю й страждання і погодитися з тим, що він тепер нова людина, яка щойно відродилася й відроджуватиметься кожного нового дня, які йому доведеться прожити. Якщо він цього не зробить і вони знову почнуть жити разом, то знову повернеться все те, що він раніше вистраждав через неї.

– Я вже обрав собі ім’я вчора вночі, – відповів я.

– Тоді зачекаймо, доки споночіє, і ви мені його назвете.

Коли сонце наблизилося до обрію, ми пішли до того місця в степу, яке нічим не відрізнялося від пустелі: там були навалені величезні кучугури піску. Вітер там свистів по-іншому, створюючи щось подібне до потужного резонансу. Михаїл сказав, що це одне з небагатьох місць у світі, де дюни співають.

– Коли в Парижі я розповів про це, то мені повірили лиш тоді, коли один американець сказав, що бачив подібне на півночі Африки. У світі існують близько тридцяти таких місць. Сьогодні вчені вміють пояснити все; завдяки унікальному рельєфу місця вітер проникає глибоко в пісок, і піщинки, коли труться одна об одну, утворюють такі звуки. Але наші предки вважали це місце в степу зачарованим, і для вас велика честь, що Дос вирішив обміняти ваше ім’я саме тут.

Ми підіймалися на одну з дюн, і звук ставав лункішим, а вітер сильнішим. Коли вийшли на вершину, то побачили чіткі обриси гір на півдні й неозору рівнину навкруг нас.

– Оберніться на захід і роздягніться, – сказав Дос.

Я зробив, як він наказав, не запитуючи про причину. Мені стало холодно, але хлопцям, схоже, було байдуже до того, як я себе почуваю. Михаїл став навколішки й, здавалося, молився. Дос подивився на небо, в землю, на мене, поклавши руки мені на плечі – тим самим жестом, яким я, неусвідомлено, поклав долоні на плечі голландцеві.

– В ім’я Володарки я посвящаю вас. Я посвячую вас землі, яка і є Володаркою. В ім’я коня я посвячую вас. Я посвячую вас світу й прошу, щоб він допоміг вам ходити. В ім’я степу, який є нескінченним, я посвячую вас. Я посвячую вас нескінченній Мудрості, й прошу, щоб ваш обрій був ширшим, аніж той, який ми бачимо перед собою. Ви обрали собі ім’я й тепер промовите його вперше.

– В ім’я нескінченного степу я обираю собі ім’я, – відповів я, не запитуючи, чи поводжуся так, як вимагає ритуал, але відчуваючи, як веде мене за собою вітер, що співав у дюнах. – Багато століть тому один поет описав паломницьку подорож чоловіка на ім’я Одіссей, який повертався на острів, що називався Ітака, де на нього чекала кохана жінка. Йому довелося зустрітися з багатьма небезпеками, з бурями і спокусами. Одного разу, заночувавши в печері, він зустрівся зі страхітливим велетнем, який мав лише одне око на лобі. Страховище запитало, як його звуть. «Ніхто», – відповів йому Одіссей. Вони почали битися, Одіссей зумів виколоти своєму страхітливому супротивникові око й той завалив вихід із печери. Товариші страховища почули крики й прийшли рятувати його. Помітивши, що вхід до печери завалений, вони запитали, хто там із ним усередині. «Ніхто! Ніхто!» – заволав покалічений велетень. Його товариші пішли геть, позаяк ніякої загрози спільноті не існувало, а Одіссей зміг продовжити свою подорож до жінки, яка чекала його.

– Ваше ім’я Одіссей?

– Моє ім’я Ніхто.

Моє тіло тремтіло, так наче тисяча голок встромилося мені під шкіру.

– Зосередьтеся на холоді, поки перестанете тремтіти. Дозвольте, щоб він заповнив усі ваші думки, щоб там не залишилося місця ні для чого, й тоді він перетвориться на вашого товариша й вашого друга. Не намагайтеся контролювати його. Не думайте про сонце, вам буде значно гірше, бо ви знатимете, що існує тепло, й тоді холод стане для вас чимось небажаним і нелюбим.

Мої м’язи напружилися й розслабилися, щоб виробити енергію і в такий спосіб підтримати мій організм. Але я зробив те, що наказував Дос, бо вірив у нього, у його спокій, у його лагідність, у його авторитет. Я дозволив, щоб голки встромлялися мені під шкіру, щоб мої м’язи скорочувалися, щоб мої зуби цокотіли, тоді як я повторював подумки: «Не борюкайся; холод – твій друг». М’язи мені не підкорилися, і я мав із ними клопіт хвилин п’ятнадцять, поки вони втратили силу й перестали трясти моє тіло, і я увійшов у стан певного заціпеніння; хотів був сісти, але Михаїл підхопив мене й утримав на ногах, тоді як Дос говорив до мене. Його слова, здавалося, прилітають здалеку, від якогось місця, де степ зустрічається з небом:

– Ласкаво просимо тебе, кочовий мандрівцю, що перетинаєш степ. Ласкаво просимо тебе в те місце, де ми завжди кажемо, що небо синє, навіть якщо воно сіре, бо ми знаємо, що за хмарами воно має інший колір. Ласкаво просимо тебе в регіон Тенгрі. Ласкаво прошу тебе до себе, бо я тут чекаю, щоб прийняти тебе і вшанувати за твій пошук.

Михаїл сів на землю й дав мені чогось випити, що відразу зігріло мені кров. Дос допоміг мені вдягтися, і ми спустилися з дюн, що розмовляли між собою, посідали на коней і повернулись у свій імпровізований табір. Хлопці ще навіть не почали готувати їсти, як я провалився у глибокий сон.

* * *

– Що це? Досі не почало розвиднятися?

– Розвиднятися вже почало. Але знялася піщана буря, нехай вона вас не турбує. Надіньте темні окуляри, вони захистять вам очі.

– А де Дос?

– Повернувся до Алмати. Але він був дуже зворушений учорашньою церемонією. Власне, він не мусив цього робити, для вас це була тільки втрата часу й можливість підхопити запалення легень. Але, думаю, ви розумієте, у такий спосіб він хотів показати вам, наскільки ваш приїзд бажаний. Долийте олії.

– Я проспав довше, аніж хотів.

– Нам залишилося проїхати лише дві години верхи. Ми приїдемо туди ще до того, як сонце підійметься високо в небі.

– Мені треба помитися. І перевдягтися.

– Неможливо: ви посеред степу. Долийте олії в казанок, але спершу запропонуйте кілька крапель Володарці – олія тут найцінніший продукт, після солі.

– Що таке Тенгрі?

– Це слово означає «культ неба», таку собі релігію без релігії. Тут проходили буддисти, індуїсти, католики, мусульмани, знаходили собі притулок найрозмаїтіші вірування, секти та забобони. Кочовики наверталися на чужу для них віру, щоб уникнути репресій, але продовжували й продовжують дотримуватися думки, що Божество перебуває повсюди та повсякчас. Неможливо забрати його з природи й помістити в книгах або між чотирма стінами. Я почуваюся набагато краще, коли повернувся на цю землю, так ніби вона й справді мене підживлює. Дуже вам дякую за те, що взяли мене з собою.

– А я вам дякую, що познайомили мене з Досом. Учора, коли він мене освячував, я зрозумів, що він особа надзвичайна.

– Він засвоїв цю науку від свого діда, а той – від свого батька, а той – від свого, і так далі. Спосіб життя кочовиків і відсутність у них писемності аж до кінця дев’ятнадцятого століття розвинули в них традицію акинів, людей, які повинні все пам’ятати й берегти історію. Дос – акин.

До речі, коли я кажу «засвоювати науку», то сподіваюся, ви це не розумієте, як «накопичувати знання». Історія – не дати, не імена, не реальні факти. Це легенди про героїв і героїнь, про тварин і про битви, про символи сутності людини, а не тільки про її діяння. Це історія не про переможців і переможених, а про людей, які йдуть по світу, споглядають степ і дозволяють, щоб Енергія Любові доторкалася до них. Доливайте олію повільніше, а то вона розбризкається на всі боки.

– Я почуваю себе так, ніби мене благословили.

– Я хотів би почувати себе так само. Учора я відвідав свою матір в Алмати, вона запитала, чи у мене все гаразд, чи я заробляю гроші. Я збрехав, сказав, що у мене все пречудово, що я ставлю театральну виставу, яка має великий успіх у Парижі. Тепер я повернувся до свого народу, і мені здається, що я від’їхав звідси лише вчора і що протягом того часу, поки я був далеко, я не зробив нічого важливого. Розмовляю з жебраками, ходжу з «плем’ям», влаштовую зустрічі в ресторані, а які результати? Ніяких. Я не такий, як Дос, що засвоїв науку від свого діда. Мене навчає лише Присутність, а іноді я думаю, що все це тільки галюцинації; можливо, мої видіння спричинені епілепсією, й нічого істотного в них нема.

– Лише хвилину тому ви дякували мені за те, що я взяв вас із собою, а тепер, схоже, ви почуваєте себе нещасним із цієї причини. Розберіться в тому, як ви себе почуваєте.

– Я почуваю себе й так, і так, не можу зрозуміти, як саме, мене ніби носить туди-сюди між двома суперечностями.

– Я хочу дещо сказати вам, Михаїле. Мене теж носило між суперечностями відтоді, як я познайомився з вами. Спочатку я вас ненавидів, потім почав розуміти, я стежив за вашими кроками і це розуміння перетворювалося на повагу. Ви ще молодий, і те, що ви почуваєте, можна вважати цілком нормальним: безпорадність. Я не знаю, на скількох людей вплинула ваша діяльність, але одне можу сказати вам із певністю: ви змінили моє життя.

– Ваш інтерес був тільки в тому, щоб знайти свою дружину.

– Він і зараз у тому. Але пошуки дружини примусили мене пройти значно довший шлях, аніж степи Казахстану: я пройшов через своє минуле, я побачив, де я помилявся, де зупинявся, знайшов ту хвилину, коли втратив Естер – ту хвилину, яку мексиканські індіанці називають фактором примирення. Я пережив почуття, яких ніколи не сподівався пережити в моєму віці. І все тому, що ви були поруч зі мною і вели мене, навіть якщо ви цього й не усвідомлювали. І знаєте, я вірю в те, що ви чуєте Голоси. Вірю, що ви бачили видіння, коли були дитиною. Я завжди вірив у багато речей, а тепер таких речей ще більше.

– Ви вже не та людина, з якою я познайомився.

– Справді, я вже не той. Сподіваюся, Естер буде задоволена.

– Ви задоволений?

– Звичайно.

– Тоді цього досить. Поїмо, зачекаємо, поки буря трохи втихне, й поїдемо далі.

– Киньмо виклик бурі.

– Гаразд. Зробимо, як ви хочете: ця буря не провіщає загибель Аральського моря, вона – її наслідок.

* * *

Буря потроху вщухає, коні прискорюють ходу. Ми в’їжджаємо в долину, й краєвид кардинально змінюється: замість нескінченного обрію ми бачимо перед собою високі голі скелі без рослинності. Я дивлюся праворуч і бачу там кущ, із якого звисають безліч прив’язаних до гілля стрічок.

– То це тут! Тут ви бачили…

– Ні. Мій кущ знищено.

– Що ж тоді це таке?

– Місце, де, мабуть сталося щось дуже важливе.

Він спішується з коня, відкриває рюкзак, відрізає шматок рукава від своєї сорочки, прив’язує його до однієї з гілок. Вираз його очей змінюється, можливо, він бачить десь поруч Присутність, але я не хочу запитувати його ні про що.

Роблю те саме. Прошу захисту, допомоги, теж відчуваю Присутність недалеко від себе: свою мрію, свою тривалу подорож до дружини, яку кохаю.

Ми знову сідаємо на коней. Він не говорить мені про своє прохання, а я – про своє. Через п’ять хвилин з’являється невеличке село з його білими хатами. Якийсь чоловік нас чекає, він підходить до Михаїла й розмовляє з ним по-російському. Двоє сперечаються якийсь час, потім чоловік іде геть.

– Чого він хотів?

– Просив, щоб я зазирнув до його хати й полікував його дочку. Ніна, мабуть, розповіла, що я сьогодні приїжджаю, а старші люди досі пам’ятають мої видіння.

Він здається трохи невпевненим. Нікого більше не видно, певно, всі працюють або снідають. Ми переходимо через головну вулицю, яка веде до великого білого будинку, що стоїть у саду.

– Пам’ятайте про нашу вранішню розмову, Михаїле. Можливо, й справді у вас лише епілепсія, але ви не хочете погодитися з тим, що ви хворий, і дозволяєте, щоб ваша підсвідомість вигадала всю ту історію. Але ймовірно також, що вам доручено місію на Землі: навчати людей забувати свою Персональну Історію, бути відкритими для Любові як чистої, Божественної Енергії.

– Я вас не розумію. Протягом місяців, скільки ми знайомі, ви говорили тільки про цю мить – про зустріч з Естер. І раптом, починаючи від сьогодні, ви, схоже, більше турбуєтеся про мене, аніж про щось інше. Невже так вплинув на вас учорашній ритуал Доса?

– Не сумніваюся, що так.

Я хотів би йому сказати: я боюся. Я готовий думати про все що завгодно, тільки не про те, що відбудеться в наступні хвилини. Сьогодні я найвеликодушніша людина на Землі, бо я близький до своєї мети, боюся того, що на мене чекає, тому я думаю про те, щоб прислужитися іншим, хочу показати Богові, що я чоловік добрий і заслуговую на благословення, якого так давно прагну.

Михаїл спішився з коня й попросив мене зробити так само.

– Я піду в дім чоловіка, який має хвору дочку й догляну за вашим конем, поки ви розмовлятимете з нею.

І показав на невеликий білий будиночок за деревами.

– Он там.

Я доклав усіх зусиль, щоб зберегти самовладання.

– Що вона робить?

– Я вже вам казав: навчається ткати килими, а за ту науку розплачується уроками французької мови. До речі, йдеться про килими з дуже складним візерунком, хоч і прості на вигляд, як і сам степ. Барвники виготовляють із рослин, які необхідно зрізати в точно визначений час, бо інакше вони втрачають свої якості. Потім розкладають овечу вовну на підлозі, намочують її в гарячій воді і сплітають в нитки, поки вона волога, а через багато днів, коли все добре висушиться на сонці, починають ткати килими. Заключний орнамент виготовляють діти; рука дорослих надто велика для плетіння дрібних, витончених гаптованих візерунків. – Він зробив паузу. – Тільки не кажіть мені дурниць про експлуатацію дітей. Це наша давня традиція, і її треба шанувати.

– А як там вона?

– Не знаю. Я вже десь півроку з нею не розмовляв.

– Михаїле, а це також знак: килими.

– Килими?

– Пам’ятаєте, коли Дос запитував, яке я обрав собі ім’я, я розповів історію про воїна, що повертається на острів, де його чекає кохана дружина? Острів називається Ітака, а жінка має ім’я Пенелопа. Відтоді як Одіссей подався на війну, чому присвятила себе Пенелопа? Ткацькому ремеслу! Вона ткала собі сукню. Вона хотіла виготовити її на той час, коли Одіссей повернеться додому; а що він затримався довше, ніж вона сподівалася, то щоночі вона розпускала тканину, й ткала її знову наступного ранку. Чоловіки женихаються до неї, але вона мріє про повернення того, хто її кохає. Коли вона стомлюється чекати й вирішує, що нарешті витче своє вбрання, Одіссей повертається.

– Але це село називається не Ітака. І жінку звати не Пенелопа.

Михаїл не зрозумів мою історію, і не було сенсу пояснювати йому, що я тільки навів приклад. Я передав йому повіддя свого коня, й рушив пішки, щоб подолати сто метрів, які відокремлювали мене від тієї, котра раніше була моєю дружиною, потім перетворилася на Заїр, а тепер знову стала тією коханою жінкою, яку всі чоловіки мріють зустріти, коли повертаються з війни або з роботи.

* * *

Я брудний. На одязі та обличчі в мене пісок, тіло вкрите потом, хоч температура повітря досить низька.

Я думаю про свій зовнішній вигляд так, ніби це щось найважливіше у світі – так ніби я пройшов довгий шлях до своєї особистої Ітаки лише для того, щоб з’явитися тут у новому одязі. На цих ста метрах, які мені залишилося пройти, я повинен зробити над собою зусилля і пригадати, що сталося дуже важливе за той час, поки її не було зі мною – чи мене не було з нею?

Що я їй скажу, коли ми зустрінемося? Я багато разів про це думав, щось подібне до «я довго чекав цієї хвилини», або «я зрозумів, що помилявся», «я прийшов сюди сказати тобі, що тебе кохаю», або «ти гарніша, ніж будь-коли».

Зрештою я вирішив, що скажу тільки: «Привіт». Так ніби вона ніколи нікуди не від’їжджала. Так ніби від нашої розлуки минув лише один день, а не два роки, дев’ять місяців, одинадцять днів і одинадцять годин.

І вона повинна буде зрозуміти, що я змінився, поки мандрував тими місцями, де вона побувала і яких я ніколи не знав – і ніколи ними не цікавився. Я бачив клапоть просякнутої кров’ю тканини в руках жебрака, у руках молодих людей і відвідувачів одного паризького ресторану, у руках художника, у мого лікаря, у руках хлопця, який сказав мені, що бачить видіння й чує Голоси. Йдучи її слідами, я ліпше пізнав жінку, з якою одружився, і знову відкрив сенс свого життя, яке так змінилося і тепер знову мало змінитися.

Хоч я був одружений давно, проте ніколи по-справжньому свою дружину не знав: я створив таку собі «історію кохання», схожу на ту, які бачив у фільмах, про які читав у книжках, у журналах, дивився в різних телевізійних програмах. У моїй історії кохання було чимось таким, що зростало, досягало певного розміру, а потім треба було тільки підтримувати його живим, доглядати як рослину, поливати його вряди-годи, підрізати йому сухе листя. «Кохання» було також синонімом ніжності, безпеки, престижу, комфорту, успіху. «Кохання» перекладалося на усмішки, на такі слова, як «я тебе кохаю» або «я почуваюся щасливим, коли ти приходиш додому».

Але життя було набагато заплутанішим, ніж я собі уявляв: не раз, бувало, я кохав Естер палким коханням перед тим як перейти вулицю, та, коли досягав протилежного хідника, почував себе підневільним, засмученим через те, що зв’язав себе з кимось, мене опановувало божевільне бажання податися на пошуки нових пригод. Я думав: «Я вже її не кохаю». А коли кохання поверталося з не меншою силою, ніж раніш, мене охоплювали сумніви, і я казав собі: «Схоже, я просто звик».

Естер, можливо, навідували ті самі думки, й вона казала собі: «Що за дурниці, ми з ним щасливі», «Можемо так прожити й решту життя». Зрештою, вона читала ті самі книжки, бачила ті самі фільми, ті самі серіали по телебаченню, і хоч у жодному не говорилося про те, що кохання – це щось більше, ніж хепі-енд, чому не ставитися до себе з більшою толерантністю? Якби щоранку вона повторювала собі, що її задовольняє таке життя, то, безперечно, вона не тільки в це повірила б, а й зробила б так, що всі, хто нас оточував, у це повірили б.

Але вона думала інакше. Діяла інакше. Вона хотіла донести це й до мого розуміння, а я не зміг побачити, й мені треба було її втратити, аби зрозуміти: повернення втраченого – це мед, солодший за нові відчуття. І ось тепер я тут, іду по вулиці маленького села, сонного, холодного, я знову вирушив у подорож заради неї. Найміцніша нитка павутини, в якій я заплутався, – «усі історії кохання схожі між собою» – порвалася, коли мене підкинуло вгору мотоциклом.

У лікарні любов заговорила до мене: «Я або все, або ніщо. Я як вітер і не можу залетіти в той дім, де вікна й двері позачиняли».

Я відповів любові: «Але я відкритий для тебе!»

А вона мені сказала: «Вітер утворюється з повітря. Повітря існує у твоєму домі, але все там зачинено. Меблі вкриються порохом, вогкість зрештою зруйнує картини й покриє стіни плямами. Ти й далі дихатимеш, ти пізнаєш частину мене, але я не одна частина, я – Все, і цього ти не пізнаєш ніколи».

Я побачив, як мої меблі вкриваються порохом, як картини загниваються через вогкість, і в мене не було іншого виходу, як відчинити вікна й двері. Коли я це зробив, вітер повимітав усе. Я хотів зберегти свою пам’ять, захистити те, що добував із такими зусиллями, але все зникло, і я залишився порожній як степ.

Я знову зрозумів, чому Естер вирішила піти сюди: порожній, як степ.

А що я залишився порожній, то вітер, який сюди залетів приніс речі нові, приніс звуки, яких я ніколи не чув, людей, із якими я ніколи не розмовляв. Мене знову опанував колишній ентузіазм, бо я звільнився від своєї Персональної Історії, зруйнував фактор примирення, відкрив, що я чоловік, спроможний благословляти інших так само, як кочовики й чаклуни степу благословляли подібних до себе. Я відкрив, що я набагато кращий, аніж сам думав про себе, й наділений набагато більшими спроможностями, і що вік впливає лише на тих, хто ніколи не мав мужності виміряти довжину своїх власних кроків.

Одного дня, завдяки своїй дружині, я здійснив тривалу паломницьку подорож, щоб зустрітися зі своєю мрією. Багато років по тому та сама жінка примусила мене вирушити в нову подорож, цього разу, щоб зустрітися з чоловіком, який загубив свій шлях.

А зараз я думаю про все що завгодно – окрім справді важливих речей: подумки мугикаю якусь мелодію, запитую в себе, чому тут ніде не стоять припарковані автомобілі, помічаю, що мій черевик тисне, а годинник досі показує європейський час.

І все це тому, що жінка, моя дружина, мій провідник у житті і моя любов перебуває за кілька кроків від мене; будь-яка подія, будь-яка подробиця допомагають мені втекти від реальності, яку я так шукав і перед якою так боюся постати.

Сідаю на одну з приступок ґанку, закурюю сигарету. А чи не повернутися мені до Франції? Я вже прибув туди, куди хотів, навіщо йти далі?

Підводжуся, ноги мені тремтять. Замість повернути назад, обтрушую, як можу, пісок з одягу та з обличчя, кладу долоню на ручку дверей і заходжу.

* * *

Хоч я й знаю, що можу навіки втратити жінку, яку кохаю, а проте мені треба використати всю ту благодать, яку Бог дарує мені сьогодні. Благодать не можна приберегти на майбутнє. Не існує такого банку, куди її можна було б покласти під великі відсотки, щоб потім використати, коли ти будеш у мирі із самим собою. Якщо я не скористаюся з цієї благодаті сьогодні, то втрачу її безповоротно.

Бог знає, що ми митці життя. Одного дня він дає нам у руки молоток скульптора, другого дня – пензлі й фарбу, щоб ми намалювали картину, або папір і ручку для письма. Але ніхто ніколи не зможе написати молотком картину або пензлем вирізьбити скульптуру. Проте, попри всі труднощі, я повинен прийняти маленькі благословення сьогоднішнього дня, бо хоч я і страждаю, але день чудовий, сонце сяє, діти співають на вулиці. Лише так я зможу подолати свій біль і перебудувати своє життя.

Кімната залита сонячним світлом. Вона підводить погляд, коли я заходжу, усміхається й читає далі «Час шматувати, час зшивати» для жінок і дітей, що сидять на підлозі, обкладені барвистими тканинами. Щоразу, коли Естер робить паузу, вони повторюють уривок, не відриваючи очей від своєї праці.

Я відчуваю клубок у горлі, насилу втримуюся, щоб не заплакати й від тієї хвилини не відчуваю більше нічого. Я стою й дивлюся на цю сцену, слухаючи свої слова на її губах, оточений кольорами, світлом, людьми, цілком зосередженими на тому, що вони роблять.

І зрештою, як сказав один перський мудрець, любов – це хвороба, від якої ніхто не спроможний вилікуватися. Той, на кого вона напала, й не намагається боронитися, а хто страждає, не хоче лікуватися.

Естер згорнула книжку. Люди підвели погляди й подивились на мене.

– Я піду прогулятися з другом, який щойно прибув, – сказала вона, звертаючись до гурту. – Сьогоднішній урок закінчено.

Усі засміялися і привіталися зі мною. Вона підійшла до мене, поцілувала в щоку, взяла під руку, і ми вийшли.

– Привіт, – сказав я.

– Я чекала на тебе, – відповіла вона.

Я обняв її, поклав голову їй на плече й заплакав. Вона скуйовдила мені волосся і з того, як вона доторкалася до мене, я зрозумів те, чого не хотів розуміти, прийняв те, чого не хотів приймати.

– Я чекала тебе по-різному, – сказала вона, побачивши, що сльози вже не котяться рясно. – Як жінка, опанована розпачем, яка знає, що чоловік ніколи не розумів її вчинків, ніколи сюди не приїде, а тому треба сідати на літак і повертатися, щоб після наступної кризи знову втекти і знову повернутися, знову втекти і знову повернутися…

Вітер почав стихати, дерева слухали те, що вона казала мені.

– Я чекала тебе, як Пенелопа чекала Одіссея, як Ромео – Джульєтту, як Беатриче – Данте. Порожнечу степу заповнювали спогади про тебе, ті хвилини, які ми прожили разом, країни, які ми відвідували, наші спільні радощі, наші суперечки і конфлікти. Потім я озирнулася назад, на той слід, який залишили мої кроки, й не побачила тебе.

Я дуже страждала. Я зрозуміла, що вирушила в дорогу, з якої не повертаються, й коли ми вирушаємо в таку подорож, нам залишається тільки йти вперед. Я пішла до кочовика, з яким познайомилася раніше, попросила, щоб він допоміг мені забути мою Персональну Історію, щоб відкрив мене для любові, яка присутня скрізь. Я стала вивчати з ним традицію Тенгрі. Одного дня я подивилася вбік і побачила цю любов віддзеркаленою в очах чоловіка; в очах художника на ім’я Дос.

Я не сказав нічого.

– Я була надто побита, не могла повірити, що для мене можливо закохатися знову. Він мені багато не говорив, лише навчив мене російської мови, й розповів мені, що в степах словом «синій» завжди описують небо, навіть якщо воно сіре, бо знають, що вгорі над хмарами воно синє. Він узяв мене за руку й допоміг мені піднятися за ті хмари. Він навчив мене полюбити себе, перш ніж полюбити його. Показав мені, що моє серце служить мені й служить Богові й не служить нікому іншому.

Він сказав мені, що моє минуле супроводжуватиме мене скрізь, але чим більше я звільнятимуся від подій і чим більше зосереджуватимуся на своїх емоціях, тим більше я розумітиму, що в теперішньому завжди є простір, неозорий як степ, який можна заповнити любов’ю та радістю життя.

І нарешті він пояснив мені, що страждання народжується тоді, коли ми хочемо, щоб інші любили нас так, як ми собі уявляємо, а не так як має виражати себе сама любов – вільно, непідвладна жодному контролю, ведучи нас своєю силою, не дозволяючи нам зупинитися.

Я підвів голову з її плеча й подивився на неї.

– І ти його кохаєш?

– Кохала.

– І далі кохаєш?

– Ти гадаєш, це можливо? Ти гадаєш, якби я кохала іншого чоловіка, то, знаючи, що ти приїдеш, я залишалася б тут?

– Думаю, що ні. Думаю ти протягом цілого ранку чекала, коли відчиняться двері.

– Тоді чому ти ставиш мені дурні запитання?

«Через невпевненість», – подумав я. Але було просто чудово, що вона знову намагалася знайти кохання.

– Я вагітна.

Я відчув, як світ обвалюється мені на голову, але це тривало лише секунду.

– Дос?

– Ні. Хтось такий, хто прийшов і відразу пішов.

Я засміявся, хоч серце мені стислося.

– У всякому разі, тобі нема чого робити тут, на самому краю світу, – сказав я.

– Це не край світу, – відповіла Естер, засміявшись.

– Але, мабуть, усе ж таки пора тобі повернутися до Парижа. Мені телефонували з твоєї редакції й запитували, чи я не знаю, де ти є. Вони хотіли, щоб ти приєдналася до одного з патрулів НАТО в Афганістані й зробила репортаж. Ти повинна відмовитися.

– Чому?

– Бо ти ж вагітна! Хочеш, щоб твоя дитина ще в лоні матері одержувала негативну енергію війни?

– Дитина? Ти гадаєш, дитина перешкодить мені працювати? І чого тобі зрештою турбуватись? Ти до цього не маєш ані найменшого стосунку.

– Не маю? Хіба не завдяки мені ти опинилася тут? Чи ти вважаєш, що це мало?

Вона дістала з кишені білої сукні просякнутий кров’ю клапоть тканини й подала мені зі слізьми на очах.

– Це тобі. Я вже знудьгувалася за нашими суперечками.

І після паузи додала:

– Попроси Михаїла, щоб він роздобув ще одного коня.

Я підвівся, взяв її за плечі й благословив так само, як Дос благословив мене.

Від автора

Я написав «Заїр» тоді, коли здійснював власну паломницьку подорож по світу з січня до червня 2004 року. Книжку я писав частинами – у Парижі, у Сен-Мартені (Франція), Мадриді, Барселоні (Іспанія), Амстердамі (Голландія), на автостраді (Бельгія), в Алмати й у степу (Казахстан).

Я хочу подякувати своїм французьким видавцям, Анні й Алену Кар’єр, які ознайомили мене з усіма французькими законами, про які згадується в цій книжці.

Першу згадку про Банк Послуг я знайшов у книжці Тома Вулфа «Вогнище гордині». Книжка, яку читала Естер і в якій розповідається історія про Фрица й Ганса в Токіо, належить перу Деніела Квіна й називається «Ізмаїл». Містика, про якого згадує Марі, говорячи про важливість пильнувати, звуть Кенан Рифай. Більшість балачок «племені» в Парижі були підказані мені юнаками й дівчатами, що належали до схожих груп у Парижі. Деякі помістили свої тексти в Інтернеті, але визначити авторство там неможливо.

Вірші, які головний персонаж вивчив у дитинстві і які згадуються йому в лікарні (Коли прийде небажана гостя …), входять до поеми бразильського автора Мануела Бандейри «Різдвяна вечеря». Деякі зауваження Марі, зроблені відразу після вечері, коли головний герой поспішає на залізничну станцію зустрічати американського актора, я запозичив із розмови з Аґнетою Шодін, шведською актрисою. Міркування про необхідність забути Персональну Історію належать до багатьох традицій ініціації, але особливо добре вони описані у книжці «Подорож до Ікстлану» Карлоса Кастанеди. Закон Янте був описаний данським письменником Акселем Сандемусе в новелі «Утікач перетинає свій слід».

Двоє людей, які вшанували мене своєю дружбою, Дмитро Воскобойников і Євгенія Доцюк, істотно полегшили мій намір відвідати Казахстан.

В Алмати мені пощастило зустріти Імангалі Тасмаганбетова, автора книжки «Кентаври Великого Степу» і великого знавця місцевої культури, який надав мені важливу інформацію про політичну та культурну ситуацію в Казахстані в минулому й тепер. Я дуже вдячний також президентові республіки Казахстан Нурсултанові Назарбаєву за чудовий прийом і користуюся цією нагодою, щоб подякувати йому за припинення ядерних випробувань у його країні. Хоч він і мав необхідну технологію для їхнього продовження, але визнав за ліпше вилучити з країни весь ядерний арсенал.

І нарешті, я дуже багато завдячую зі свого незабутнього досвіду перебування в степу трьом особам, які супроводжували мене і виявили багато терпіння: Кайзару Алімкулові, Досові (Досболу Касимову), художникові великого таланту, який надихнув мене на створення персонажа з таким ім’ям, що з’являється в кінці книжки, та Марії Ниміровській, що спочатку була тільки моєю перекладачкою, а потім стала моєю подругою.

Примечания

1

Бразильська страва – яловичина, підсмажена на рожні або вугіллі.

2

Назва Бога в тюркських народів.

Content

Пауло Коельйо
Заїр

Я – вільна людина

Запитання Ганса

Нитка Аріадни

Повернення на Ітаку

Від автора

Примечания