Світлана Талан

Розколоте небо

Вибір видавця Міжнародного літературного конкурсу романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «КОРОНАЦІЯ СЛОВА»

«Коронація слова» створює для вас нову хвилю української літератури – яскраву, різножанрову, захопливу, – яка є дзеркалом сьогодення і скарбом для майбутніх поколінь.

Тетяна та Юрій Логуші, засновники проекту

Міжнародний літературний конкурс романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «Коронація слова» був заснований за підтримки бренда найпопулярнішого українського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новітньої української культури.

Література, кіно, театр і пісня обрані не випадково, адже саме ці жанри є стратегічними жанрами культури, що формують і визначають зрілість нації.

Метою конкурсу та його завданням є пошук нових імен, видання найкращих романів, стимулювання й підтримка сучасного літературного процесу, кіно й театру і як наслідок – наповнення українського ринку повнокровною конкурентоспроможною літературою, а кіно й театру – якісними українськими фільмами й п’єсами.

koronatsiya.com

Ой, упали ж та впали криваві роси

На тихенькі-тихі поля…

Мій народе!

Темний і босий!

Хай святиться твоє ім’я!

Євген Плужник. Галілей

В тридцять третьому году їли люди лободу,

Пухли люди із голоду, помирали на ходу.

Отощали усі люди, падали, як мухи,

Кропивою-лободою не наповниш брюха.

Єгор Мовчан. Дума про голод

Передмова

Філія пекла на землі

Це саме та історія, яку неможливо читати без брому. І саме та, яку неможливо не читати, яку мусить читати кожен українець. Хай кажуть: невчасно, досить жалів і трагедій, давайте про світле й оптимістичне… Але це те, що не можна забувати. Те, що не можна конденсувати до одного рядка в підручнику історії. Те, що докорінно змінило всіх нас, навіть тих, кого тоді ще не було й у планах кількох наступних п’ятирічок… Відгомони голоду є в кожному з нас, у кожному нащадкові тих, хто вижив.

У романі Світлани Талан «Розколоте небо» – та Луганщина, яку цілеспрямовано знищували найстрашнішим із усіх можливих способом: виморювали голодом. Тут було все: і дитячі пальчики в чавуні з окропом, і собаче гарчання виснаженої голодом жінки, і пухлі, потріскані руки-ноги, з яких юшить сукровиця, і підводи з трупами, і дитина, що намагалася напитися власної крові та так і закоцюбла, і батьковбивства… Місцевих мешканців ще й викатовували репресіями, вивозили в сибіри, викреслювали – не тільки з нормального, а й узагалі з життя всіма найжорстокішими способами. Оточені кордонами НКВСників українські села, з яких не випускали нікого, – і інші, російські села, за якийсь десяток кілометрів, де люди хоч і бідували, але не голодували…

За силою передачі надскладних емоцій і життєвих катастроф Світлана Талан наближається до нобелівської лауреатки Герти Мюллер. За глибиною і чіткістю зображення деталей голоду 1932–1933 років роман «Розколоте небо» – до «Марії» Уласа Самчука. За рівнем розуміння і відображення каральної системи СРСР роман близький до «Саду Гетсиманського» Івана Багряного, визнаного класика української літератури ХХ століття. Можна проводити ще багато паралелей із різними авторами, але хай там як, а творчість Світлани Талан залишається абсолютно самобутнім явищем.

Під зорями нема нічого нового: кохання, що пройшло випробування часом і жахливими обставинами; любовний трикутник, де третього зайвого визначають і видаляють вищі сили; діти-квіти, які дивом виживають; зло, що переходить усі межі, і всепереможне добро…

Герої роману «Розколоте небо» не раз і не двічі називають іродами тих, хто творить беззаконня, прикриваючись законами. Усі намагання збагнути логіку дій активістів-комуністів зазнають поразки, спроби відшукати людяні риси в тих, хто став знаряддям винищення власного народу, виявляються марними. Єдине пояснення, яке видається більш-менш реалістичним попри всю свою фантастичність, – те, що на українській землі 20-30-х років ХХ століття орудував диявол. Невеличке село Підкопаївка на Луганщині перетворилося на філію пекла, що нею, як ми вже добре знаємо, у той час стала більша частина України.

Сама земля тут просякнута жахом, на кожному метрі – літри крові і тонни проклять… Непрощені, невідпущені душі досі кружляють тут, і, щоб виправити це, треба назвати поіменно усіх і молитися, молитися, молитися чистими тихими молитвами. Нам усім, усій Україні, усім миром. Молитися і просити прощення за те, що наші предки не зупинили цей жах. За те, що не змогли, не вміли чи не знали. За розколоте небо над їхніми головами – щоб воно стало єдиним над нашими…

Ольга Хвостова

Частина перша

Чорножукови

Розділ 1

Літо 1929 року

Повнолиций місяць завис у темному вечірньому небі, споглядаючи на притихле та стомлене за день село. Згори було добре видно солом’яні стріхи, які зараз скидалися на капелюшки старих та перестиглих грибів. Хатки села Підкопаївка розляглися смугами-вулицями, ніби розірвався разок намиста, його бусинки розсипалися врізнобіч, покотилися та й завмерли попід кронами розлогих дерев, серед тінястих садків, десь поміж кущами та серед буйної городини. Лише кілька хат виблискували у холодному світлі місяця залізними покрівлями, ніби хизуючись полиском перед скромними своїми сусідками-хатками, які нап’яли на голови солом’яні капелюшки. Напевне, вони із заздрістю позирали вдень на нову диковинну покрівлю, яку в селі називали бляхою, бо та вдень незвично віддзеркалювала сонячне проміння, засліплюючи тьмяні очі скромних своїх сестер. «Чи буде час, коли нам скинуть трухляві солом’яні капелюхи і їх уже не шматуватиме розлючений осінній вітер? Чи скоро вдягнуть модного надійного залізного, щоб уже не боятися ані вітрів, ані великого снігу?» – мріяли хатки, мружачись на блискучі покрівлі будинків місцевих багачів Чорножукових.

Так було вдень. Але от надійшов тихій та лагідний, як весняний дощик, вечір. Поступово вщух сільський гамір. Замовкли й задрімали ситі корови, у стайнях принишкли коні, поснули навіть гамірливі гуси та качки. Люди позачиняли сараї, повітки та хліви, поспішаючи під стріхи домівок. Хати теж притихли, щоб господарі змогли спокійно відпочити після ще одного літнього трудового дня. Поступово світло у вікнах хат згасло, і село, напевно, поринуло б у суцільну темряву, якби не той повнолиций усміхнений місяць на зоряному небі та світло в одній із хатинок Чорножукових. Там досі метушилася молода та гарна, як самий світ, наймолодша донька Павла Серафимовича Чорножукова Варвара, або Ластівка, як її часто кликав люблячий батько, чи Мавка, як Варю іноді позаочі називали односельці.

– Варко, це ти? – долинув із ліжка хрипкуватий сонний голос Варчиної бабусі.

– А то ж хто? – усміхнулася Варя. – Хто ще тут може бути?

– Не спиш? – запитала старенька, повертаючи голову на голос онуки.

– Зараз буду лягати, – відповіла Варя. Вона дістала з-за припічка в’язані вовняні шкарпетки, підійшла до бабці. – Ось шкарпеточки вдягнемо і будемо спати, – мовила вона лагідно, ніби до дитини. Та й чи не дитина її бабуся Секлета? За п’ять років старенька відзначить століття, та вже давно вона немічна й зовсім сліпа. Варя була ще малою, коли в очах бабусі потьмянів Божий світ, їх застелила молочна пелена туману, залишивши старій можливість жити спогадами про минуле, які все частіше клаптиками теж укривала імла. Бабуся повсякчас мерзла, тому навіть улітку спала під ковдрою, а проти ночі Варя вдягала їй теплі шкарпетки та жилетку, які зв’язала власноруч із баранячої вовни. Старенька слухняно дозволила вбрати своє висохле жовте тіло в теплий одяг.

– Так краще? – запитала Варя, дбайливо підіткнувши теплу ковдру по боках.

– Добре, добре, – мовила старенька.

– Молочка налити?

– Ні, не хочу. Лягай уже спати, бо завтра розбудять батьки до схід сонця.

– Зараз. Ви спіть, бабусю, спіть.

Варя дочекалася, доки дихання старенької вирівнялося, загасила лампу та тихенько вислизнула надвір. Місяць уже піднявся високо, заливши простори срібним світлом. Дівчина мимоволі кинула погляд на велику батьківську хату, яка височіла на другій стороні просторого подвір’я. Її збудував батько своїми руками замість тієї, де жила бабуся, але старенька вперто не хотіла перебиратися до нового помешкання. «Я сюди йшла заміж, тут дітей народжувала, тут мені й руки на грудях складуть», – сказала як відрізала. Перечити їй не стали, бо в родині поважали старість. Тож батько та мати Варі жили в новому будинку, а дівчина залишилася біля бабусі в старенькій хатині під соломою та з глиняною долівкою.

Варя минула собачу будку. Вайлуватий волохатий рудань Туман забряжчав цепом, висунувши голову та втягуючи носом повітря. Варя тихенько озвалася до нього, щоб пес, бува, не загавкав, прислухалася. Навколо була мертва тиша, лиш іноді подавав голос чийсь собака, зачувши неподалік сусідського кота. Дівчина прочинила хвіртку, злегка її підваживши, щоб не рипнула, вийшла з двору. Здається, нікого навколо немає. Варя повернула праворуч, пройшла повз свій будинок, кинувши оком на новеньку хату, високу, з великими вікнами, із залізним дахом. Цю хату їй будує батько, як він каже, «на придане моїй Ластівці». Якщо все піде добре, то на осінь справлять входини. Ось тоді Варя стане повноправною господинею і просторого подвір’я, і будинку з високим ґанком під дашком, і зможе досхочу вслухатися в тихеньке порипування нових половиць. Щоправда, дівчина ще не знала, як залишати бабусю саму в старенькій хаті, але зараз її не це турбувало.

Варя на мить зупинилася. Здавалося, серце від хвилювання аж стугонить і може збудити сусідів. Дівчина прислухалася, чи ніхто за нею не шпигує? На мить здалося, що десь попід парканами чи за сусідськими тинами майнула темна тінь. Кілька хвилин Варя стояла, мліючи та боячись навіть дихнути на повні груди. Невже Василь Морозенко слідкує за нею навіть уночі? Вдень навертається на очі там, де його не чекаєш, виринає, ніби примара. Казала вже, і не раз, щоб дав їй спокій, а він не зважає. Ніяк не хоче той Василь зрозуміти, що не любий він їй, зовсім не любий! Чи мало гарних дівчат у селі?! Так ні, причепився до неї, як реп’ях до кожуха. І що він у ній знайшов? Звичайна дівчина, худорлява, груди маленькі, тонкі руки та ноги, звичайне лице. Хіба що пухнасті світло-русяві довгі коси… Тато іноді жартує, кажучи, що її коси товщі за талію.

Дівчина, застигнувши, постояла кілька хвилин і знову шмигнула вулицею, потім звернула в провулок, який вузенькою, по-зміїному вигнутою стрічкою тягнувся вниз аж до левади. Варя легко побігла, ні на мить не втрачаючи пильності. Вона вслухалася в кожен звук, але, крім сюрчання цвіркунів у густій траві обабіч доріжки та фиркання коней на лузі, ніщо не порушувало тишу.

Потягло приємною вологою від озера. Варя навіть бачила його обриси у туманнім серпанку, що молочною пеленою завис над притихлою водою. Здавалося, що на землю присіла легка хмаринка, замріялася та так і завмерла, купаючись у сріблі місяця. Але дівчина не мала часу милуватися краєвидами. Озеро залишилося праворуч, а Варя, ще раз полохливо роззирнувшись, швидко попрямувала туди, де заціпеніли в німому чеканні тонкокосі стрункі березки. Не здатна більше себе стримувати, дівчина кинулася навпростець, обпікаючи ноги росяними травами. Серце шалено закалатало, коли вона помітила знайому постать під деревом. Ще мить – і вона в обіймах коханого!

– Ти прийшов! – видихнула вона, ловлячи його хапливі гарячі поцілунки.

– Люба, кохана, моя мила, – гаряче зашепотів юнак, покриваючи обличчя дівчини цілунками. – Як я міг не прийти? Я летів на крилах, не те що йшов! – палко мовив він, притискаючи її до себе, а Варя подумала, що ще мить – і вона захлинеться від щастя. Вони від самої ранньої весни чи не щоночі таємно зустрічаються на цьому місці, а почуття не розпорошуються, навпаки, міцнішають. Вона думає про нього кожної миті, кожної хвилинки, і від таких думок серце наповнюється приємним щемом.

– Моя Варенька, моя люба, – Андрій із захопленням подивився в її прекрасні зволожені очі кольору неба. Із них лилося тепле світло, огортало хлопця ніжністю, а саме лице з тонким носиком та повними вустами у місячному сяйві здавалося блідим і якось променилося. Їхні обличчя зійшлися так близько, дихання змішалися, і вони насолоджувалися цією солодкою миттю. Андрій не міг відірвати погляду від її очей, що ясніли щастям. – Як же я тебе кохаю! – прошепотів він.

– І я тебе! – палко відповіла Варя. – Так кохаю, що самій стає лячно!

– Чому?

– Не знаю, – знизала худенькими плечима, – бо дурна.

Варя потріпала рукою чорняве волосся Андрія, яке буйно кучерявилося на скронях. Із-під вусів хлопця сяйнула усмішка, освітила все обличчя, і воно стало круглішим. Він обійняв Варю за плечі, притис до себе. Закохані мовчки пішли поміж березами, які дрімали під місячним сяйвом, розпустивши свої довгі коси. Біля товстої берези вони спинилися. Андрій зняв стареньку полотняну сорочку, простелив на густій соковитій траві. Варя сіла на неї, не відпускаючи його руку. П’янкий запах яснооких ромашок, ніжної росистої конюшини, плечі і руки коханого – усе разом гарячою хвилею огорнуло дівчину, затуманило думки, і її уста подалися назустріч гарячим губам юнака. Усе розчинилося в лавині пристрасті та бажання, яка розтеклася тілом.

– Кохай мене, любий, кохай до нестями, – прошепотіла вона, обіймаючи тепле та мускулясте тіло Андрія. Хотілося розтанути в ньому до решти, до останнього подиху. – Кохай так, ніби це вперше і востаннє…

– Так, моя люба, так, – злетіло шелестом із його вуст…

Варя та Андрій сиділи якийсь час мовчки, пригорнувшись один до одного.

– Отак би все життя, – замріяно мовила Варя.

– Так і буде, моя люба, – відповів юнак та міцніше пригорнув до себе Варю за плечі.

– Справді?!

– Так, – сказав він, а потім додав: – Якщо твій батько дозволить нам побратися.

– А чому ти думаєш, що він буде проти?

– Бо ти така…

– Яка?

– Гарна, красива! – із захопленням промовив хлопець.

– Гарна? – усміхнулася Варя. – Мати каже, що таку худу та недогодовану ніхто заміж не візьме.

– Дурня! Ти – найкраща! Ти – незвичайна!

– Тому що в лісі знаю кожну пташину? Знаю, де їхні гніздечка, де білка ховається у дуплі і коли у неї будуть дитинчата? Тому незвичайна?

– Недаремно ж тебе позаочі іноді Мавкою кличуть, – прошепотів юнак.

– Пусте! Аби не відьмою.

– А ще ти грамотна та розумна, – мовив Андрій. – Ти закінчила церковно-приходську школу, а я хто? Безграмотний, навіть читати не вмію.

– Я навчу тебе! Чи ти винен, що батько пішов під кригу на зимовій рибалці, а мати так зламала ногу, що досі з двома палицями ледь совається? Ти правильно вчинив, що взяв на себе піклування про своїх молодших братів. Головне, щоб людина, з якою я буду поруч усе життя, була порядною, щоб кохала мене.

– Якби ж це розумів твій батько, – зітхнув Андрій. – Хто він і хто я? Він – багач, має двох наймитів, і город, і поля, і сіножаті, і навіть ось цей березовий гай. А у нашої родини клапоть землі та п’ятеро ротів. Знаєш, як люди кажуть: «На похиле дерево і кози скачуть»… То одежу треба справити, то взуття, а про їжу я вже мовчу – тільки й думки, аби щось поїсти.

– Ну то й що?!

– Про таких, як я, говорять: «Як не було добра змалку, то не буде й до останку», – сумно сказав Андрій.

– Ну що ти таке балакаєш?! Ти ж мене кохаєш, а я – тебе. Батько душі в мені не чує, чи то ж він не бажає мені щастя? Не ворог же він мені?

– Ось тому й усе частіше спілкується з Василем. А той до рота твоєму батькові заглядає та підтакує, напевне, у зяті вже набивається. А як той Василь на тебе дивиться! Очі б йому повиколював, щоб не тільки на тебе не вирячувався, а й світу білого не бачив!

– Ревнуєш? – усміхнулася Варя. – Мені той Василь потрібний як дірка у мішку!

– Зате у нього зо п’ять гектарів землі є, кінь, корова, теличка та й ще різна живність. Забере Василь тебе у мене. Що тоді я буду робити?

– Це якщо я піду за нього. Навіщо мені чужа худоба? У нас своєї вистачає. Я ж у тата пізня й наймолодша дитина, тому й така кохана. Після сестри Ольги та брата Михайла мама народила чотирьох дівчаток, і всі вони помирали в перші дні життя.

– А чому?

– Напевно, тому, що мати не має відпочинку, все в тяжкій праці, тож і діточок народжувала в полі, при роботі. А тут я їм на радість народилася, кволенька, але живуча, тому й люблять вони мене без тями. І будинок новий звели, й господарство немаленьке тримають, щоб було мені й моєму чоловікові і на стіл, і до столу. Чи ж можуть вони піти проти нашого спільного бажання?! Гадаю, що ні, – мрійливо сказала Варя. – Ось зберемо врожай, змелемо зерно, мені восени виповниться двадцять років, я поступово підготую батьків, тоді й поберемося. Головне, щоб зараз ніхто не дізнався, аби не була звістка про наше кохання для них як сніг на голову. А потім заживемо як люди. І все у нас буде добре.

– Твої б слова та Богові у вуха!

– Так і буде! Я це відчуваю! Серцем, душею чую! – палко мовила Варя. Андрій перехопив її погляд, очі сяяли щастям. – Розкрию тобі маленьку таємницю, – майже пошепки сказала Варя і хитрувато примружилася. – Батько казав якось, що відпише березовий гай мені на придане. Ти можеш уявити, ось ця місцина буде наша з тобою?! Ми зможемо приходити сюди, коли захочемо, вдень і вночі, не криючись ні від кого.

– Моя ти мрійниця! – сказав він із любов’ю. – А якщо батько буде наполягати на шлюбі з Морозенком?

– Тоді я поговорю з Василем. Він сам відмовиться від мене.

– І що ж ти йому скажеш?

– А це вже моє діло! Я знаю, що сказати! – впевнено сказала дівчина та додала: – Любий мій, мені потрібно повертатися додому – вставати доведеться, ледь почне сіріти.

– Я проведу тебе до самого подвір’я, – запропонував хлопець.

– Ні, – тихо, але рішуче сказала дівчина. – Лише до вулички.

До маленької хатини, де посапувала уві сні бабуся, Варя принесла запах луків, скошеного сіна, деревію та таємної любові. Дівчина вмостилася на постелі, коли за вікном ще спали сині тіні та з неба з цікавістю позирав на село жовтий місяць.

Розділ 2

Уся велика родина Чорножукових, святково вбрана, вийшла з церкви після недільної ранкової служби. Варя зняла з голови чистеньку білу хустинку, струснула волоссям. Дві товсті коси з пухнастими розплетеними кінчиками метнулися по спині зміями. Павло Серафимович відійшов на узбіччя курної дороги, що тяглася нагору до церкви, сів на старий трухлявий пень, крякнув, поважно провів долонею по пишній бороді.

– Та йди вже взутим! – зауважила дружина Надія, знаючи про намір чоловіка.

– Ага! – хмикнув Павло Серафимович. – Так і пішов!

– Ось так завжди! – зітхнула жінка й усміхнулася Варі.

– Батька вже не переробите, мамо, – мовила Ольга, її донька, на що Варя пирснула, але одразу ж затулила рота долонею. Батько зиркнув на неї з-під густих брів, але не зі злом, по-доброму.

– Тобі аби зуби скалити! – кинув він молодшій доньці з докором. – Ось буде у тебе чоловік, взнаєш, як ті чоботи довго й тяжко заробляються і швидко зношуються, – сказав Павло Серафимович, знімаючи шкіряні чоботи, які були начищені так, що аж вилискували на сонці.

– Коли це ще буде, – сказала Варя й зашарілася.

– Не знаю коли, але Василь, як мені здалося, не на образи на службі дивився, а на тебе.

– Скажете таке! – щоки Варі залив рум’янець. – Потрібний він мені, як п’яте колесо до воза.

– Не знаю, не знаю. Казав сліпий: «Побачимо…» Отак воно краще! – сказав чоловік. Він підвівся – високий, кремезний, широкоплечий, – задоволено усміхнувся, зв’язав мотузкою чоботи, перекинув їх через плече.

До Павла Серафимовича підходили селяни, поважно віталися, перекидалися слівцем. Хтось сказав, що біля криниці за селом сидить кобзар Данило.

– Довгенько його не було видно, – зауважила мати.

– Мамо, тату! Можна, я піду пісень Данила послухаю? – попросилася Варя.

– Та йди, доню, – відповів батько, – неділя ж сьогодні, можна трохи відпочити. А ти, Олю, підеш?

– Куди мені з моїм виводком? – сказала стомлено Ольга. – Піду додому, хоч годинку якусь відпочину.

– Мене можете не питати, – втрутився в розмову син Павла Серафимовича Михайло. – Нема мені чого там робити.

– А то чому ж? Чи не хочеш пісень послухати? Почути, що у світі коїться? – звернувся батько до сина.

– Не хочу чути базікання того сліпого старця! – грубувато відповів Михайло. – Знайшли, кого слухати!

– Не до вподоби, то йди додому, – батько насупив брови.

– То й піду! Бувайте, тату, бувайте, мамо, – Михайло натягнув посмішку на обличчя. – Ходімо додому! – наказав дружині та дітям. Батько з сумом подивився вслід синові, тяжко зітхнув, але промовчав.

– Я теж піду, – сказала Ольга.

– Приходьте всі до нас на вечерю, – мовила до неї мати.

– Побачимо, – відповіла донька невпевнено.

– Тату, мамо, а ви підете послухати старого Данила? – запитала Варя.

– Ти йди, а ми з матір’ю сходимо додому, візьмемо щось йому на гостинець, а тоді прийдемо.

– Я з Ганнусею піду! – весело сказала Варя, бо вже примітила серед натовпу, що сунув від церкви, свою подружку. Ганнуся, побачивши Варю, підняла вгору руку з білою хустинкою, помахала нею.

Із Ганнусею Варя товаришувала з раннього дитинства. Батько подруги Іван Теслюк був багато років наймитом у Чорножукових, тож часто прибігала до їхнього двору його старша донька Ганнуся. Батьки Варі завжди їй давали чогось смачненького, тож чорнявенька весела дівчинка чи не щодня бувала у них. Варя так здружилася з Ганнусею, що вважала її за сестру. Одного разу батько Ганнусі попрохав Павла Серафимовича взяти в найми й доньку, бо в родині ще було четверо молодших дітей. Павло Серафимович дав згоду. А чому б і ні? Звичайно, у посівну та жнива у них на полі працювало чи не півсела, але ж роботи вистачало на кожен день – потрібно було і за худобою доглядати, і город обробляти. «У самих здоров’я не прибавляється, платити є чим, та й Варі веселіше працювати буде», – подумав він і не помилився. Дівчата нетямилися від щастя, а Ганнуся виявилася швидкою та роботящою. Це Варя худенька та бліда, а її подружка невисокого зросту, але вся збита, повненька, щоки рожеві, аж палають, а вже якщо за роботу візьметься – усе в її руках аж горить!

– Варю! – підбігла до подруги захекана Ганнуся. – Йдемо Данила слухати? Вже півсела пішло! – заторохтіла дівчина та втерла хустинкою спітніле чоло.

– Ходімо й ми! – мовила Варя, взяла подругу під руку й озирнулася. Їй страх як хотілося бодай на мить побачити Андрія, але того не було видно.

– Андрія виглядаєш? – штовхнула її ліктем у бік Ганнуся.

– Цить! – зашипіла на неї Варя. – Ще хтось почує.

– Я його не бачила. А от Василь на тебе так витріщався! – Ганнуся вибалушила очі і додала: – Як йому не повилазило!

Подруги розсміялися та побігли стежкою з гори, взявшись за руки.

На околиці села, біля яру, обабіч широкої дороги вже зібралося люду. У затінку великого розлогого калинового куща була невеличка криниця, яку з десяток років тому викопали люди коштом кобзаря. От чому старий Данило Перепелиця завжди мав своє почесне місце на лавці біля криниці з чистою джерельною водою, що в будь-яку спеку залишалася холодною, аж зуби зводило.

Кобзар невипадково вибрав це місце для криниці. Звідки він знав, що там є джерело, одному йому було відомо, але кожний мандрівець мав змогу відпочити при дорозі у затінку та втамувати спрагу. Якось Данило розповів, що таких криниць по світу власним коштом він зробив уже шість. У тому ніхто не сумнівався, бо знали люди, що старий бандурист не кидає слова на вітер. Він ходить по світу і знає, що де коїться, як живуть люди в інших містах та селах. Тому й поспішали підкопаївці на зустріч із кобзарем, щоб дізнатися новини. Йому вірили, до його слів дослухалися, бо знали: там, де інші мовчать, правду скаже лише кобзар. Кого йому боятися? Вільний як вітер! А яке задоволення послухати думи про запорізьких козаків! Скільки ж то він їх знав! І про козаків, які потрапили в турецьку неволю, і про козацьке щастя, і про Байду, Марусю Богуславку, про Богдана Хмельницького та Петра Сагайдачного, про Самійла Кішку та братів Самарських. Іноді чоловіки після того, як розбредуться жінки та розбіжаться діти, просили діда заспівати сороміцьких пісень. Кобзар не завжди погоджувався, але іноді співав їм жартівливих пісень, а чоловіки реготали, аж листя на калині трусилося.

Коли Варя з Ганнусею підійшли до криниці, вільного місця на колоді вже не було. Тому дівчата примостилися позаду на м’який килим густого споришу. Сліпий кобзар Данило сидів на лавці в чорній розхристаній сорочці, тримаючи в руках бандуру так обережно та з любов’ю, як тримає мати маля. Його довга сива борода сягала аж до худих та впалих грудей. Біля ніг лежав старий кашкет, а поводир, хлопчик-підліток із більмом на правому оці, сидів поруч на землі, підклавши під себе торбинку. Він, не соромлячись, уминав за обидві щоки великий пиріг із маком, яким його хтось пригостив, і запивав молоком із глечика.

– Що вам, добрі люди, заспівати? – запитав Данило, торкнувшись легенько вузлуватими пальцями струн та приструнків кобзи, ніби перевіряючи, чи всі вони на місці.

– Якусь журну пісню! – сказав хтось із слухачів.

– Навіщо починати з журби? Щось душевне заспівай! – озвався жіночий голос.

– Краще вже про батька Богдана!

– Люди добрі, – промовив Данило, підвівши голову. Він примружив сліпі очі, ніби вдивлявся в безодню синього неба та міг його бачити. – Послухайте про вдову Івана Сірка.

Одразу стало так тихо, що було чути лише цвірінчання невгамовної пташки десь у гущавині калинового куща. Кобзар защипнув нігтями струни, й ожили вони звуком.

– В городі Мерефі жила вдова,

Старенька вдова,

Сірчиха-Іваниха.

Сім літ не бачила вона Івана,

А біля себе мала двох синів —

Сірченка Петра та Романа.

Полилася пісня з вуст виконавця, а бандура[1] як жива у його руках. Великий, вказівний та середній пальці бандуриста защипували струни, а слухачів так полонила музика, аж їм здавалося: то зачеплені струни душі. І вже плаче душа разом із вдовою, сини якої поїхали шукати рідного батька та й загинули. А голос бандуриста сильний, ніби й років на нього немає. А коли дійшов до слів про те, як плакала вдова, до землі припадаючи, хтось із жінок тихенько заскиглив, та на неї одразу шикнули: «Тихо ти!»

– Що вже тепер на моїй голові три печалі пробуває:

Первая печаль, що я сім год пробувала,

Сірка Івана в очі не видала;

Другая печаль – що Сірченка Петра на світі живого немає;

Третя печаль – що Сірченко Роман умирає, —

закінчив кобзар.

Струни протяжно дзенькнули, ніби розсіваючи серед натовпу печаль вдови. Жінки вже не стримували сліз – схлипували та витирали сльози кінчиками хустин. І вміє ж цей Данило розтривожити душу!

– Бандура в тебе, Данило, як жива, – сказала жіночка поважного віку. Вона вже не плакала, та сльози ще котилися по зораному зморшками обличчю.

– А й справді, – додав вусань, який сидів на колоді. – Забрів якось до нашого села один кобзар, хотів порадувати піснями. І роботи було повно, а ми, дурні, повелися, кинули все, прийшли послухати. А він бринькає на ній, ніби дражнить тебе, нема ні пісні, ані музики. Тож прогнали ми його втришия, сказали, щоб більше сюди не потикався.

– Так! Так! Було таке! – зашуміли люди.

– Тоді ми зрозуміли, що краще нашого Данила ніхто не заграє, – продовжив чоловік.

Старий кобзар ледь помітно усміхнувся собі у вуса. Його частенько у різних селах називають своїм, хоча він нетутешній, із Полтавщини, та навряд чи комусь було цікаво те знати.

– То був не справжній кобзар, – сказав старий. – Зараз їх розвелося, як бліх у собаки.

– А в тебе інструмент замовлений, чи як? – спитав хтось насмішкувато.

– Кобза не замовлена, а пройшла ритуал освячення.

– Як то?

– Люди добрі, чи знаєте ви, що бандура – єдиний інструмент, який проходить освячення? – запитав бандурист і торкнувся пальцями голосника, вирізаного посередині деки у вигляді квітки з шістьма пелюстками.

– Зроблена з гарної деревини, то й звучить добре, – сказав молодий хлопець. На нього одразу ж невдоволено зиркнули старші чоловіки: молоко на губах не обсохло, а він тут патякає.

– Так, – погодився Данило, – деревина та робота майстра теж має значення. Моя бандура зроблена з ялини, та таким майстром, яких уже не лишилося в світі. Але чи мала б вона такий голос, якби не пройшла аж два ступені посвяти? Сумніваюсь.

– Аж два?

– Так. Перший ритуал називається одклінщина. Він відбувся біля святого храму, де не було жодної сторонньої душі, лише я під небом та Бог нагорі. Тоді я, ще молодий та гарний, дав обітницю обраному шляху. І знаєте, скільки я тоді молитов прочитав? – запитав старий, не чекаючи на відповідь. – Аж шістдесят!

– Ого! І всі знав напам’ять? – спитав здивований юнак.

– А то ж як?! Я сліпий від народження, – відказав Данило та продовжив: – А другий обряд називається визволівка. Тоді я склав клятву з суворих присяг. Ось так! – сказав старий та тяжко зітхнув. – Я б міг іще багато цікавого вам розповісти, але ж ви прийшли не за моїми спогадами, тож послухайте пісню «Сокіл і соколя».

Данило витримав паузу, доки стихли голоси, й знову торкнувся струн бандури. Він знав, як розчулити людей. Хіба ж могла залишити байдужими слухачів пісня про сокола, який полетів у чисте поле «живності діставати, не дістав, дитя утеряв»? Йшли стрільці, безпорадне дитя «у пута запутали та понесли у город на ринок». Полегшено видихнули слухачі, коли дізналися, що Іван Богословець «велике мав милосердіє», срібні пута з ніг познімав, поніс на гору та випустив птаха на волю.

Дай, Боже, на здоров’є на многі літа

Всім православним християнам,

На многі літа,

До конця віка!

Такими словами закінчив свою пісню бандурист.

У жінок і дівчат ще не висохли сльози, а вони вже усміхалися – так гарно закінчується пісня! Люди дякували бандуристові, але не аплодували, бо не прийнято. Понесли гостинці Данилові та сироті-поводирю. На простеленій старій ряднині з дірками, яка, напевне, слугувала їм і ковдрою, і одягом у негоду, з’явилися і хліб, і пироги, і шматочки сала, і сир, і молоко в кухликах, а в кашкет клали гроші.

Варя з Ганнусею послухали розповідь старого про те, як нещодавно в місті ревнивий чоловік зарізав свою молоду дружину та новонародженого хлопчика, а щоб не впала на нього підозра, вклав у руки небіжчиці ножа. Він спалив свою закривавлену одежу, а сам такий крик та галас здійняв, що ніхто б і не здогадався ні про що, якби вже після похорон не знайшли у грубці шматок незгорілої закривавленої його сорочки. І хто знайшов? Сусідський хлопчик, який прийшов до «згорьованого» батька допомогти прибрати в хаті.

– Не приведи Господи! – хрестилися жінки.

Варя ще трохи покрутилася в натовпі. Вона кивнула батькові, який саме викладав гостинці бандуристу та збирався з ним повести розмову про більш важливі справи у світі, й звернулася до Ганнусі:

– Може, підемо звідси? Далі будуть нецікаві чоловічі розмови.

– Ходімо! – погодилася подруга.

Дівчата взялися за руки та побігли до села. «Андрійко чомусь не прийшов», – майнуло в голові Варі, але незабаром вона вже не переймалася думками про коханого, бо з подругою пішли їсти.

– А твій батько не насвариться? – поцікавилася Ганнуся, коли від пирога з маком залишився маленький окраєць.

– Та ти що?! – засміялася Варя. – Ти ж добре його знаєш. Батько суворий до інших, а душа в нього добра та лагідна. Знаєш, як він мене любить?!

– Знаю. Ластівкою кличе. Дивно якось.

– Що тут дивного? – запитала Варя, ставлячи кухлик із молоком на великий круглий стіл, застелений білою вишиваною скатертиною.

– Ніхто в селі свої дітей так не називає – не прийнято.

– А в мене тато такий! – з гордістю сказала Варя. – Він і посварить, і пожаліє, коли треба. А яке намисто він мені привіз із міста! Хочеш, покажу?

– І мовчала! Ану ж неси!

Варя потягла подругу до великої дубової скрині. На ній був замок, але дівчина швиденько принесла ключ.

– Ой-ой! – Ганнуся полохливо озирнулася. – Чи можна?

– Можна! Тато з мамою ще довго будуть кобзаря слухати, нескоро повернуться.

Варя дістала дві низки намиста – червону та синю, приклала до грудей.

– Яке гарніше? – спитала вона, засвітившись усмішкою.

– Ой! Яке гарнюнє! Тобі і те, і те личить!

Варя покрутилася перед подругою, а потім помітила, як тінь смутку промайнула по обличчю дівчини.

– Даси колись на свято вдягти? – запитала Ганнуся, торкнувшись пальцями дівочої радості.

– А тобі яке більше сподобалось?

– Червоне.

– Бери, – Варя простягла червоний разок й широко усміхнулася. – Бери, бери! Це мій тобі подарунок!

– А… Як же батько? – розгубилася Ганнуся. Вона закліпала очима, а потім втупилася в намисто, все ще не наважуючись взяти до рук.

– Я потім йому зізнаюся, – махнула рукою Варя. – Не переймайся, то вже мій клопіт. Ти ж мені як сестричка. Чи не так?

– Так, – Ганнуся врешті-решт узяла намисто, піднесла до очей. – Яке ж воно гарне! Аж сяє!

– Носи на здоров’я!

– Дякую! – дівчина оговталася, обняла подругу, розцілувала в обидві щоки. – Ти направду моя сестричка!

– А ще я тобі ось що покажу, – таємниче мовила Варя й схилилася над скринею. Звідти вона дістала новеньку гасову лампу з великим склом. – Це мені тато купив у нову оселю! – гордо сказала Варя.

– Овва! Я такої ще ніколи не бачила! – Ганнуся захоплено розглядала лампу, яка справді була дуже гарна. Велика й розкішна, із зеленим зовні та білим усередині порцеляновим абажуром, вона не могла не викликати захоплення.

– Вона так ясно світить! Це – дванадцятилінійна[2] лампа! Я її підвішу до стелі в найбільшій кімнаті! – похвалилася Варя.

– Заздрю я тобі, Варю! – сказала Ганнуся.

– Не треба, заздрість – то зло. Я ж із тобою поділилася намистом, тож навіщо мені заздрити?

– Все у тебе є, – зітхнула Ганнуся.

– Не сумуй, – Варя обняла подругу за плечі. – Ось зберемо по осені врожай, заплатимо податки, тоді тато мені нові чобітки купить, а я тобі свої віддам. Вони ще гарні, мало ношені.

– А тато дозволить?

– Дозволить! Я його вмовлю. Тепер не будеш казати, що мені заздриш?

– Ні. Як добре, бо мої геть продірявилися. Їх можна буде полатати та віддати доношувати молодшій сестричці, – заговорила швидко та збуджено Ганнуся. – Ой! Що ж це я все про себе?! Хотіла про Андрійка запитати. Все бігаєш до нього на таємні побачення?

– Так. Ой, не знаю, чим це скінчиться, – засумувала Варя. – Чує моє серце біду.

– Яка там біда? – сказала Ганнуся, ховаючи за пазуху намисто. – Поберетеся, будете жити та кататися як сир у маслі!

– А чи поберемося? – промовила задумливо. – Я знаю, що робити! Сходжу я до Уляниди, нехай вона мені на карти кине.

– І чого ти до неї ходиш? Вона ж несповна розуму.

– А чому ж тоді біжите до неї за допомогою, якщо щось трапиться? – відказала Варя. – Коли яка біда – усі бігом до Уляниди. Хтось обпікся – до неї, зуби заболіли – туди ж, бо вміє вона біль зашептати, живіт звело – до неї за травами. А як все добре, то Улянида – дурна! Ні, вона чудакувата, але все знає наперед. Святу правду каже! Улянида все знає.

– А чи потрібно нам знати, що колись буде?

– Не знаю, – стенула плечима Варя. – Я хочу дізнатися, чи поберемося ми з Андрієм, чи ні, – сказала дівчина, постановивши собі навідатися до хатинки Уляниди, що самотньо примостилася на самому краю села.

Розділ 3

Ольга збиралася прати, коли до неї зайшов брат Михайло. Вона попрохала його поставити великі чавуни з водою в піч, бо носила сьому дитину і до пологів залишалися лічені дні, але брат швидко пішов, пославшись на термінові справи. Її чоловіка Івана теж не було вдома, а із свекрухи та свекра який зиск? Старі та немічні, хоч самих на руках носи. І старшу доньку Олесю теж гріх змушувати піднімати такий тягар. Шістнадцять років виповнилося дівці, а вона така маленька, худенька та бліда, глянути страшно. І не голодує, а не росте ніяк. Її подружки такі пишногруді, мають ноги, як пляшечки, а в Олесі не ноги, а цівки. Куди їй підняти такі чавуни з водою? Ще в талії переломиться. Не в матір пішло дівча. Ольга висока, дебела, руки товсті та цупкі, що чоловік не здужає зробити – сама зробить, не переламається. Тож довелося Ользі самій тягати воду з колодязя, наповнювати чавуни та засовувати їх у піч. Ледь упоралася, поперек звело, ні зігнутися, ні розігнутися. Ойкаючи та клянучи нелегку жіночу долю, вона прилягла, та лише на кілька хвилин. Не звикла валятися у ліжку, змалку була привчена батьками до роботи, тож тільки-но біль відступив, пошкандибала збирати білизну для прання. Ольга зібрала полотняні постілки[3] та рядна, понесла їх до жлукта,[4] яке стояло у дворі під парканом. Складену білизну поклала у жлукто, нахилилася, щоб утрамбувати. Велика родина – прання вистачає. У животі так боляче кольнуло, аж жінка голосно зойкнула, схопилася за низ живота, присіла.

– Мамо, що трапилося? – з корівника вискочила схвильована Олеся, підбігла до матері. – Що, вже починається?

– Ні, – Ольга кволо посміхнулася. – Здається, минулося.

– Тоді відпочиньте, я сама справлюся, – сказала Олеся й вправно склала білизну. Її було стільки, що жлукто наповнилося до самого верху.

Олеся прикрила білизну ганчіркою з грубого невибіленого полотна, насипала попелу.

– Мамо, йдіть до хати, відпочиньте, бо ще народите раніше, ніж треба, – наказала Олеся так по-дорослому, аж Ольга не втрималася, усміхнулася.

– Добре, моя помічнице, – сказала вона лагідно, від чого миле обличчя дівчини аж засвітилося. Від матері почути добре та лагідне слово така рідкість, хоча Олеся завжди намагається їй годити. Та чи винна вона, що вродилася такою хилкою та кволою?

Ольга, перевалюючись з боку на бік, як вгодована жирна качка, пішла до хати, прилягла. Справді, треба трохи полежати. Доки закипить у чавунах вода, вона відпочине, а там навідається Варя, допоможе залити білизну у жлукті окропом. А ввечері повернеться додому Іван, вона візьме прача, й разом підуть до озера прати.

Ольга прокинулася від дикого крику Олесі. Підхопилася, побігла на галас. Посеред кімнати валявся перекинутий чавун. Серед пари стояла донька й щосили лементувала – її ноги були червоні.

– Мамо, я ошпарилася! – трясла руками від болю Олеся. – Я не хотіла! Я хотіла лише допомогти!

– Навіщо ти їх брала?! Хай вони згорять, ті чавуни! Господи, що ж робити? – заголосила Ольга.

На щастя, вчасно нагодилася Варя.

– Олесю, сонечко, ти можеш самостійно йти? – запитала Варя.

– Так, – крізь сльози промовила дівчина.

– Тоді негайно ходімо до Уляниди! – скомандувала Варя.

– І я з вами! – похитуючись, пішла за ними Ольга.

– Сиди вже вдома! – махнула їй рукою Варя. – Ми самі впораємося.

Вона взяла Олесю під руку, й дівчата пішли з двору. «Добра, лагідна душа у Варі, – подумала Ольга. – То в лісі пташенят, які випали з гнізда, підбирає та садовить на місце, то зайченя покинуте принесе з лісу та вигодує, щоб потім випустити на волю. Ладна всім допомогти, останню сорочку з себе зняти та комусь віддати. А так не можна… Розпестили її батьки далі нікуди. І як вона збирається жити далі?»

Улянида помастила обпечені місця на ногах Олесі якоюсь маззю, поклала примочки з трав, накрила ноги зволоженими рушниками. Потім дала дівчині випити трав’яного напою.

– Ходімо звідси, – були перші слова, які промовила Улянида від того часу, як Варя привела заплакану Олесю. Варя не здивувалася. Іноді вона заходила до цієї відлюдкуватої жінки, тож звикла до її дивацтв. – Зараз вона трішки поспить, потім я змащу рани ще раз, дам мазі, щоб удома мастила. Загоїться швидко.

Олеся й справді перестала скиглити, як побите цуценя, трохи посхлипувала й затихла, прикривши очі.

– І як тобі це вдається? – пошепки спитала Варя, слідуючи за Улянидою.

– Що саме? – уточнила жінка й сіла на лаву.

– Людей лікувати. Я б теж так хотіла.

– Не потрібно, – сказала коротко Улянида. Взагалі-то вона була вкрай мовчазна й неговірка, не всі в селі й чули її грубуватий низький голос. До неї йшли за допомогою, її й кляли як відьму, побоювалися та сторонилися. Лише Варя могла її розговорити. Дівчина не боялася Уляниди, не ганила, як інші. Варю цікавило все: і незліченні пучки трав, які висіли повсюди, і мішечки з різним насінням, і торбинки з висушеними жабами та зміїною шкірою. Все в хаті Уляниди було наповнене незнайомими запахами й таємничістю.

– Чому не потрібно? – запитала Варя, сівши навпроти жінки.

– Хочеш взнати, що таке невдячність? Тоді зроби людям щось добре.

– Навіщо ти так? Якщо ти до людей з відкритим серцем, з душею, то й вони до тебе також.

– Молода ти ще, зелена. Проживеш з моє – не так заспіваєш.

– А ти можеш мені на карти кинути? – наважилася запитати Варя, бо хтозна, коли ще випаде нагода поспілкуватися з Улянидою.

– Навіщо?

– Хочу знати, що мене чекає попереду.

– Іноді не потрібно знати. Краще не знати.

– Мені конче треба знати, чи поберемося ми з… одним хлопцем, – зізналася Варя.

– Добре, – мовила Улянида.

Жінка дістала з-під скатертини потерту колоду карт, розклала на столі так, потім – інакше, ще раз перетасувала колоду, знову розклала. Варя з цікавістю дивилася то на карти, то на обличчя Уляниди. Великий м’ясистий ніс жінки звисав майже до верхньої губи, а в маленьких, глибоко посаджених очах нічого не розгледиш, навіть настрій не вловиш. Улянида довго мовчки дивилася на карти, тоді випросталася, примружилася й почала повільно монотонно розгойдуватися. Варі стало трохи лячно. А коли ворожка заговорила, очі дівчини розширилися від жаху.

– Будеш ти заміжньою, й не раз, – ледь чутно сказала Улянида. Варя затамувала подих, щоб не пропустити жодного слова. – Хмари, чорні хмари нависли над селом. Вони вже зовсім низько, а в них горе та сльози, сльози та горе… І плакати за померлими нема вже сил. Сил у людей нема – стільки горя навколо… Мерці під ногами, а їх нема кому ховати – всім байдуже, всі хочуть жити… І піде брат на брата, сина батько прокляне, а сини відречуться від батьків. Таке буде. Скоро. Незабаром. Своя плоть буде найсмачнішою… І рідною кров’ю дітей годувати будуть. А хліб стане і життям, і смертю.

– Як то? – тремтячим голосом запитала вкрай перелякана Варя. Вона намагалася зрозуміти, що хоче сказати Улянида, але геть нічого не розуміла.

– І небо, – продовжила Улянида, не почувши слів дівчини. – Одне на всіх небо буде розколотим.

– Як то?

– І небо розколеться навпіл, – повторила Улянида. Вона розплющила очі та пильно подивилася Варі у вічі. – Ти хотіла почути правду? Я її тобі сказала. Все!

Частина друга

Час роздумів

Розділ 4

Кузьма Петрович Щербак, секретар парторганізації, прийшовши на робоче місце, згадав, як уранці зустрів свого названого брата, місцевого багача Павла Серафимовича. Здавалося б, що може побратати представників двох таких протилежних класів? А все почалося в далекому дитинстві, коли вони ще разом пасли за селом корів. Павлу принесла мати обід: шматок сала, запашний хліб, сироватку в глечику. Той сів їсти, а Кузьма дістав одну пісну варену картоплину, почав її чистити. Їсти хотілося так, що аж гуло в животі, і хоч був із бідної родини, просити не став. Згадав, що вдома ще п’ятеро братів та сестер, а годувальниця – одна мати, батько помер від сухот, тож невідомо, чи залишилося в хаті бодай щось із їжі, чи ні, а йому ось дали картоплинку, бо хтось має пасти корову. Тоді Павло підсів до нього, розклав свої харчі, запропонував: «Давай поїмо разом». Так і сказав. Якби пригостив шматком – не взяв би, відмовився, а разом можна було пообідати. І таким смачним все здалося, аж світ посвітлішав. Павло не доїв один шматочок сала, віддав Кузьмі. «Віднесеш найменшим, – сказав він, усміхнувшись. – Скажеш: гостинець від зайчика».

Того дня була страшенна спека, тож хлопці погнали корів ближче до озера, щоб там покупатися. Павло шубовснув у воду й поплив на протилежний берег. Кузьма вирішив не відставати, але чи сили не розрахував, чи так охляв від постійного недоїдання, – почав тонути. Павло витяг його на берег, відкачав воду, якої той наковтався. Кузьма попрохав нікому не розказувати, що трапилося, бо хлопці засміють. Павло дав слово тримати язика за зубами, а Кузьма запропонував стати йому братом. Щоб усе було по-справжньому, хлопці ножичком зробили надрізи на руках, і коли заюшила кров, приклали одну до одної руки та поклялися у вічній дружбі. Можливо, вони б товаришували й далі, але за кілька років бездітна тітка з Харкова забрала трьох дітей на виховання, взяла до себе й Кузьму. Раз на кілька років він приїздив у рідне село до матері, найчастіше влітку, і хлопці знову були разом. Далі життя набрало шаленого темпу, і Кузьма все рідше з’являвся в Підкопаївці, а це от приїхав назавжди.

Недовго прожила стара Щербачиха при синові та невістці, за тиждень померла. Здавалося, що все життя чекала його і, дочекавшись, заспокоїлася, лягла на лавку, склала на грудях руки й тихенько відійшла. Кузьма поховав матір, як годиться, та й заходився чепурити стареньку хату. Невеликий спадок дістався, але чи багато йому з дружиною Марією потрібно? Діток у них не було, тож місця на двох вистачить.

Якось не знаходив часу навідати названого брата, а сьогодні випадково зустрів, тож обнялися, похристосалися, перекинулися кількома словами. Чи то час охолодив відносини, чи відчув Чорножуков, що вони тепер на різних полюсах? Кузьма Петрович на партійній посаді вже не перший рік, із гідністю витримав чистку лав у квітні цього року, а тепер партія направила його у рідне село з важливою місією. На нього покладені великі надії, які він має виправдати. Село не виконувало план хлібозаготівлі, хоча більшість живе не безбідно. Звичайно, виконати план, який уряд збільшив у півтора рази, важкувато, але потрібно, конче необхідно для держави. У селі півтисячі господарств, і лише десяток із них вели спільний обробіток землі. І що з того? Весною так-сяк гуртом провели посівну, а збирали врожай окремо. Не виправдало надій спільне користування землею, тому й поклали на нього, принципового, безкомпромісного комуніста зі стажем, завдання провести колективізацію та створити нову суспільну власність – колгосп. Якщо впорається – а повинен, бо партія не знає слова «може», є слово «потрібно», – господарство вийде нівроку. Родючої землі тут багато, такий чорнозем, що я тобі дам! Якщо до підкопаївських угідь приєднати ще й два хутори, Надгорівку, що трохи вище села, та хутір Миколаївку, що нижче, то вийде непогане господарство. Навколо є і пасовиська для худоби, і ліс, хоч не так уже й багато. Гарна тут місцина. А якщо проїхати з десяток кілометрів на схід Луганщини або й на південь, то там лише степи та рівчаки, неосвоєна земля, де часом на кілометри простяглися піщані неродючі ґрунти.

Звичайно, один у полі не воїн, тож для координації дій на місці прислали в село уповноваженого від ДПУ[5] з Ростова-на-Дону Лупікова Івана Михайловича, комуніста, учасника громадянської війни. Кузьма Петрович уже встиг із ним познайомитися й навіть потоваришувати. Іван Михайлович справив приємне враження, щоправда, був запальний, занадто вже непосидючий та нетерплячий, йому хотілося зробити все й одразу. На місце призначення Лупіков прибув сам, без родини, залишивши дружину з донькою в Ростові. Напевно, це було правильне рішення. Його місія в Підкопаївці була тимчасовою й нелегкою. Хтозна, як зустрінуть селяни нововведення? Можливо, будуть чинити опір? У селі завжди до нового ставилися насторожено, а тут їм запропонують нове життя, до якого вони не готові. Кузьма Петрович розумів, що краще обрати тактику обережності, щоб одразу не нашкодити, не настроїти селян вороже проти колгоспів. Тому й не поспішав приймати рішення, а впродовж місяця ремонтував батьківську хату, дослухаючись до кожного слова жителів села.

А ось запальний молодий комуніст Іван Михайлович одразу рвався до роботи, готовий в один день змінити все кардинально. Кузьма Петрович по-батьківськи, ненав’язливо порадив йому обжитися в новій оселі – покинутій хаті, підремонтувати дах, бо сусіди вже висмикали зі стріхи добру латку соломи, прикупити в місті щось для господарства. А головна порада – не поспішати, придивитися, хто в селі чим дихає. Молодий комуніст, або, як його вже прозвали, «чекіст», трохи невдоволено попихкав, але послухався старшого товариша. Якийсь час він приводив до ладу своє житло, а потім вони разом почали готуватися до перших загальних зборів.

По-перше, потрібно було обрати нового голову сільради замість старого п’янички. Для цього на партійних зборах прийняли до лав Комуністичної партії Максима Гнатовича Жаб’яка. Він людина порядна, непитуща, з бідняків. Також поповнив ряди партії Семен Семенович Ступак, корінний житель Підкопаївки, людина чесна, справедлива, грамотна, хоча й із бідної родини. Йому селяни довіряли, його поважали за справедливість та розсудливість. Семен Семенович воював у лавах Червоної Армії, був поранений. Осколком йому роздробило кістки ноги, тепер вона не згиналася, і Семен Семенович шкутильгав. Його кандидатуру намітили на голову новоствореного колгоспу, слід було лише вміло підвести до цього людей. Також провели збори та поповнили лави комсомольців кількома бідняками, бо на них, молодих та ініціативних, надія партії, їм своїми руками будувати світле майбутнє. Потрібно створити міцний осередок із комуністів та комсомольців, тоді справу колективізації буде успішно завершено.

Кузьма Петрович підвівся з-за столу, відчувши у тілі весь холод маленької кімнати сільради. Підійшов до грубки, підкинув сухеньких дровець у вогонь. Рано почалася зима й вдарили перші морози. Чоловік підійшов до вікна, задивився на безлюдну вулицю. В таку негоду добрий господар собаку на вулицю не вижене. А ось і перші перехожі. У скрюченій постаті Кузьма Петрович пізнав стару горбату Секлету. За нею з в’язками хмизу через плече сунув її син, пришелепкуватий Пантьоха. Він то підскакував зненацька, то шкірив дурнувато зуби, то спинявся, щоб поколупатися пальцем у носі. Бідні люди! Воно й мати не зовсім сповна розуму, а ще й народила неповноцінного сина. Добре, що в селі багато жалісливих людей, – і їжу занесуть у їхню хатинку, й сяку-таку одежину. Такі, як Секлета й Пантьоха, запишуться в колгосп, бо їм однаково втрачати нічого, але яка з них користь?

Ось такі, як Чорножукови, дуже потрібні. Вся їхня родина живе заможно. Гордій Серафимович – бондар. Якщо кому бочку треба або нову скриню – йдуть до нього, бо має золоті руки. У його дружини швейна машинка, одна на всі навколишні села, і шиє жінка вправно, непогано заробляє. А ще в них сім гектарів землі, троє коней, велике господарство. Другий брат, Федір Серафимович, має не лише вісім гектарів землі, коней та корів, але й свою кузню. Але не вони турбували Кузьму Петровича. Відчував, що найбільшим головним болем стане найстарший, Павло Серафимович. Названий брат мав у своєму господарстві п’ять коней, бичка, шість корів, а ще п’ятнадцять гектарів найкращих земель. До того ж у його власності були сінокіс та березовий гай за селом. І навіть не такі значні статки непокоїли Кузьму Петровича. Головною перепоною могло стати те, що Павло Серафимович користувався повагою односельців. Як трапляться проблеми – біжать до нього, з ним радяться, до його слова дослухаються. Комусь старший Чорножуков дасть слушну пораду, когось пожаліє, комусь допоможе і хлібом, і грішми. Суворий, але справедливий – ось такого перетягти б на свій бік! Але зробити це буде майже неможливо, бо з молоком матері він усотав поняття «моє» та «я сам собі хазяїн». Із дідів-прадідів такі Чорножукови зрослися зі своєю землею, сплелись корінням так, що по живому не віддереш. Можливо, з часом зміниться його світобачення, й він сприйме спільне господарство, але зараз його «моє» для нього найважливіше. Як його змінити? Як довести, що за колгоспами майбутнє?

Кузьма Петрович ще довго стояв у задумі, дивлячись у вікно, де вже тепер зима посипала свої володіння першим дрібним сніжком. Він не знав напевне, як буде діяти далі, щоб не сполохати Павла Серафимовича, а підійти до нього обережно, можливо, навіть тактовно. «Головне – не поранити звіра, бо перед лицем смерті він може стати небезпечним, – міркував Кузьма Петрович. – Важливо, щоб молодий комуніст не наламав дров – все-таки у нього більше повноважень, але менше стриманості».

Розділ 5

Порадившись, Кузьма Петрович та Іван Михайлович вирішили не запрошувати на перші збори селян уповноваженого з райкому. Метою зборів був не запис у колгосп, а роз’яснювальна робота та агітація. Потрібно донести до свідомості людей, що прийшли нові часи, коли треба відходити від одноосібних хазяйств та створити нове, спільне, більш перспективне господарство. Активісти, новоспечені комсомольці, обійшли всі двори, щоб сповістити про збори в кожній оселі. Звичайно, можна було цього й не робити, бо в селі вже не один день тільки й розмов, що про чекіста та комуніста, яких прислали для створення колективного господарства. До того ж нещодавно побував «у гостях» бандурист Данило. Від нього й дізналися, що повсюди йде колективізація та створюються колгоспи. Ці нові слова, як і зміни по селах, лякали людей, змушували перемовлятися поміж собою. Ніхто не знав достеменно, що їх очікує, а чекання й невідомість зробили людей обережними та настороженими.

Збори мали відбутися в сільському клубі, який знаходився в колишньому панському маєтку. Приміщення було доволі великим, тому його поділили на дві половини. В одній був клуб, в іншій – школа, а збоку пробили двері, де в одній кімнаті була сільрада, друга, з обшарпаними та полущеними стінами, поки що пустувала, тож там складали папери, фарбу та червону тканину для написання гасел, а в кутку примостилися мітла, кілька лопат і лежали дрова. До зборів написали гасло «План до двору, а господар додому!» та вивісили над сценою поруч із портретом Сталіна. Таким було розпорядження Івана Михайловича, який нещодавно їздив на нараду в район та десь запримітив такий напис. На сцену винесли великий стіл, накрили червоною тканиною. У відро з піском встромили древко з червоним прапором, поставили заздалегідь на сцені, а перед зборами примостили на стіл лампи для освітлення та графин із водою – теж нововведення Івана Михайловича.

Поступово приміщення наповнювалося людськими голосами. Селяни підходили, віталися, всідалися на довгі лави. Чоловіки пихкали цигарками та неголосно поміж собою розмовляли, обговорюючи погоду. Іноді хтось кидав жарт, і всі вибухали сміхом. Жінок і дівчат було набагато менше. Дівчата шушукали, стріляючи очима до гурту хлопців, жінки обговорювали то тільну корову, то дітей, які з першими холодами почали застуджуватися. Одна з жінок дістала торбинку смаженого соняшникового насіння, тож потяглися руки, розібрали по жмені і полетіли під ноги лушпайки. Поміж лавами бігали невгамовні дітлахи, ганяючись один за одним, але їх було небагато – не всі мали взуття, щоб у таку негоду вийти надвір. Діти притихли, щойно до приміщення зайшов чекіст. Ще б пак! Він був одягнений у шкіряну блискучу куртку, від нього пахло одеколоном, але не це так привернуло увагу дітей. На поясі чоловік мав кобуру, з якої виглядав наган. Хлопчаки зачаровано, з роззявленими ротами розглядали зброю.

– А він справжній? – запитав найменший, тицяючи пальцем на наган.

– Атож! – повагом сказав старший. – Звичайно, що справжній! – додав він та насунув картуза малому на очі, і всі хлопчаки засміялися.

– І патрони в ньому є? – запитав невгамовний малий, поправивши на лобі картуза.

– Еге ж! Не кукурудзою ж він заряджений! – пояснив старший, а всі одразу засміялися, підтримуючи друга.

– А в кого він буде стріляти? – знову спитав цікавий до всього малий.

– У ворогів. У кого ж іще?!

Хлопча на мить замовкло, не зовсім розуміючи, де ті вороги, в яких потрібно стріляти.

– От якби він дав мені постріляти! – зітхнув малий.

– То піди попроси.

– Не дасть! А якби дав, то я поцілив би в діда Панька за те, що він мене кропивою відшмагав за ті два яблука, які я восени вкрав прямісінько у нього з-під носа! – сказав хлопчина, викликавши знову сміх.

– Цитьте! – прикрикнув хтось із чоловіків, і хлопчаки побігли в кінець зали та примостилися на долівці попід стіною. У цей час на сцену вийшли кілька людей і сіли за стіл.

Кузьма Петрович підвівся, й гамір потроху вщух. Щербак огледів присутніх. Пелехи сизого диму огортали притихлих на лавках людей. На нього дивилися сотні селян – хто з цікавістю, хто насмішкувато, хто з недовірою.

– Товариші! – почав свою промову Кузьма Петрович. – Дякую вам, що знайшли час та пристали на пропозицію прийти на збори. По-перше, дозвольте представити, якщо ще хтось не знає, оперуповноваженого від ДПУ, комуніста, чесну та поважну людину Лупікова Івана Михайловича, – сказав він, і приміщення вибухнуло реготом, бо хтось із чоловіків одразу його озвучив по-новому, додавши «за» попереду слова. Іван Михайлович побуряковів. Щоразу до його прізвища причіпляли спереду оте «за», від чого воно ставало до реготу смішним та образливим. Кузьма Петрович витримав паузу, поплескав у долоні. До нього приєдналися оплески із зали.

Іван Михайлович підвівся, кивнув головою, а Кузьма Петрович оголосив перший пункт черги денної – вибори нового голови сільської ради. Кандидатура Максима Гнатовича Жаб’яка була підтримана одноголосно, чи тому, що була ним запропонована, чи то й справді всі були згодні, чи це питання найменше всіх цікавило. З другого питання Кузьма Петрович надав слово Івану Михайловичу. Почав він промову про невиконання селянами планів хлібозаготівель. Довго розказував, яке важливе для держави виконання плану, бо «країна на вас покладає надію і не допустить саботажу ні в якій формі».

– Ви ж не вороги державі, яка вчить ваших дітей у школах зовсім безкоштовно? Діти пролетаріату, діти робітників на будівництвах, на заводах, у місті повинні бути нагодовані. Чи не за це ми проливали кров у Громадянській? – палко промовив Іван Михайлович. Товстенький, низького зросту, з рідким русявим волоссям, він говорив запально, аж розчервонівся, і на лобі виступив піт.

– А наші діти нехай ходять голодні? – почувся чоловічий голос.

– І ваші повинні бути ситі!

– Якщо виконати план по податках, то доведеться колупати зі стін крейду та годувати нею дітей, – зауважила якась жіночка.

– Шановна… – почав був Іван Михайлович, але жінка його перебила:

– Не шановна я тобі. Називай мене як хочеш, але своїх дітей голодними я не залишу. Прийди до хати, подивися, як ми живемо і чи є з чого той твій план виконувати.

Люди невдоволено загули, мов бджоли у вулику.

– Ось про це я й хотів із вами побалакати, – продовжив Іван Михайлович, й голоси почали стихати. – Ви можете змінити своє життя на краще вже сьогодні, зараз, не чекаючи, що хтось нагодує ваших дітей. Мене направили у ваше село для побудови нового, світлого та ситого життя. І це життя буде щасливим! Жили погано, працювали у наймах, були батраками, а будете господарями на своїй землі! У селі буде електрика, збудуємо дитячий садок, і вам, жінкам, не доведеться дітей залишати самих вдома, вони будуть нагодовані та доглянуті. Організуємо спільні кухні, де ви будете безкоштовно харчуватися. Для цього ви всі повинні об’єднати свої землі та господарства в одну спільність, тобто створити колективне господарство, яке має назву колгосп. Згадайте, як у народі кажуть: «Гуртом і батька легше бити». Чи не так, товариші? – Іван Михайлович обвів поглядом притихлих людей. Якийсь час була мертва тиша.

– У нас уже було суспільне користування землею, – порушив тишу старий Пантелеймон. – І що з того вийшло? Скотина ледь не померзла, а врожаю було як кіт наплакав.

– А що ви хотіли, щоб десять чоловік підняли країну? І чим вони мали обробляти ту землю? Ні коней вдосталь, ні реманенту – нічого в них не було. Ось на зміну їм ідуть колгоспи, де все буде спільне, – схвильовано промовив Іван Михайлович.

– І молодиці спільні? – посміхнувся дід. – Тоді я згоден, може, якусь спільну молодицю хоч за груди потримаю! – пожартував він, але засміялися лише дівчата. Чоловіки сиділи похмурі.

– Жартувати будемо, коли створимо колгоспи, – зауважив Іван Михайлович. – А зараз я хочу, щоб ви зрозуміли, яке щасливе життя вас чекає в майбутньому. Лише в колективному суспільному господарстві кожен із вас стане господарем. Вступите добровільно в колгосп – навесні отримаємо трактори. Йде нове життя, на зміну коням прибуде нова техніка.

– А й справді, – знову заговорив Пантелеймон, – навіщо мені кінь, коли все одно сіна не вистачає, щоб його прогодувати?

– Клепки у тебе не вистачає, а не сіна! – крикнула з місця Одарка, молодиця в картатій хустці. – У добрих господарів усього вдосталь, а ти поменше б у чарку заглядав, а більше б на сіножаті працював!

– Та я…

– Тихіше! – Іван Михайлович постукав олівцем по графину. – Тихо! Заспокойтеся! У колгоспі всі будуть однакові. Вам не доведеться працювати з ранку до ночі. Всі будуть працювати однаково й отримувати нарівні з усіма.

– Тоді хай іде до вашого колгоспу Пантьоха й працює! – кинула Одарка, й зала вибухнула сміхом.

– І Секлету забирайте – вона вам план дасть! – додав хтось із чоловіків. Пантьоха розплився в широкій посмішці від такої уваги до нього. Він вишкірив рідкі жовті зуби й почав дурнувато гигикати та підскакувати на місці. Стара Секлета лише кліпала очицями, не розуміючи, у чому річ.

Іван Михайлович знову постукав по графину, закликаючи до уваги. Доки він продовжував описувати світле майбутнє в колективному господарстві, Кузьма Петрович уважно спостерігав за родиною Чорножукових. В останньому ряду на лавці сиділи брати: Павло, Гордій та Федір. В один ряд – мовчазні, здорові, кремезні, охайні, гарні та горді. До цього вони не зронили жодного слова, не встрявали в розмови. Не здогадаєшся, про що вони думають, думки старанно приховані за вусами та густими бородами. Поруч із ними сидів син Павла Серафимовича Михайло. Іноді він хотів вступити в розмови, але скоса кидав погляд на батька й мовчав. Поруч із ним – донька Павла Серафимовича Ольга зі своїм чоловіком Іваном. Вона склала руки на грудях й слухала виступи, примруживши очі.

– Тож я сподіваюся на вашу свідомість, товариші! – палко промовив Іван Михайлович. – Тепер прошу питання.

– Тобто ми повинні все своє нажите добро віддати в колективне господарство? – запитав чоловік із густими чорними бровами, мнучи в руках шапку.

– Чому ж таки все? Колгоспникам залишать наділи землі, щоб могли вести домашнє господарство. Але навіщо вдома тримати три коня та три корови? Досить і однієї корови, щоб напоїти свіженьким молоком дітей, а коні будуть у спільному господарстві. Для них ми збудуємо великі стайні, для корів – корівники, разом, спільним зусиллями заготовимо сіно на корм. Ви будете працювати та отримувати за свою роботу хліб, і не буде боліти голова про те, чи вистачить сіна до весни, чи ні.

Іван Михайлович намагався якнайкраще розписати перспективи спільного господарювання, навіть не забув наголосити, що голову колгоспу теж будуть вибирати на зборах голосуванням. І знову ж наголосив на тому, що необхідно виконати план заготівлі.

– То нехай багачі потрусять свої калитки, – подав голос один із братів Пєтухових, Семен. Він із братом Йосипом та матір’ю жили навпроти Чорножукових. Незадовго до зборів брати вступили до комсомолу, тож мали повне право голосу.

– Потрусимо і багатіїв! – підтримав його Іван Михайлович. – Досить експлуатувати народ! Створимо групи, які перевірять їхні комори, перерахують не тільки корів та коней, а й кожну курку. Змусимо їх заплатити індивідуальний податок! Притиснемо так, що аж пір’я сипатиметься! – вже не говорив, а кричав розчервонілий чекіст. Кузьма Петрович зрозумів, що потрібно якось зупинити його, бо наламає дров. Просив же не гарячкувати, не поспішати, дати змогу селянам подумати, порадитися між собою, так ні, все по-своєму. Кузьма Петрович, рятуючи становище, непомітно для сторонніх шарпнув Лупікова за полу куртки. Той на мить відволікся, повернув голову.

– Якщо такий розумний, то йди до колгоспу, – сказала Семену рожевощока Одарка. – Там усій вашій родині знайдеться місце. І тобі, й Пантьосі, і братові, і вашій матері. Один дурний та вас трійка ледарів – добрий колгосп вийде!

– І втрачати нічого, бо за життя не надбали нічого! – подав хтось голос.

– Ледацюги такі, що скоро й на даху будяки виростуть, – почулося з зали.

– Ні самої хати, ні вас серед кропиви та будяків не знайдуть! Пропаде колгосп.

– Стара Ониська наварить самогону, корів напоять, ті поснуть п’яні, й на пасовисько не потрібно буде гнати!

– А чому б їм не йти до колгоспу? Що їм втрачати? – запитала та сама жінка. – Хіба що будяки. Захотілося господарем на чужих землях бути? А ось вам! – жінка скрутила велику дулю, тицьнула братам. – Виходить, одні все життя спину гнули, горбатилися з ранку до ночі в полі, а тепер віддай все у спільне господарство, щоб Пєтухови стали хазяями? Господарями на моїй землі та над моїми коровами?! Не буде такого!

Жінка розбурхала море, зашуміли люди, заговорили поміж собою. Іван Михайлович намагався заспокоїти схвильованих людей, але буря вже сколихнула людську свідомість. Одні Чорножукови сиділи стримано та гордо, навіть словом між собою не перекинулися, ніби все, що навколо відбувається, їх не стосується.

– А якщо я не захочу йти до вашого колгоспу? – знову запитала Одарка.

– Змусимо! – швидко відповів Іван Михайлович.

– Як? Наган свій дістанеш?

– Потрібно буде – дістану!

– З кобури чи зі штанів? – насмішкувато запитала жінка, й усі зареготали.

– Можете зубоскалити, – сказав Іван Михайлович, – але платити податки, виконувати план хлібозаготівлі та вступити в колгосп ми вас змусимо, якщо навіть доведеться прийняти радикальні міри.

– Які міри? – перепитав Пантелеймон.

– Будь-які міри, але результат буде – це я вам обіцяю. Комуністична партія дала мені наказ, а я не звик відступати. Даю вам час подумати над моїми словами. На наступних зборах будемо писати заяви про добровільний вступ до колгоспу, – закінчив свій виступ Іван Михайлович.

Люди вже не шуткували. З похмурими обличчями посунули до виходу. Кузьма Петрович помітив, що на вулиці більшість селян обступила Павла Серафимовича, але чоловік ввічливо розпрощався, і брати Чорножукови мовчки розійшлися по домівках. За мить їхні постаті розчинилися у темряві.

Розділ 6

Зима оповила село туманом. Ще вранці мряку змінив рясний холодний дощ, по обіді калюжі заблищали тоненькою кіркою льоду, а надвечір вітер ущух, ніби стомився сам від такої непостійності, впустивши на землю суцільну темінь та мряку. Хатини покліпували підсліпуватими вікнами, не розуміючи примхи природи. Село майже спорожніло – усі жителі, товчучи ногами багнюку, попленталися на збори. Вдома залишилися хіба що немічні старі та деякі жінки з малими дітьми. Варя теж не пішла. Що їй там робити серед чоловіків і дідів? До того ж занедужала мама. У неї знову нестерпно пекло у грудях. Варя вже не раз натякала, що потрібно поїхати до лікаря у місто, але мати своє гне: «Як тільки в грудях кольнуло, то й до лікарні бігти? Полежу, відпустить потроху – й слава Богу. Роботи повно, а я боки відлежуватиму? Ні, такого не буде». Батько йшов на збори, тож мати поривалася теж піти, насилу вдалося вмовити її полежати вдома та відпочити.

Варя швиденько позачиняла хліви, нагодувала Тумана, перевірила, чи спить бабуся, потім мерщій накинула кожушок, схопила хустку й вислизнула надвір. А там сіро, непривітно, сіється дрібна мжичка, небо у полоні важких хмар. Село сумовито принишкло. Мліючи серцем, Варя вдивлялася у темряву, боялася зустріти когось із людей. Ніде нікого. Дівчина закуталася в хустку й швидко пішла вулицею. Під ногами чавкала багнюка, тому здавалося, що за нею хтось іде назирці. Варя зупинилася, віддихалася, огледілася: здається, нікого. Чи прийде на побачення Андрій, чи пішов, як усі, на ті збори? Різні думки вирували в ній, але почуття було одне: Варя хотіла бачити Андрія зараз, сьогодні, а не колись. Вони не зустрічалися лише три дні, а здавалося – вічність. Яке це щастя – чути його голос, торкатися щоки, пити цілющі поцілунки! Хотілося знову відчути тепло його тіла, пригорнутися, сховатися в обіймах від усіх негараздів і забути про все на світі! Тільки б бути разом! Насолоджуватися кожною миттю, запам’ятати кожне слово, щоб потім ночами жити тими словами, смакувати ними, як стиглою ягодою, й засинати щасливою. Чи кожному випадає таке щастя? Нехай і таємне, нічне, скритне, але від того воно не стає меншим, навпаки, в їхніх таємничих побаченнях був присмак меду: коли з’їси, то ще довго все здається солодким-пресолодким, смачним-пресмачним.

Село наче вимерло. Лише де-не-де мерехтіли тьмяним світлом вікна та сірий дим із димарів зливався з непривітною мрякою. Ще кілька хат – і Варя за селом. Із настанням холодів закохані вже не зустрічалися в березовому гаю. Місцем їхніх побачень стала велика старезна верба, що одиноко примостилася в кінці вузької вулички за останньою хатою. Під її гілками вони ховалися від негоди, а за товстенним, у кілька обхватів, стовбуром можна було укритися від сторонніх очей.

Варю охопило радісне хвилювання, коли вона побачила темну постать біля верби. Прийшов-таки! Дівчина побігла, не стримавши бажання швидше опинитися в обіймах коханого. Андрій радісно й зворушено усміхнувся, міцно притис Варю до себе. Всі слова, які вона припасла на цю зустріч, одразу кудись зникли, розтанули в його усмішці, залишивши тільки почуття неймовірної ніжності.

– Любий, мій коханий, – промовила вона й похитнулася – підігнулися коліна, а тілом побігла тепла хвиля.

Здавалося, час зупинився, даючи закоханим насолодитися один одним. Андрій розстібнув кожуха, притис дівчину до розпашілого тіла, ховаючи її від холоду й усього світу.

– Моя мила, моя Варенька, кохана, єдина, найкраща в усьому світі, – шепотів він, покриваючи поцілунками розчервонілі щоки, ніс, губи, очі дівчини. Її непідробна краса та щирість зводили юнака з розуму. Коси дівчини пахли ромашкою й ще чимось таким ніжним, дівочим, від чого в голові паморочилося та шуміло.

– Любий, мій любий…

Варі хотілося розчинитися в його голосі, у гарячому від пристрасті подиху й зникнути десь, де не буде нічого й нікого, окрім їх двох та безмежного кохання…

– Як я чекала на нашу зустріч, – сказала Варя, опанувавши себе, й зворушливо усміхнулася.

– Я також, – сказав юнак, збентежено дивлячись добрими темно-карими очима. – Мені здавалося, що ця ніч ніколи не настане. Або ти не прийдеш, – додав він.

– Я?! Навіть якщо камені з неба посиплються, я прийду до тебе. Ти – моє життя, моє повітря, моя душа, моє серце. Буває так? Чи це лише у мене? – запитала Варя, дивлячись у вічі коханого широко відкритими очима.

– Напевно, такі почуття у всіх закоханих, – відповів хлопець, пригортаючи до себе Варю. – А ти й справді схожа на ластівку, – додав він, – точніше на ластовенятко, таке худеньке, маленьке та тепле.

– Недаремно ж тато так мене прозвав.

– До речі, про батька. Ми домовлялися по осені побратися, а ти досі не поговорила з батьком, – дорікнув Андрій.

– Якось не було слушного моменту, – зітхнула Варя. – Ти думаєш, я не хочу, щоб ми були завжди разом? Щоб не доводилося ховатися від людських очей? Чи не хочу я, щоб ми лягали разом в одну постіль, а прокинувшись, я відчувала поруч твоє тепле від сну тіло?

– Давай я сам з ним поговорю, скажу, що ми кохаємо одне одного і я готовий заслати сватів. Якщо батько думає, що я зазіхнув на твій новий будинок чи його статки, то я можу тебе забрати до себе. Колись збудуємо собі нову хату й будемо жити.

– Навіщо ти так? – Варя з докором пильно подивилася в його очі. – Чи можна порівнювати почуття зі статками? Кохання не має своєї міри, воно не має меж, не має кінця. Воно або є, або його немає. Невже б ти мене не кохав, якщо б я була з бідної родини?

– Тоді б нам було легше побратися. Бо закрадається думка, що я, бідняк, хочу вилізти зі злиднів, одружившись на дівчині з приданим. Я поговорю з твоїм батьком завтра ж! Питання лише в тому, чи погодишся ти піти до мене проти волі батьків?

– Ой, не знаю, Андрійку, не знаю! – із грудей Варі вирвалося стогоном. – Зізнаюся, що могла б уже не раз поговорити з батьком, але боюся. Мені страшно навіть подумати, що буде з нами, якщо він відмовить. Тільки подумаю про це, одразу ж так лячно стає! Якщо він буде проти, то ми не зможемо бачитися. А якщо я не буду тебе бачити, то не витримаю! Моє серце розірветься на шматки!

– Але ж ми зможемо жити в мене!

– Я довго думала над цим. Розумієш, я кохаю тебе до нестями, але ж люблю своїх батьків. Чи можу я знехтувати немічною бабусею, полишивши її без нагляду? Чи зможу наплювати в душу мамі та таткові, які мене так люблять? Вони все життя мені присвятили, тяжко працюють з ранку до ночі заради мене, щоб я мала все. Щоб було і на столі, і до столу, і хліб, і до хліба. Сказати «до побачення», крутнути хвостом – значить, потоптати їхні почуття, перекреслити їм життя… Неправильно це, несправедливо. Так не можна, бо вони мені дали життя, і я повинна з ними рахуватися й поважати і їх, і вибір, який вони зроблять. А якщо вони не захочуть нашого одруження? Ти розумієш, що зі мною буде?! – спитала у відчаї Варя, і в її блискучих очах заіскрилася сльозинка.

– Що ж тоді нам робити?

Варя пригорнулася до коханого, поклала йому голову на плече. Обоє мовчали, розуміючи, що так довго тривати не може, якщо дізнається Павло Серафимович про їхні таємні побачення, може вибухнути гнівом. Мати з ним розмову – можна своїми руками покласти край побаченням.

– Від долі не втечеш, – нарешті Варя порушила мовчанку. – Дай мені тиждень, і я поговорю з батьком. Буде проти – благатиму на колінах. Сподіваюсь, що зумію розчулити його серце.

– Дай-то Бог.

– Мені так приємно, що ти прийшов до мене, а не пішов на збори!

– Що я там забув? Завтра все від людей дізнаюся.

– Тільки й мови про ті колгоспи та податки. Чомусь мені тривожно, – зізналася Варя. – Таке відчуття, що має трапитися щось лихе, недобре. Знаєш, як буває перед грозою? Настає така блага тиша, сонце світить, аж раптом як гримне! Налетить нізвідки чорна хмара, впаде на землю дощем, а небо розколють зловісні блискавки. Ось і зараз таке. Село принишкло, притихло, хати ніби поховалися, поприсідали за тинами та парканами, ніби очікують змін на гірше. Добре пташкам – вони краще людей відчувають наближення грому. Люди розумніші за птахів, а відчуття у них гірші. Але серцем, душею чую, що над нашим селом нависли чорні хмари, а грім ось-ось загримить.

– Дурненька моя дівчинка, – сказав Андрій лагідно. – Це в тебе від хвилювання перед розмовою з батьками.

– Ні. Так буде, – мовила Варя, не помітивши, що повторила слова Уляниди. – Обніми мене міцніше, коханий! – попрохала вона.

Розділ 7

Нічого не сказав односельцям Павло Серафимович, хоча добре бачив на стривожених обличчях питання. Батько ще в дитинстві вчив його не поспішати приймати рішення чи плести язиком, не обдумавши кожне слово. Може, тому він виріс небагатослівним, скоріше мовчуном. Павло Серафимович ішов додому сам, вслухаючись у шльопання чобіт по багнюці. Де-не-де калюжі взялися тоненьким склом льоду, і коли чоловік наступав на нього, лід із тріском ламався. Павло Серафимович ще не знав, що робити далі, але погане передчуття тиснуло груди зсередини. Відчував серцем: зміни неминучі, життя вже не буде колишнім.

У старенькій хаті світла не було. Мати, напевно, спить, а якщо і не спить, то їй світло не потрібне, бо вже давно для неї дня не існує, залишилася сама ніч. Варя теж спить. Молода, їй потрібно відпочити, бо від світанку до смерку на ногах. А ось дружина його чекає – про це сповістило ледь помітне світло у вікні. І наробилася за день так, що ні ніг, ні рук не відчуває, і захворіла, а не лягла відпочивати, поки чоловіка немає вдома, лише світло у лампі зменшила, щоб гасу менше вигоріло.

– Надю, ти спиш? – тихо спитав Павло Серафимович, знімаючи кожуха, хоча добре знав, що дружина чекає на нього.

– Як би я заснула, коли все село на зборах? – відповіла жінка й підвелася з ліжка. – Може, повечеряєш?

– Ні, не хочу нічого, – відповів тихо. – Ти лежи, відпочивай.

– Розкажи, що там говорили.

Павло Серафимович не поспішав із відповіддю. І лише коли ліг поруч із дружиною, мовив:

– У колгоспи агітують, хочуть, щоб добровільно вступали та віддали і землі, і господарство. Потім разом, усім селом, обробляли землю тракторами.

– Як то разом?

Павло Серафимович із подробицями розповів дружині те, що почув на зборах, бо знав, що не заспокоїться, поки все не дізнається. Потім сказав:

– Ти спи. Не запитуй ні про що, бо мені треба подумати.

Чоловік ліг на спину, підклав руки під голову, заплющив очі. Він знав – ніч буде безсонна. В голові лихоманили різні думки, перепліталися спогади. Чомусь згадалося дитинство, коли хотілося бігати з хлопцями та катати колесо курними вулицями, стріляти з рогатки, купатися в озері, лазити по деревах, красти зелені яблука у сусідів, вранці спати досхочу, але на це було так мало часу! З самого ранку піднімали батьки – й одразу ж до роботи. Чи кого бентежило, що ночі сну ніби й не було, а коли гнав скотину на луки, очі самі злипалися. Одного разу впав посеред дороги й умить заснув. Якби не сусідка баба Ганя, череда корів могла б затоптати його. Чи звинувачував він зараз батьків? Звичайно ж, ні. Робота з дитинства стала рушієм його життя.

У батька був шматок землі, який потім ставав більшим та ширшим. Кожен метр зароблений потом та непосильною, надлюдською працею. До їхніх земель ще до столипінської реформи додався клапоть дружини Надії, яка колись була сусідкою. Усі Чорножукови жили великою родиною у невеличкій батьківській хаті: батько, мати, бабця, два брати та Павло Серафимович з дружиною Надією. Вони б і раніше могли збудувати собі окрему нову хату, але треба було і поля обробляти, і давати лад господарству. У їхній дружній сім’ї Надія народжувала дітей. Спочатку з’явилася Оля, потім – Михайло, по тому – четверо дівчаток, які, не встигнувши пожити, померли. І що дивно: у великій родині Чорножукових ніколи не було чвар, бо на них не залишалося часу. Лише робота, робота, робота.

І аж після Жовтневої революції, коли вся працьовита родина отримала ще шмат землі, частину господарства, корів та коней розпродали, щоб побудувати Гордію та Федору окремі нові хати та придбати для них реманент. Гордій став бондарем, Федір – ковалем і мав свою кузню, а Павло Серафимович залишився в батьківській оселі, на рідній землі. Їхній батько Серафим дав синам наділи, передав у спадок Павлу родинні коштовності – царські червонці, саморуч зробив дубову труну, наказавши поховати його не на кладовищі, а за старим обрядом на краю свого наділу. «Щоб і на тому світі відчував, що лежу у своїй землі», – пояснив батько та незабаром помер чи то від якої хвороби, чи від тяжкої праці. Сини виконали бажання батька й поховали його у сливняку, на своїй землі.

У цей час до їхнього наділу додався шмат сусідської землі, а потім Павло Серафимович іще один докупив. Не вкрав ні метра, все заробив своєю працею. І нову хату вони з Надією самі побудували, і сина Михайла не залишили без житла та землі, і Олі у придане наділ дали, і Варі будинок уже добудовують. Павло Серафимович міг дивитися просто у вічі кожному односельцю: він ніколи ні в кого нічого не позичав, нічого не вкрав, все заробив своєю працею. Було таке, що взимку недоїдали, але зерно на посів завжди було в коморі, тоді як інші могли його продати чи з’їсти, а навесні ламали голову, чим засіяти землю. Павло Серафимович ніколи не проходив повз жебраків – завжди подавав милостиню. Сусіди іноді просили в борг. Якщо бачив, що родина працьовита, але опинилася у скруті, допомагав, ледарям – відмовляв. Якщо дізнавався, що зерно пішло не на посів, а господарям на стіл – вдруге не давав.

Звичайно, були й заздрісники, яким здавалося, що на нього багатство з неба сиплеться, але більшість селян його поважали. Можливо, тому, що він тонко відчував землю та її примхи. Ніхто в селі не міг напевно знати, коли краще сіяти зернові, коли садити картоплю чи починати жнива. Здатність відчувати землю передалася йому від матері. Коли був ще дитиною, одного разу навесні мати вивела його рано-вранці в поле. Батько вже орав кіньми землю, і за ним тяглися рівні пласти, схожі на масло. Щойно зорана земля парувала, як тільки-но здоєне молоко.

– Бачиш, синку, земля дихає, – сказала мати.

– Хіба вона жива? – запитав він.

– Ще й як! Приклади долоньку до земельки, – наказала мати. – Що відчуваєш?

– Дихає! – схвильовано сказав він, бо й справді здалося, що відчув легкий подих.

– А ще що? – запитала мати.

– Вона холодна.

– Так. Бо ще не зігріта після зими теплом наших рук. Я навчу тебе відчувати не тільки її холод, а й тепло та щедрість, – сказала мати.

І таки навчила відчувати на дотик тепло землі та зміни температури. Та чи зміг би він так розуміти землю, якби кожен клаптик не був зрошений не лише дощами, а й рясним потом? Перша думка після сну: що потрібно сьогодні зробити? Остання перед сном: що буде робити завтра. І так весь час, хіба що мав відпочинок у свята, та й то у такі дні руки свербіли без роботи й почувався злодієм. І як то сусіди навпроти живуть? Небагато землі мають, та й тій ладу не дадуть – що й посіють, то до пуття не доведуть, бур’яни вище хати буяють, а їм байдуже. Буряк виростять, так не про цукор дбають, а про самогон. І сама стара Ониська ледача, й синам до землі любові не прищепила. Семен та Йосип вимахали такі, що головою стелю підпирають, а які ж ледачі! Дійшло до того, що взимку біля печі зробили в стіні дірку. Все село прибігало та заглядало через тин, щоб побачити, як з хати через отвір вилітає надвір попіл, а потім у дірці з’являється стара подушка – затичка, щоб не змерзнути. Люди регочуть, а їм байдуже! Очі у Сірка позичили, чи що?! Ось такі Пєтухови і заздрять Чорножуковим. Ось із такими поруч запропонували працювати в колгоспі. І не тільки працювати, а ще й віддати добровільно свою землю та худобу. Віддати землю?! Свою землю?! А не подавляться нею? Навіть уявити страшно, як можна довірити свою землю таким, як Пєтухови!

І чому він повинен віддати комусь свої поля? Стільки років гарувати задля того, щоб діти, онуки були ситі, щоб не доводилося їм голодувати та так багато працювати! І все, що надбав потом і кров’ю, потрібно добровільно віддати у спільну власність. А навіщо йому щось спільне, якщо є своє? Вийдеш рано-вранці на поле, де колоски стоять налиті та пузаті, як діжечки, торкнешся їх рукою – аж дух захоплює від радощів та гордощів, відчуття, що все це твоє, зрощене самотужки, зрошене потом, виплекане мозолястими руками. Знаєш, що хліб – це життя, і це життя ти сам виплекав для свого ж добробуту, для своїх рідних людей. І ось усе це потрібно за так комусь віддати? Не буде цього ніколи! Ні-ко-ли! Хай уб’ють його, нехай закопають на своїй землі, а не на суспільній власності! Бідний батько! Якби він чув усе це, то перевернувся б у могилі. Добре, що мати вже нічого не розуміє та не бачить.

Аж запоморочилося Павлу Серафимовичу від таких роздумів. А ще болючіше було припустити, що все надбане добро можуть відібрати силою. Він гнав від себе цю думку, не даючи проникнути в серце та затьмарити розум.

– Залякують, – втішав себе Павло Серафимович. – Не може бути, щоб ось так прийшли та все забрали. Не може бути життя таким несправедливим до мене. Прости мене, Боже, грішного! – прошепотів він та перехрестився.

Він знав, що завтра прийдуть до нього за порадою брати. Що їм сказати? Кожен із них має вирішити самостійно, що робити далі, бо він сам напевно не знав, як вчинити правильно. Але свою землю він так просто нікому не віддасть.

Павло Серафимович відчув, як від лежання в одній позі затерпли ноги та руки, нила спина. Він намагався не ворочатися, щоб не заважати жінці спати, хоча знав, що і її обсіли тяжкі думки. Неспроможний більше лежати, чоловік тихенько підвівся, розправив плечі, підійшов до вікна. Тяжка ніч роздумів. За вікном темінь, і в душі не видно просвіту. Намагався зазирнути в майбутнє, але воно теж видавалося темним, як ця ніч. Раптом він почув, як тихенько рипнула хвіртка і по двору майнула чиясь тінь. Павло Серафимович босоніж вискочив надвір.

– Хто там? – крикнув у темінь, не забувши прихопити з собою кочергу, що стояла біля печі.

– То я, тату, – почув голос Варі.

– Що ти робиш посеред ночі?

– Надвір захотілося, то виходила, – відказала Варя вже з порогу будинку.

– Чи на вулицю бігала по нужді?

– Мені здалося, що хтось блукає під вікнами нової хати, тож ходила подивитися.

– Нікого там немає, – сказав він. – Туман он спить як убитий. Йди відпочивай, Ластівко.

– Добре, тату, – відказала Варя. Павло Серафимович пішов до хати, коли за донькою зачинилися двері.

– Що там трапилося? – запитала дружина.

– Нічого, – відповів чужим зніченим голосом.

– А чому ж тоді з кочергою побіг?

– Все добре. Щось привиділося… Спи вже, глуха ніч надворі.

Розділ 8

Вранці Варя намагалася не потрапляти на очі батьку. Їй здавалося, що він уже знає про її втаємничене кохання і мовчить, випробовуючи доньку на чесність. Такі думки дівчину хвилювали, змушували серце несамовито калатати у грудях, від чого руки тремтіли, і вона ледь не розлила молоко з глечика. Але батько поводився так, ніби нічого не сталося, хоча в його стурбованому обличчі можна було помітити якесь невдоволення. Ще б пак! Із самого ранку прибігла Ганнуся і заторохтіла про вчорашні збори.

– Все село гуде! – казала вона півголосом, допомагаючи Варі накидати вилами сіно у ясла коней. – І що тепер буде? Ви підете писати заяву? Що каже батько? – засипала питаннями подругу.

– Нічого не знаю, – неохоче відповіла Варя.

– Як то?!

– Послухай, – Варя забрала з рук Ганнусі вила, – щось мені зле, я хочу відпочити, тож іди додому, потім поговоримо. Добре?

– Як скажеш, – Ганнуся невдоволено поморщилася. – Я ж хотіла як краще.

Від матері Варя дізналася, що надвечір прийдуть дядьки, брати батька, напевне, завітає Михайло та Ольга з чоловіком. Потрібно Чорножуковим подумати, вирішити, що робити далі, а без слушної поради найстаршого Чорножукова ніяк не обійтися. Зазвичай їхня велика родина збиралася разом на свята, тоді Варя з матір’ю ретельно готувалися до зустрічі гостей: прикрашали хату вишиваними рушниками, серветками та скатертинами, готували багато страв. Хоча сьогодні родина збереться з іншого приводу, мати попросила батька зарубати курку і почала її патрати. Варя тим часом помила підлогу, простелила випрані ткані половики, приготувала чистенькі рушники для гостей і розтопила піч. По тому дівчина начистила картоплю, порізала на шматки курку, склала у великий чавун, додала туди підсмаженої на салі цибульки, посолила, залила водою. Вона розсунула кочергою головешки у печі, вправним рухом підчепила рогачами величенький чавун і відправила його у піч. Причинила заслінку й з полегшенням зітхнула: можна хвильку перепочити і йти терти буряк.

Як і очікувалося, надвечір завітали брати Павла Серафимовича Гордій та Федір. Прийшли самі, без жінок. За ними надійшов син Михайло, а останніми ступила до хати Ольга з чоловіком Іваном. Павло Серафимович сів на почесне місце за великим дубовим столом, який Варя встигла застелити свіженькою білою скатертиною з вишитими на ній барвистими пташками. Обабіч сіли брати, потім – син та зять, а Ольга, крекчучи, примостилася на краю ослінця. Поки Варя з матір’ю клопоталися біля печі, Павло Серафимович порізав паляницю житнього хліба, подав особисто кожному чималі шматки. Посеред столу з’явився великий глиняний полумисок із картоплею та куркою. Від м’яса, яке розімліло в жару печі, йшов такий запах, аж у Варі забурчало у животі. Лише зараз вона згадала, що за клопотами з самого ранку в роті не було ні росинки. Дівчина швиденько вручила гостям рушники та ложки, не забувши подати батькові його улюблену дерев’яну. Ложка з одного боку вже злизалася, колись яскраві квіточки на ній майже стерлися, але батько ніяк не хотів її замінити на металеву. Павло Серафимович запросив усіх до вечері, і якийсь час було чути лише постукування ложок і плямкання.

Поступово почалися розмови. Обговорювали уповноваженого комуніста Лупікова, не забувши посміятися з його нового прізвиська з приставкою «за» спереду. Підкопаївці якщо вже когось назвуть, то приклеїться слово так, що і тій людині вистачить, і наступному поколінню буде вдосталь. Не забули згадати про приїзд до села Щербака, поговорили про нового голову сільради Жаб’яка і аж потім торкнулися зборів. Говорили переважно брати Федір, Гордій та Павло. Михайло взагалі в розмову не втручався, спробував докинути свою копійку Іван, але Ольга так смикнула його за рукав, що той одразу замовк і надалі сидів тихо та сумирно. Поруч із дебелою жінкою з великим животом Іван, худий, із вузькими плечима та тонкими довгими руками – здавався чи не вдвічі меншим.

Чоловіки були одностайні в тому, що несправедливо, неправильно і не по совісті забирати силою у них нажите роками тяжкої праці.

– Хай ідуть в колгосп ті, хто бажає, – розмірковував Гордій. – Якщо їх все влаштовує, то нехай працюють разом. Чи ми проти? А мені навіщо той колгосп? Виходить, що ми, Чорножукови, гнули спину, щоб надбати землі, худобу, реманент і віддати комусь? Чому мені ніхто нічого не дав, не подарував? Мені, значить, дулю, а я повинен комусь забезпечити краще майбутнє? Де ж справедливість?!

– Я став добрим ковалем, – вступив у розмову Федір. – Власноруч збудував свою кузню. До мене йдуть люди з сусідніх сіл, бо знають, що за роботу багато не візьму і краще за мене ніхто не зробить. Чи я кого обманув? Чи ціну загнув таку, що не можна сплатити? Чи зобидив вдову? Чи відмовив кому в допомозі? – Федір помовчав, обвів присутніх поглядом. – А моя дружина світу Божого не бачить, бо з ранку до ночі то у полі, то на городі, то біля скотини. І задля чого? Щоб жилося добре, у статку. Я не ходжу до шинку, жінці нема часу плескати з сусідками язиком, бо ми завжди у роботі. Шкода, що Бог не послав нам діточок, але ж ми на Різдво усю сусідську малечу обдаровуємо, чим можемо і Варі, і Олі та її діточкам помагаємо.

– Так, – кивнула Ольга.

– І податки, хоч як тяжко було, ми всі сплатили. І цього мало?! Візьми своє та віддай комусь? Кому?

– Дурнуватому Пантьосі та моїм сусідам, що навпроти, – кивнув Павло Серафимович у бік садиби Пєтухових.

– Я ніч не спав, усе передумав, – сказав Гордій, коли стихло обурення. – Свою думку я озвучу після слова старшого брата. Павло, ти у нас за батька, тобі й слово. Що будемо робити?

За столом запала тиша. На Павла Серафимовича дивилися допитливі очі рідних. Він чекав на цю мить, знав, що від його думки багато чого залежить. Та чи міг він розпорядитися їхніми долями? Чи мав на це право? Павло Серафимович поклав дерев’яну ложку на стіл, поважно провів рукою по сивій бороді.

– Мої любі, – сказав він, зітхнувши. – Кожен з нас будував своє майбутнє тяжкою працею, не даючи спочинку ані собі, ані жінкам, ані дітям. Хотілося жити по-людськи, щоб ноги – в теплі, на полі – гарні врожаї, а на столі завжди був хліб. Гадалося, що так і буде, що далі буде життя ще кращим, а нашим дітям, чи бодай онукам, буде хоча б трішки жити легше, ніж нам. Зараз мені хотілося б застигнути в сучасності, як кістка у холодці, але… Не буде завтра, як є сьогодні. Можливо, комуняки покричать, погаласують та й поїдуть туди, звідки приїхали. Хотілося б, дуже хотілося б, але розумію, що такого не буде. Вони не відступляться. І суспільне господарство вони організують, як роблять це повсюди у країні. Вони ні перед чим не зупиняться, підуть по головах, по наших трупах, але організують колгоспи. Я не можу судити, чи це погано, чи добре, бо не вмію заглядати у майбутнє. Я не можу навіть припустити, що вони зроблять завтра. Можливо, нам і нашим господарствам дадуть спокій. Але… – Павло Серафимович знову тяжко зітхнув, стис кулаки та продовжив: – Я не виключаю варіант, коли вони прийдуть до нас і відберуть усе силою.

– Ой! – зойкнула його дружина.

Жінка піднесла край хустинки до очей, бо зарясніли непрохані сльози.

– Як так можна? – заговорила вона. – Ті поля политі не лише нашим потом. Я діточок народжувала посеред жита, навіть додому не йшла, щоб до дощу встигнути зжати. Перерізала пуповину серпом, сповила немовля, погодувала, а сама чи не навкарачки дожала колосся. А четверо дівчаток поховала під ґанком, бо не встигла ще й охрестити. Ті невинні душі світу білого не побачили, тому що гарувала як каторжна! І все моє, все нажите можуть відібрати?! Чи на них Бога немає?! Я, жінка, втрутилася у вашу чоловічу розмову, бо не могла змовчати, – сказала вона вже спокійніше. – Вирішуйте самі, що робити, а я своє слово скажу: свого я нікому не віддам! Помру, а не віддам! Ось вам хрест, – жінка перехрестилась.

– Твоя думка, Павле, – знову звернувся до брата Гордій.

– Не можу я нав’язувати свою думку, – сказав він те, до чого вів розмову. – Вибачте, але не можу.

– Ти ж завжди нам давав слушні поради, – зауважив Гордій.

– Так, давав, коли знав, що робити. Зараз я боюсь помилитися. Зрозумійте, вирішується подальша доля не лише родини Чорножукових, а й кожної сім’ї окремо. Гадаю, що кожен з вас для себе вже прийняв якесь рішення. Я хочу почути вашу думку. Гордію, у тебе близнюки восьми років. Тобі вирішувати їхню долю.

– Якщо хочете почути мою думку, – сказав Гордій, – то ми з жінкою одностайні. Ми вирішили так само, як і Надія: помремо, але свого нікому не оддамо.

– Ну, помирати вам іще рано, – мовив Павло Серафимович. – Діточок треба на ноги поставити, а потім уже й помирати. А ти, Федю, що скажеш?

– Ми, Чорножукови, згодні поділитися з ближнім, але задарма віддати – зась! У нас дітей нема, тож втрачати нічого. Ми теж вирішили не вступати до колгоспу.

– Та-а-а-к! – протягнув Павло Серафимович і зупинив погляд на Іванові.

– Я… Я не знаю, – затинаючись, почав Іван.

– І нам нема чого робити в тому колгоспі! – відповіла за нього дружина.

– А чому ти за всіх розписуєшся?! – аж підскочив на місці розчервонілий Іван. – Хата чия? Моя й моїх батьків! Город та поле чиї? А худоба?

– Мені батько теж гарний шмат землі дав у придане, – зауважила Ольга. – І добро дбали разом. Я не працювала, чи що? Якщо я невістка, то, виходить, мого нічого там немає?!

– Я так не сказав, – мовив уже спокійно Іван та витер хусточкою спітнілого чола. – Але є ще й мати та батько. Мені потрібно з ними порадитися.

– А своя голова є на плечах? – Ольга штовхнула Івана ліктем у бік. – Свою думку ти можеш мати? Чи ти тільки дітей робити вмієш?

– А про кого я дбаю? Про дітей, про батьків, ось про тебе, – Іван замовк. Він потер потилицю й сказав: – Я не можу приймати рішення без батьків.

– Зрозуміло, – Павло Серафимович повернув голову у бік сина Михайла. – А що ти, сину, мовчиш? Жодного слова не зронив. У тебе ж трійко діточок, потрібно про них подумати.

– Хочете почути мою думку? – посміхнувся Михайло. – Остаточне рішення я ще не прийняв. Сидів, слухав вас і дивувався: як так можна чіплятися за минуле? Ви всі ніби павутиною зрослися з усім своїм «я» та «моє». Життя не стоїть на місці, все навколо змінюється, а ви всі не хочете йти в ногу з сучасністю. Минуле життя засмоктало вас, як болото, затьмарило очі настільки, що ви не те що майбутнього, а й сьогодення не бачите! Рано чи пізно доведеться змінитися, бо життя змінюється. Ви не хочете цього зрозуміти!

– Цить! – скрикнув Павло Серафимович. Він так грюкнув кулаком по столу, що Варя з переляку підскочила на місці. – Ти лекцію нам прийшов читати?! – гримів голос батька. – Чи тебе заслали комуняки?! Продався вже їм? І скільки ж вони тобі заплатили?

– А що я таке сказав? Те, що ви всі – пережитки минулого? Так воно і є!

– Шмаркач! – закричав Павло Серафимович. – Ми всі горбатилися, щоб тобі хату збудувати, щоб жив по-людськи, і тепер ми погані? Може, ще скажеш, що на моїй землі повинні ледацюги працювати?

– Бідні люди, які теж хочуть їсти, – парирував Михайло.

– Хто працює з ранку до вечора, той ніколи не сидить голодний. І ти, Михайле, це знаєш, – майже спокійно сказав батько. – І все-таки, твоя думка.

– А я піду в колгосп, – сказав Михайло й якось нахабнувато посміхнувся. Мати не витримала. Щоб не заголосити при всіх, вона прожогом вибігла в другу кімнату й розплакалася.

– Ти мій син, – сказав батько. – Дорослий син, і я повинен поважати твій вибір. Але я б радив тобі не поспішати.

– Я сам вирішу, що мені робити, – сказав Михайло. – А тут мені нема вже чого слухати. Я пішов?

– Йди, – глухим голосом промовив Павло Серафимович. – Але я тебе не жену.

– Бувайте здорові!

Михайло пішов, і за столом запала тиша.

– Ну що ж, – зітхнув Павло Серафимович, – настав час висловити мою думку. Звичайно ж, я не збираюся віддавати землі колгоспу. До останнього я буду на ній господарем. Гадаю, що потрібно послухати, що роблять люди в інших селах. Можливо, є якийсь вихід, щоб урятувати своє добро? Я чув, що бандурист Данило ходить по сусідніх селах. Незабаром буде й у нас, тож треба спитати, що він чув.

– Згоден, – підтримав його Гордій. – Не будемо поспішати. А Данило справді всюди буває. Чого тільки не наслухається! Можливо, від нього щось путнє почуємо, тоді й помізкуємо. А ти, Павле, не тримай зла на Михайла. Молоде, зелене, гаряче, нарубає дров, а потім жалкуватиме.

– Так. Він мій син – цим усе сказано, – відповів Павло Серафимович. – Надю, – звернувся він до дружини, що вже повернулася, – а принеси-но нам пляшечку горілки! Не пияки ми, але потрошку можна! Так, брати мої?

Розмови за столом пожвавішали, коли чоловіки хильнули по маленькій. Вони похрумтіли солоними огірочками, які Варя принесла з погреба, пожували солоного сала з проріззю – внесла мати.

– Будемо чекати, – підвів риску в розмові Гордій. – А там або пан, або собака здохне. Чули таку оповідку?

– Розкажи, то почуємо, – повеселілим голосом мовив Федір.

– В одного єврея було багато дітей, тож коли не стало чого їсти, дружина посилає його до пана взяти грошей у борг, – почав Гордій, витерши губи полотняним рушником. – Пан подумав і каже: «Дам я тобі грошей, навіть повертати борг не потрібно буде, якщо за рік навчиш мого собаку по-людськи розмовляти». Подумав єврей і відказує: «Мені треба з дружиною порадитися». Прийшов додому сумний, так і так каже. А дружина йому: «Іди бери гроші й не роздумуй». Він їй: «А що буде за рік?» – «Дурний! За рік або пан, або собака здохне!»

Ще довго у вікні хати Павла Чорножукова світилося. Усім, хто там зібрався, здавалося, що вихід знайдеться, а лихо обійде стороною…

Частина третя

Павутина

Розділ 9

Дивна річ пам’ять: хочеться думати про майбутнє, а вона не відпускає з минулого. Так чіпко за нього тримається, що прийдешнє не може набути чітких обрисів, все у ньому розпливчате, ніби в тумані. Часом вона відновлює те, що відбувалося десятки років тому, і, здавалося, вже забуте, розчинене у сьогоденні, як цукор в окропі. Проте чомусь минуле дедалі частіше спливало в думках Павла Серафимовича мимо його волі, виринало здалеку, з глибин пам’яті.

Після 1917 року, коли отримали ще один бажаний шмат землі, відчули себе справжніми хазяями. З якою ж любов’ю вони орали й засівали вже свою землю, доглядали, пестили її, як дитину! Працювали до кривавих мозолів на руках, недосипали, але худоба була завжди доглянута, сита, а земля оброблена. Чепурні хати в селі в усіх були побілені, майже в кожного хлів, клуня, корова, коні, свині, птиця, садиби огороджені в кого тинами, а в кого й дерев’яним парканом. Особлива радість, якесь душевне піднесення наставало восени, коли достигав урожай. З ранку до вечора возили з полів снопи пшениці, ячменю, гороху. А коли снопи були звезені, починалася молотьба. З кожного двору долинали ритмічні удари, у когось у два ціпи, в іншого – поодинокі, бо молотив без напарника. І ці звуки були кращі за будь-яку музику, бо кожен удар ціпа сповіщав про те, що в родині буде хліб. Працювали цілий тиждень, а в неділю відпочивали – гріх працювати у світлий день. І тоді молодь, жінки, чоловіки, старі люди, діти – усі виходили на вулиці, збиралися або біля калини, або на майдані коло церкви. Настрій у людей був піднесений, усюди чулися пісні, молодь танцювала, гойдалася на гойдалках. Як смеркало, батьки забирали дітей і розходилися по домівках, а молодь іще залишалася гуляти. Майже до ранку в різних кінцях села лунали пісні та сміх парубків і дівчат.

Полюбляла сільська молодь гойдалки, старі замінювали на нові, але зводили їх на тому самому місці. Саме на гойдалці завидний парубок Павло Чорножуков вперше поговорив із майбутньою дружиною Надією. Звісно, він давно запримітив швидку, роботящу та тиху сусідську синьооку дівчину. Вона була єдиною та пізньою дитиною у своїх батьків. Удень Надя працювала на полі поруч із батьками, а коли Павло проходив повз, дівчина ховала очі та сором’язливо відверталася. Коли він намагався заговорити до неї, Надія червоніла й тікала додому. І лише коли стала дівкою та пішла з подружками на гойдалки, Павлові вдалося з нею порозмовляти. Йому відразу сподобалася і її сором’язливість, і скромність, і працьовитість. До того ж їхні наділи поруч, тож ніхто не був проти, коли хлопець і дівчина вирішили побратися.

Незабаром батьки Наді померли, межу заорали, об’єднавши наділи. Подружжя важко працювало, але щемке, бентежне відчуття того, що мають свою землю, не залишало навіть у найскладніші дні. Вони мріяли про збільшення наділу і йшли до мети через тяжку працю. Коли приходила зима, Надія пряла полотно. При світлі лампи сиділа вона за верстаком до пізньої години, щоб ранньої весни, у березні-квітні, коли в озеро стечуться води й заллють зелені луки, винести туди на коромислах полотно та вибілити на сонці. З усього села стікалися до води господині, щоб рано-вранці розстелити полотно, а ввечері забрати. Вибілену тканину фарбували в різні кольори, щоб пошити спідниці для дівчат, а хлопцям сорочки та штани. З нефарбованого білого полотна шили нижню білизну, жіночі сорочки оздоблювали вишивкою, навіть рушники і ті майстрині прикрашали візерунками. Надія вміло справлялася з роботою, вистачало полотна й родині, було й на продаж.

Одного разу навесні вдалося продати Надіїне полотно і залишок зерна на посів. Тоді Чорножукови купили сусідський наділ землі. Скільки ж було радощів від першого їхнього придбання! Надя плакала від щастя й ладна була цілувати ту землю. Їхню землю. Землю, по яку зараз прийшли, яку хочуть забрати в комуну. Ось так просто, ніби вони щойно її дали, а потім передумали й зажадали повернути. Але ж то не їхня земля! Вона належить Чорножуковим, бо на ній їхні і піт, і кров, і праця, і радість…

Розділ 10

Після повернення з області, з наради, Кузьма Петрович Щербак та Іван Михайлович Лупіков зібрали комуністів села.

– Товариші! – урочисто почав Іван Михайлович. – Ми зібрали вас, щоб повідомити про ті грандіозні плани, які ми з вами повинні втілити в життя негайно! На нараді в області керівництво нас більш детально ознайомило з документами листопадового пленуму ЦК ВКП(б). На ньому перед кожною областю було поставлено завдання суцільної колективізації. Для виконання цієї місії в наше село та сусідні хутори були направлені, як ви вже знаєте, я, уповноважений від Державного політичного управління, та Кузьма Петрович, наш парторг. Комуністична партія покладає на нас із вами велику надію. І що ми маємо на цей час? У сусідніх селах вже пройшла колективізація, селяни масово пишуться в колгоспи, існує машинно-тракторна станція, куди держава прислала перші трактори та сівалки. Прискорення колективізації загострило питання про долю куркульства. Нещодавно, у грудні цього року, на конференції істориків-марксистів товариш Йосип Сталін поставив перед нами завдання ліквідації куркульства як класу.

Іван Михайлович так запально говорив, що розчервонівся, захекався й закашлявся. Кузьма Петрович завбачливо подав йому склянку води. Чоловік вихилив одним духом її й одразу ж продовжив:

– А що у нас? Провели перші селянські збори. Не буду приховувати, що лише завдяки пораді Кузьми Петровича я не ставив на них питання вступу до колгоспу. Ми дали селянам час на роздуми. Село розворушили, як бджолиний вулик. І які точаться розмови? – звернувся він до колег-комуністів, які сиділи мовчки навпроти оратора. Хтось із чоловіків відвів погляд, хтось опустив очі, але знайшовся один, готовий дати відповідь.

– Так, ви правильно сказали, – підвівшись із місця, сказав Семен Семенович Ступак. – Село гуде як вулик. Різні точаться розмови щодо комуни. У людей тільки й балачок про колгоспи.

– А скажи мені, Семене Семеновичу, чи готові вони до вступу в колгоспи? – примруживши очі, запитав чекіст.

– Як вам сказати… – затнувся чоловік.

– Кажи як є. Ти ж комуніст!

– Ладні хоч зараз вступити лише одиниці! – на одному подиху випалив Семен Семенович.

– Як то?!

– Є бажаючі вступити, але то все бідні, дуже бідні люди. У них малі наділи, багато ротів, а худоби мало, – уточнив Ступак.

– А інші? Що їх не влаштовує?

– Не хочуть своє віддавати в суспільну власність. Розумієте, вони ще не готові розпрощатися зі своїм добром.

– Їх хтось підбурює? Морочить голову?

– Та ні, – невпевнено відповів Семен Семенович. – Звикли мати щось своє, прикипіли до нього, а все нове у нас у селі сприймають насторожено. Тобто я хочу сказати, що підуть у колгосп, але не всі.

– Багатії не підбурюють людей?

– Не чув цього, брехати не буду.

– Велике партійне вам спасибі! – промовив Іван Михайлович. – Товариші! Ось на таких принципових комуністів ми з вами повинні спиратися! Ми з вами покликані втілити у життя проект великих перетворень п’ятирічного плану, ухвалених партією ще минулого року. Головне його завдання полягає в тому, щоб капіталістичний світ у економічному відношенні наздогнати та навіть перегнати. Наш далекоглядний та мудрий старший товариш Сталін передбачає, що реалізація плану може зустріти опір деяких селян, яких маємо позбавити власної землі. Але він мудро сказав: «Не розбивши яєць, не підсмажиш яєчні». Тому, товариші, несвідомим елементам ми не повинні заглядати у рота. Потрібно рубати з плеча! Досить куркулям експлуатувати народ! Ніяких наймитів! Вільна праця на вільній землі! – вже кричав, надриваючи голос, чекіст. Він закінчив, захекався, знову випив води. – Куркулів змусимо віддати землю колгоспу, – сказав він хрипким голосом.

– Можна мені слово? – потягнув руку вгору парторг.

– Прошу, – відповів Іван Михайлович.

– Згоден із товаришем Лупіковим, – сказав він, підводячись. – Держава на порозі великих перетворень. Країною широкою ходою йде колективізація. Люди добровільно пишуть заяви про вступ до колгоспу. Зверніть увагу: добровільно! Якщо наші односельці не хочуть йти – це ми недопрацювали, погано вели роз’яснювальну роботу. Ми повинні поспішати, але до наступних зборів маємо ще трохи часу. Я звертаюся до директора школи: проведіть роботу з учителями. Їх небагато ще, але ж вони мають поговорити з батьками учнів. Потрібно йти самим по хатах, а також вважаю за доцільне підключити до роботи комсомольців. Із них потім сформуємо актив. Особливу увагу ми маємо звернути на багачів села.

– Чорножукових? – аж підскочив на місці схвильований Семен Семенович.

– Не тільки. Є багато людей, які мають непогані наділи земель, велике господарство. Без них, без їхніх наділів і господарства важко буде заснувати колгосп. Здається, у мене все, товариші, – закінчив промову Щербак й сів на місце.

– А якщо не захочуть багачі йти до колгоспу? Що тоді? – знову засовався на місці невгамовний Ступак.

– Спочатку проведемо роз’яснювальну роботу, а на зборах побачимо, – відповів парторг.

– Я додам до сказаного, – підвівся з місця чекіст. – Дамо змогу багатим людям добровільно написати заяви та передати майно і землі у суспільну власність. Якщо не підуть, привселюдно оголосимо їх куркулями, щоб назавжди ліквідувати куркульство як клас. І надалі не будемо пускати куркулів у колгосп! Ті, хто напише заяву про вступ, будуть звільнені від податків, а куркулі нехай попотіють, щоб сплатити податки, які будуть для них збільшені, – знову майже кричав розчервонілий Іван Михайлович. – А ми будемо будувати нове, світле життя для себе та своїх дітей. А такі люди, як ви, товаришу, потрібні партії. На зборах я буду висувати вашу кандидатуру на посаду голови колгоспу. Ви, як я здогадався, – натякнув Іван Михайлович на кульгавість чоловіка, – воювали?

– Дякую за довіру, – відкашлявшись, сказав Семен Семенович. – Так, я воював у Червоній Армії, там отримав поранення.

– Такі люди нам ой як потрібні!

– Я виправдаю вашу довіру!

– Не лише мою, – уточнив Іван Михайлович, – довіру нашої рідної Комуністичної партії! – мовив він пафосно. – Товариші, є ще питання?

– Хотілося б знати, що все-таки буде з тими, хто відмовиться віддавати свою землю добровільно? – несміливо запитав голова сільради Максим Гнатович.

– Роз’яснюю, – серйозно сказав уповноважений. – Земля тих, хто напише заяву про вступ до колгоспу, одразу ж із заявою відійде у суспільну власність. Але це не означає, що землю відріжуть по саму хату. Для ведення господарства залишимо людям частину землі. А ось хто відмовиться… Пощади нехай не чекають! Колгоспам – бути! Це я заявляю відповідально! Притиснемо кулака, та так притиснемо, що аж пищати буде! Краще перегнути, ніж не догнути! Так, товариші?

Присутні на підтримку однопартійця дружньо заплескали в долоні.

Розділ 11

Павло Серафимович повернувся з міста у неділю аж після обіду. Варя з матір’ю вже й на дорогу кілька разів ходили його виглядати: чи, бува, нічого з ним не трапилося? Адже повіз уночі цілу підводу зерна, бочку квашеної капусти та дещо з городини. Зазвичай він повертався до обіду, все розпродавши, бо дорого не просив. І як на те, з самого ранку здійнялася хурделиця. Ще з вечора земля була гола, тож Павло Серафимович запряг воза, а до обіду вже намело добрячі кучугури снігу.

Про повернення батька сповістив Туман радісним гавканням та скавучанням.

– Чекав на мене, собацюго? – почула Варя знайомий голос.

– Татко повернувся! – скрикнула радісно. – Мамо, я допоможу коня розпрягти! – кинула вона матері, вдягаючи кожушину.

Мати не встигла й рота розкрити, як дівчина вже була надворі. Доки батько заносив оклунки в хату, Варя спритно розпрягла стомленого коня, завела у стайню, принесла йому теплого пійла.

– Зігрійся трішки, – лагідно мовила вона, простягаючи грудочку цукру. – Їж швидше, доки ніхто нас не застукав, – мовила вона й усміхнулася: кінь так кумедно, обережно взяв шматочок з долоні одними губами, захрумтів і знову подивився на дівчину. – Май совість! Пий тепер, а я тобі сінця покладу.

За мить дівчина була вже в хаті. Ще б пак! Батько ніколи з порожніми руками з базару додому не повертався. Він завжди привозив якісь подарунки, а цього разу пообіцяв купити їй новенькі чобітки. Якось у місті познайомився з добрим шевцем, відтоді купує взуття лише у нього.

Мати пішла діставати горщики з їжею з печі, але Павло Серафимович сказав:

– Можеш не поспішати, бо все охолоне. Хочу своїй Ластівці гостинці віддати.

– Не маленька, – зауважила мати, – почекає.

– Так, тату, – сказала Варя. – Ви поїжте з дороги, зігрійтеся, а потім…

– Ніяких потім! – усміхнувся батько. Він дістав із мішка чорні чобітки. – Тримай!

– Ой! Які ж гарненькі! – сплеснула Варя в долоні.

Батько подивився на доньку. Скільки радості на обличчі! А очі аж світяться. Вже й дівка, а вираз обличчя досі такий наївний та дитячий.

– Дякую, тату! – Варя вже приміряла обновку. – Як на мене шиті! А ще й шнурочки є! Такі гарненькі!

– Носи на здоров’я! – мовив батько й задоволено усміхнувся. – Це ще не все. Ось вам із матір’ю по теплій хустині! – сказав він і подав дві великі вовняні картаті хустки.

– Навіщо ти мені купив? Краще б Олі подарував, – незлостиво дорікнула дружина, розглядаючи подарунок.

– І про Олю не забув! Точнісінько таку і їй прикупив. Хотів роздати подарунки на Різдво, а потім подумав: навіщо чекати? Надворі холоднеча, тож грійтеся, дівчатка мої, та батька не забувайте!

– Таке скажете, тату! Як ми можемо вас забути?!

– Усяке, доню, в житті буває, – зітхнув батько. – Михайлові нові валянки купив.

– А собі? – запитала Варя.

– Чи я для себе живу? Для вас, діти, для вас.

– Тату, а можна, я свої старі чобітки Ганнусі подарую? – обережно запитала Варя.

– Які ж вони старі? Вони ще добрі, навіть не латані, – сказав батько. – Одні намокнуть, тож можна буде інші взути.

– Варю, – у розмову втрутилася мати, – я розумію, що ти у нас щедра душа. Зізнайся, коню встигла підсунути грудку цукру?

– Невеличку грудочку, – зізналася Варя й зашарілася.

– І намисто червоне встигла подружці подарувати?

– Так, – Варя опустила голову й знов почервоніла.

– Я вже змовчала про намисто, бо таке, забавка, цяцька дівоча. Але ж чоботи – то зовсім інша річ. Це дорогий дарунок. Розумієш? Не можна весь світ обігріти, ти ж не сонце. І ми не такі багаті, щоб чоботи роздаровувати наліво й направо!

– Але ж я не комусь, а Ганнусі хотіла подарувати, – тихо мовила Варя. – Ми з нею виросли разом, вона мені як сестра.

– Хай батько своє слово скаже, – сказала мати. – Я проти.

– Тату, чого ти мовчиш? – Варя з надією подивилася на батька.

– Що я маю сказати? Ти вже не дитина, повинна розуміти, що чоботи не всі мають, бо то дорога річ.

– Тату, але у неї зовсім діряві чоботи!

– То нехай батько полагодить.

– Але… Але… – Варине обличчя враз стало червоним. Набравшись сміливості, мовила: – Обіцяю, що більше нічого не буду роздавати, але я вже сказала Ганнусі, що віддам їх! І що ж мені тепер робити?!

– Погано, коли людина не є хазяїном свого слова, – відповів батько. – А ще гірше, коли надії не справджуються. Лише тому я дозволяю тобі зробити цей подарунок, але, затям собі, востаннє!

– Дякую! – аж просяяла дівчина, і в очах заблищали сльози. – А ось і Ганнуся! – скрикнула вона, кинувшись до вікна. – А я чую: хвіртка рипнула! Так і подумала, що то моя люба подружка! – весело щебетала дівчина. – Я піду?

– Лети вже, Ластівко, – усміхнувся у вуса Павло Серафимович.

А вже за мить у старій хаті Чорножукових дві подружки щебетали, сміялися та походжали у шкіряних чобітках.

Розділ 12

Надвечір завірюха трохи вщухла й пішов тихесенький та благесенький сніжок. Село одразу ніби повеселішало, ожило. Притрушені снігом хати побіліли, стали ошатнішими та гордовитими під новими капелюхами. Чорні поля та городи задрімали, зігріваючись під новенькою ковдрою. На вулицю повибігала дітвора, хто у власному взутті, а хто й у батьківському, бо гріх не обсипати одне одного першим снігом, не пройтися у валянках по незайманому, не затоптаному людьми та худобою сніговому килиму.

Павло Серафимович якраз задивився у вікно, спостерігаючи за дитячою метушнею біля невеличкої кучугури снігу, коли помітив кобзаря Данила та його поводиря. Чоловік одразу ж вийшов на вулицю, запросив їх до хати. Данило зайшов, обтрусив сніг із шапки та кожуха, чемно привітався до господарів.

– Дитинко, та ти ж зовсім змерз! – забідкалася господиня. – Роззувайся та лізь на піч відігріватися!

Доки Павло Серафимович проводив гостя до столу, жінка висипала з торбинки на піч мішечок проса, простелила кожуха.

– Залазь, Васильку, – скомандувала вона. – Та хутчіш! Лягай на кожуха, а я тобі ще й ковдру теплу принесу. Ще моя мати (царство їй небесне!) навчила мене, як відігріватися, щоб не захворіти, – говорила вона до хлопчика, який досі трусився від холоду. – А тепер попий гаряченького молочка з медом. Відігрієшся, потім я тебе, дитинко, нагодую.

– Спасибі вам, – стиха промовив хлопчина. Він випив молоко, згорнувся калачиком й одразу ж прикрив очі. Жінка обережно накрила його ковдрою, але Василько того вже не чув: він міцно заснув.

Павло Серафимович почекав, поки старий поїсть галушки зі смаженою цибулею, подав йому ще теплого узвару.

– Дякую тобі, добрий чоловіче! – сказав Данило, поївши. – Хай тебе Бог береже та посилає усіх благ за твоє милосердя!

– Чи пошле? – задумливо промовив Павло Серафимович. – Чекав на тебе, Данило, давно чекав.

– І що ти хотів почути?

– Турбує мене ця колективізація.

– Не тебе, чоловіче, одного, – мовив старий. – Усюди щось коїться незрозуміле та лихе.

– Розкажи мені, чи йдуть люди в колгоспи? – поцікавився чоловік.

– Йдуть ті, кому втрачати нічого. Якщо все життя прожив з голим задом, то яка йому різниця, де далі бути? Чи не однаково, де ним світити? І що такому втрачати? Якщо нема хати, то й пожежі нема чого боятися. Чи не правду я кажу?

– Так, – погодився чоловік, – ти завжди матінку-правду кажеш, тому й хочу тебе послухати.

– Якщо бідняцька родина мала невеликий наділ землі та одну корову, то що їй втрачати? У таких нема чого забирати, бо все одно невеликі наділи для власного господарства лишають. Ось такі селяни й пишуться до комуни. А найбільше потерпають ті господарі, хто надбав собі і землі, і худоби, і реманенту. Залякують їх: хто не піде до колгоспу добровільно, відберемо все силою.

– І відбирають?

– Чув, що вже є такі випадки. Був хазяїн свого наділу, став куркуль, ворог радянської влади. А який з тої людини ворог? Ось ти маєш статок, а не задрав носа так, що й кочергою не дістанеш, не відвернувся ні від церкви, ні від Бога, ні від людей. Що ти поганого зробив радянській владі? – вже тихіше мовив кобзар. – Податки сплатив? Сплатив! Щось украв? Ні! Когось зобидив, поганим словом обізвав? Теж ні. Міг би мене, старого сліпця, не пустити погрітися? Так, але ж ти завжди був до людей повернутий обличчям, а не спиною. Який з тебе ворог?

Нічого на це не відповів Павло Серафимович, лише ще більше насупив брови. Старий мандрівник мав рацію та на словах виклав усі його думки.

– Так того мало, що комуністи проголошують їх куркулями, розгортають цілу війну проти роботящих людей, так ще й середняків, які не пишуться в комуну, підкуркульниками нарекли.

– І вони теж вороги?

– І вони також! Зовсім недавно люди заздрили справжнім господарям, потайки мріючи розбагатіти, мати гарні наділи, багато худоби. А тепер що? Багаті заздрять бідним, бо тих ніхто не чіпає. Тож виходить, що працьовитість уже не в пошані? Краще бути ледачим та бідним, ніж господарем? Я ось вік прожив, усього по світу наслухався, але щоб злидні були у пошані? Ні, такого ще не було, – розмірковував старий. – А тепер усім заправляють комуністи та комсомольці. А кого туди приймають? Ні, не справжніх хазяїв, а найбідніших. Чи це правильно? Один Бог знає, а я лише його створіння.

Старий замовк. Павло Серафимович сидів проти нього за столом, поклавши на коліна великі натруджені руки.

– Тож тепер я маю стидатися свого статку? – з легкою іронією в голосі спитав він.

– Можливо, не соромитися, але й не показувати, що маєш статки, – майже пошепки сказав Данило.

– Поля в комору не сховаєш.

– Згоден, але мудрі люди вже лазівку знайшли, – шепотів кобзар, ніби хтось міг підслухати.

– Яку? – упівголоса запитав Павло Серафимович.

– Не знаю, добра людина, чи тобі це допоможе, але чув, що деякі заможні люди поля ділять, щоб не відібрали комуністи.

– Як то? – поцікавився чоловік.

– Відписують на синів, на родичів або на іншу родину на якийсь час, тобто тимчасово, за змовою. Ось дивись, у тебе великий наділ, ти домовляєшся з кимось, ділиш землю, половину комусь відписуєш, і все! Прийшли до тебе чекісти землю відбирати, а ти їм папірець, документ, значить. Дивіться, кажеш, я свою землю синові віддав, тож у мене нема чого забирати, бо залишився невеликий наділ. Повинен же ти десь городину садити? Чи не так?

– Слушна підказка! – задоволено мовив чоловік. – І справді, можна ж поділити землю. Але чи вийде у мене?

– Грошенят приплатіть кому треба, то й перепишуть наділ і документи видадуть, – сказав старий, поважно піднявши вгору пальця.

– Гм… Треба спробувати, – розмірковуючи про пораду кобзаря, сказав чоловік. – А худоба? Її ж не поділиш?

– І худобу таким чином ділять! – збуджено сказав старий. – У кого було дві корівки, віддають родичам за домовленістю одну. Знову ж таки: прийшли до тебе, а у хліві лише одна корова. Що тут забирати?

– А якщо багато корів? А ще й бик, коні, кури, гуси, кролі. Що з ними люди роблять?

– Якщо не вдалося розділити, то продають худобу. Чув, що на базарах повно і м’яса, і шкір, і живої худоби. Краще вже перевести господарство у гроші, ніж задарма віддати в комуну. Чи не так я кажу?

– Воно-то так, але ж шкода, ой як шкода добру та доглянуту худобу! Було, жену вранці на пасовисько стадо, а мене розпирає від гордощів: мої корівки найкращі, угодовані, ситі, великі, вим’я до землі, коні статні, вичищені до блиску, підковані. Тепер маю свою гордість збути?

– А що робити? Зараз за коня можна вторгувати сто рублів. Але ж ціна на них ось-ось впаде, бо ти не один такий, хто хоче вигідно продати. Уже на базарі цілі ряди коней та корів, і з кожним днем все більше скотини приганяють на продаж. Багато людей не хочуть задарма віддавати свою худобу, тож і поспішають її позбутися. Якось чув від людей, що у деяких місцях добрий кінь уже коштує дев’яносто, а то й і вісімдесят рублів. Дорожче не буде, а ось впасти ціна може. Скотину відібрати можна, а гроші як ти забереш? Правильно я кажу?

– Так, Данило, так, – думаючи про щось своє, відповів чоловік.

– А курей, гусей, кролів, – продовжував Данило, – напевно, не будуть відбирати. Де ж людині той шматок м’яса взяти чи яйце дитині? Чи не так?

– Правильно ти кажеш, Данило, – зітхнув Павло Серафимович. – Та чи когось це турбує?

– І ось ще що чував, – продовжив кобзар, – комуністи закривають церкви, знімають дзвони, а священників арештовують.

– Господи! – чоловік розмашисто перехрестився. – Безбожники! І Христа на них немає! Де ж тоді людям Богу помолитися? Хто дітей хрестити буде? Молодят вінчати? І жити не дають, а помреш – нікому буде відспівати. Що ж це робиться?! І чим той батюшка завинив? Чим він їм не догодив?

– Частенько люди йшли до церкви, щоб не лише помолитися, а й порадитися з панотцями, а ті проти колгоспів. Кажуть, що і в неділю будуть люди в комуні працювати, і в свята, бо для комуністів Бога не існує.

– Антихристи! Безбожники! І не бояться кари Божої!

– Вони нічого не бояться, бо влада у їхніх руках.

– Але ж є на все воля Божа.

– Є. І прийде час, коли безбожники будуть покарані, а зараз комуністи та комсомольці здумали себе і царями, і богами на землі, – притишено сказав старий. – Але ти, добрий чоловіче, про нашу розмову – нікому! І сам обережний будь у словах. Якщо мене покарають – не біда, я вже вік свій прожив. Та й втрачати мені нема чого. Хіба що кобзу шкода, – усміхнувся у вуса Данило. – Добрий інструмент, таких залишилися одиниці.

– І кобзарів таких, як ти, – додав Павло Серафимович.

– Побалакав з тобою, відігрівся, наївся-напився, то треба й честь знати. Будитиму хлопчину та помандрую далі.

– Куди ти підеш? Зараз люди підійдуть тебе послухати, та й ніч незабаром. Залишайся тут. Можеш пожити, скільки тобі треба. Поки є на столі хліб – доти буду ним пригощати.

– Дякую тобі, – вклонився старий. – Ось переночую й помандрую світом далі. Зі мною нічого не трапиться, а от Василько може захворіти.

Скрипнули двері, впустивши морозні клуби. До хати почали приходити селяни, щоб послухати пісні та розповіді Данила. Зайшла й Варя зі своєю нерозлучною подругою. Павло Серафимович усміхнувся сам собі: дівчата були в чобітках та все стріляли очима, милуючись взуттям.

– Будь вдома за господиню, – шепнув Варі батько, – нам із матір’ю треба відійти у справах.

– Добре, – кивнула вона. Дівчина підвела голову та з вдячністю подивилася батькові прямо у вічі.

– Ось бачиш, – сказала Варя Ганнусі, щойно батько вийшов з хати. – Хотіла сьогодні поговорити про наше з Андрієм одруження, але знову не вийде. І так завжди: то одне завадить, то інше, – зітхнула вона. – Добре, що є кому підтримати.

Ганнуся потисла їй руку, заспокоїла, і вже за мить дівчата заслухалися новою піснею, яку припас сліпий Данило.

Розділ 13

Павло Серафимович ішов селом мовчки. Дружина спробувала до нього заговорити, але той був якийсь розгублений, відповідав не до ладу. Надія добре знала чоловіка: якщо заглибився у свої думки, то марно витягати його звідти. Тому йшла мовчки, милуючись оновленими вулицями. Повний місяць в оточенні мерехтливих ясних зірок розливав своє срібне сяйво, від чого сніг відсвічував іще яснішою білизною.

«Дивно, – подумала жінка, – після обіду була хурделиця, а потім так раптово зникла, як і з’явилася, давши волю зимі сипнути молодим цнотливим сніжком. На ніч хмарки, витрусивши з себе сніг, як пір’я з подушки, кудись зникли, звільнивши місце нічним світилам. Якби ж то і в житті щось змінилося так швидко, поклавши край побоюванням та очікуванням чогось лихого та неминучого», – розмірковувала вона, ледь встигаючи за чоловіком.

Павло Серафимович крокував вулицею рідного села. На відміну від дружини, він не помічав змін, бо були важливіші справи. Розмова з кобзарем внесла у його душу промінчик надії. Зараз становище здавалося йому не таким безвихідним. Він добре усвідомлював, що його плани на майбутнє зруйновані, але кінець світу ще не настав. Іноді не можна змінити долю, тому слід пом’якшити її удари, зробити милостивішою. Потрібно буде піти до церкви, поки її не закрили, попросити відпущення гріхів та дістати благословення. А щоб доля не вибила стрижень, який його тримає на цьому світі, треба прислухатися до поради кобзаря. Його опора – своя земля. І потрібно зробити все можливе, щоб комуняки не вибили ту опору з-під ніг.

Чоловік так задумався, що мало не минув хату Гордія. У вікнах світилося. «Напевно, ще вечеряють», – подумав Павло Серафимович, прочиняючи двері.

Подружжю пощастило. Вони застали у Гордія ще одного брата – Федора. Павло Серафимович віддав племінникам гостинці, які привіз із міста. За мить діти вже сиділи на печі, облизуючи з усіх боків цукрові «півники». Дружина Гордія Катерина, привітна повнолиця жіночка, запросила до столу, але Павло Серафимович відмовився, пославшись на невідкладну важливу чоловічу розмову. Він розповів братам про пораду Данила.

– Мені нема на кого відписати землю, – сказав Гордій. – Діти ще малі, а сусіди не ті люди. Вони виросли у заздрощах, тож коли почули про колгоспи та про те, що будуть землю відбирати, ходять, потираючи руки. Як тільки вийду надвір, то зустрічаю їхні посмішки, ледь стримуються, щоб не кинути мені шпильку. Маємо три коня та три корови у своєму господарстві. То невже відберуть?

– Може, все-таки продаси одну корову та коня? – обережно запитав Павло Серафимович. – Гроші можна сховати, а як все утрясеться, то знову купити.

– Я подумаю, – відказав брат.

– Ми з Оксаною не маємо дітей, – вступив у розмову Федір, – але спробую поговорити з кумом Костею Цимбалюком. Ми разом із ним хрестили Гордієвих дітей, він має невеликий наділ, бо ще не встиг придбати землі. Мені здається, що Костя погодиться, якщо, звичайно, не злякається. Маю п’ять коней… Шкода мені їх продавати, добрі коні, вгодовані, сильні. Навіть не знаю, що робити. Напевне знаю одне: мені втрачати нічого, тому я своє так просто нікому не віддам. Хай мене спочатку вб’ють, а потім забирають.

– Навіщо ти так, брате? – промовив Павло Серафимович. – Ми, Чорножукови, сильні та живучі. Тож будемо й надалі жити! Чи не так?

Брати ще трохи поговорили, й Павло Серафимович з дружиною пішли до Ольги.

На подив подружжя, у хаті старшої доньки не було чути звичного дитячого галасу. Ольга, бліда, як щойно побілена стіна, лежала на ліжку. Її чоловік стривожено та якось розгублено привітався й одразу ж сів на стілець. Біля Ольги сиділа Улянида. Вона навіть голови не повернула у бік гостей. Це не здивувало Павла Серафимовича та його дружину: вони знали чудакуватість сільської знахарки. Але те, що Улянида сидить біля доньки, змусило їх стривожитися.

– Що трапилося? – мати швидко, не роздягаючись, підійшла до доньки і лише тоді побачила, що у тієї вже немає великого живота.

Ольга стомленими сумними очима подивилася на матір.

– Я втратила дитину, – тихо мовила жінка.

– Як то? Тобі вже час народжувати.

– Понесла її нечиста на горище, – встряв у розмову Іван. – А там драбина стара, не витримала, обломилася перекладина, вона й упала згори.

– Драбина стара! – обурився Павло Серафимович. – Одразу видно, який із тебе господар! Руки з одного місця виросли, чи що?!

– Тихо! – зупинила Надія сварку, яка ось-ось мала вибухнути. – Знайшов час дорікати! – вже до чоловіка. – І що ж далі?

– Далі? – продовжив Іван. – Олеся побігла за Улянидою, а я переніс непритомну Олю до хати. Думав, що розбилася на смерть, прислухався, а вона дихає, хрипко так, але дихає. У неї кровотеча почалася одразу ж…

– Що з дитиною? – стривожено спитала жінка.

– Вона народилася мертвою, – відповіла стишеним голосом Ольга. – Напевно, вбилася, коли я впала.

– Лишенько! – забідкалася мати. Вона не стрималася, з очей горохом покотилися сльози. – І хто ж був?

– Дівчинка. Гарненька така, але вся синя, – відказала Ольга.

– Де вона? – запитала мати.

– Поховали у садку.

– А чому ж не під ґанком? Старі люди казали… – почала жінка, але донька її спинила:

– Мамо, часи вже не ті. Зрештою, яка різниця, де похована? У садку дитинці буде спокійніше.

– А ти як, Олю?

– Голова дуже болить, – пожалілася Ольга.

– Вдарилася головою? І сильно? Не розбила? – забідкалася мати.

– Вже не йде кров, – низьким голосом озвалася Улянида. Вона з ложки дала Ользі випити кілька ковтків темно-коричневого настою трав. – Це зніме біль.

Улянида підвелася, пильно подивилася на присутніх, немов лише зараз побачила їх.

– Вона повинна до завтра лежати на спині на голих дошках, – сказала, дивлячись кудись повз присутніх. – У неї ушкоджена спина.

– Що?! – мати у відчаї сплеснула руками. – Вона пошкодила спину? Ходити буде?

– Дивіться, – Улянида повернулася до недужої. – Поворуши великим пальцем ноги. Бачите?

– Що ми повинні побачити? – тремтячим голосом спитала жінка.

– Пальці ворушаться, тож ходити буде, – промовила вона, а потім додала: – Якщо буде робити те, що я скажу. Хребет я їй вправила.

– Дякуємо тобі! Дай Боже тобі здоров’я!

Улянида ніби не чула її слів. Вона мовчки вдяглася, накинула хустку. Не прощаючись, вийшла з хати.

– Я проведу! – підхопився Іван.

– Не забудь віддячити жінці! – кинула йому навздогін теща. – Та не скупися, дай і сала, і яєць, і кришеників![6] – але Іван уже не чув.

Батько й мати ще трохи побалакали з донькою, намагаючись її підтримати, але Ольга чи то не любила сентиментів, чи не звикла до жалощів.

– Кажіть уже, чого прийшли, – звернулася вона до батьків.

Павло Серафимович коротко розповів про пораду Данила.

– Мої старі та й Іван миляться йти до колгоспу, – сказала на те Ольга. – Я ж не піду. Та й хто глядіти дітей буде? Поратися по господарству? Я здорова, але не стожильна. Свою землю, яку отримала у придане, нікому не віддам. Це моє останнє слово.

– Відчуваю рідну кров, – задоволено мовив Павло Серафимович. Він уже хотів прощатися та йти, але вчасно похопився: – Мало не забув! Тут дітям гостинці, віддаси завтра, скажеш, що від діда та баби. А це тобі наш подарунок! – чоловік дістав з торбинки картату хустку.

– Дякую, – Ольга слабо всміхнулася. – Накрийте мене, бо щось морозить.

Зайшла Олеся, щоб посидіти біля матері.

– Ви йдіть, – сказала дівчина, – я побуду з мамою.

Надія поривалася залишитися на ніч або принаймні дочекатися Івана, але донька сказала:

– Залиште мене. Я хочу відпочити.

Тож Павло Серафимович кивнув дружині: ходімо! Він хотів навідатися ще до Михайла. Син найбільше його турбував. Якось Чорножукови трималися купи, а Михайло завжди був як відрізаний клапоть: сам по собі. Всі члени їхньої родини допомагали одне одному, підтримували чим могли, а син і допомоги не просив, і сам не квапився прийти. Ніби в ньому не тече кров Чорножукових. Та й господар він нікудишній, нема тієї жилки, що є в усіх близьких родичів. Чому він виріс такий? Виховувалися ж діти однаково, росли разом, на одній землі, а не став він справжнім хазяїном. На жаль.

Павло Серафимович віддав онукам гостинці, сів на лавку. Михайло навіть не запросив батьків до столу, одразу спитав:

– Прийшли мене вчити жити?

– А що мені тебе вчити? – Павло Серафимович посміхнувся кутиками губ. – Моя мати казала: вчать, поки дитина впоперек ліжка лежить, а ти вже давно вздовж. Пришли з матір’ю дізнатися, які маєш наміри.

– Ще є час подумати, – уникнув відповіді син. Павло Серафимович вже потайки зрадів, вирішивши, що минулого разу Михайло погарячкував, але син сказав: – Остаточно не вирішив, але зрозумів, що не хочу жити, як ви.

– Як ми? – брови чоловіка здивовано піднялися вгору. – Ми щось робили не так?

– Як?! Як?! – роздратовано повторив Михайло. – Я не хочу гарувати з ранку до вечора на своєму полі!

– Еге ж! На чужому краще.

– Я в тому сенсі, що не можна все життя працювати, працювати й працювати. Не хочу, щоб мої діти все життя в навозі просиділи. Хочу нового, кращого життя!

– Ось як ти заговорив! То віддай все в комуну. Навіщо тобі корови? Діти й без молока та сметанки проживуть. А сам сиди вдома, плюй у стелю або горобцям дулі крути – все ж таки якась робота.

– Я не сказав, що буду сидіти склавши руки.

– Може, досить? – Надія торкнулася руки чоловіка.

– Виходить, все-таки ти намилився йти в комуну? – вже спокійно запитав батько.

– Я ж сказав: ще не знаю, – відповів син.

– Візьми, – батько поклав валянки на лавку, – будеш іти в колгосп, взуєш. Може, у них швидше побіжиш туди. Та й невідомо, чи видадуть комуністи тобі нові валянки, чи й надалі будеш голими п’ятами світити.

Михайло відвернувся, нічого не відказавши. Павло Серафимович кивнув до дружини:

– Ходімо, Надю, додому, вже пізно, а нам завтра рано вставати. На добраніч, сину, – звернувся він до Михайла.

– Бувайте, – буркнув той, не глянувши на батьків.

Розділ 14

Іван Михайлович любив гасла. Вірив: влучний напис на червоному має зрушити свідомість селян, хоча й розумів: більшість людей, які прийдуть на збори, неграмотні. Він мало переймався тим, що гасло прочитає менша частина, тому так старанно власноруч зробив напис на червоній тканині: «Хто не вступить у колгосп, стане ворогом радянської влади». Іван Михайлович аж зіпрів, поки вивів останню букву. Витерши піт на лобі хустинкою, зробив останній штрих – поставив у кінці напису великий жирний знак оклику. Чоловік сів на стілець, милуючись своїм творінням. Непогано було б написати щось зі слів товариша Сталіна, який нещодавно оголосив перехід до повної ліквідації куркульства як класу, але, добре поміркувавши, вирішив поки що утриматися. Хто знає, що у тих куркуляк на умі? Комуністи обійшли всі подвір’я, провели велику роз’яснювальну роботу, виявили, що частина селян вже готова хоч зараз написати заяву про вступ до колгоспу. Дехто вагається, але то справа часу. Тривожило майже відкрите вороже ставлення деяких селян до створення колгоспів. Але Лупіков не з тих, хто звик так просто здатися чи відступити. І нехай його прізвище переінакшили, зробивши посміховиськом, – він потерпить і дочекається свого часу. Його кривдники ще не знають, який він стійкий, витриманий та наполегливий комуніст. Опір куркулів буде зламано – Іван Михайлович був у цьому впевнений. Головне, щоб більшість селян написали заяви, а з меншістю він упорається…

– Товариші! – урочисто промовив Іван Михайлович. У приміщенні, де завис сірувато-прозорий їдкий тютюновий дим, запала тиша. В оратора вп’ялися сотні допитливих очей селян, яких скликали на збори. – Свій виступ хочу почати зі статті товариша Сталіна, який констатував, що в настрої селян відбувся перелом на користь колгоспів.[7] Хочу зазначити, що нами була проведена велика робота з кожним односельцем. Ми виявили, що є багато свідомих людей, які правильно розуміють політику нашої держави. Колгоспам бути! – він заплескав у долоні. Його підтримали комуністи та комсомольці, що сиділи на сцені за столом, проте в залі панувала тиша. Доповідач продовжив описувати всі переваги спільного господарства, але язикатий старий Пантелеймон не втримався, бовкнув: «Їсти будемо всім селом з однієї миски?» Його слова зрушили кригу мовчання, почулися сміх та пожвавлення. Чекіст дещо знервовано закликав до тиші й продовжив доповідь.

Позаду, на останній лавці, сиділи всі Чорножукови. Крайня в ряду, поруч із Варею, примостилася Ганнуся. Дівчина вбралася святково: запнулася квітчастою хусткою, взула подаровані чобітки, а щоб видно було нове червоне намисто, розстібнула кожушину. Коли промовця понесло і він почав плести про погрози тим, хто «вчепився в своє господарство руками й ногами», Варя нишком поглянула на батька. У Павла Серафимовича руки стислися в кулаки, аж кісточки побіліли. Поруч із батьком – бліда як крейда мати. Варі стало лячно. За звичкою вона хотіла взяти під руку подругу, але та відсторонилася.

Зал то завмирав у тиші, то вибухав вигуками й обуреннями, то заповнювався нестримним реготом. Врешті-решт, Лупіков підійшов до основного – запису в колгосп – і запропонував присутнім висловитися.

– Я вам так скажу, – з місця промовила Одарка, – мені нема чого робити у вашому колгоспі. Я – вдова, маю п’ятеро дітей, але вони в мене ситі та вдягнені. Маю невелике господарство, з якого годую свою сім’ю, город, невеликий наділ під жито. Мені потрібно обробляти все це, доглядати дітей, прати їм, готувати їсти. То коли мені ще йти на роботу? З ким полишати малих? Здати корівок у спільне господарство? А чим поїти дітей?

– У тебе цицьки як дійки у корови, вистачить молока всім! – крикнув якийсь чоловік. Хтось засміявся, але жінка навіть не посміхнулася на жарт.

– Воно-то так, – продовжила вона, – але, вибачте, я таки не корова, мого молока на всіх дітей не вистачить. Тож ви тут сперечайтеся, скільки завгодно, а мені час: діти вдома самі залишилися.

Одарка підвелася, накинула на голову хустку, поважно пішла на вихід. А коли позаду почула голос чекіста з погрозами відібрати і землю, і корів, жінка повернулася. Вона скрутила дві великі дулі.

– Ось тобі, а не моїх корів! – тицьнула вона дулі Лупікову й пішла, гордо скинувши вгору голову. Зала вибухнула сміхом, а уповноважений аж побуряковів.

Коли трохи стихло, Іван Михайлович прискіпливо подивився на тих, хто сидів в останньому ряду.

– А ви, Чорножукови, що скажете? – звернувся до них. Вмить запанувала тиша.

– Хочеш почути мою думку? – Федір підвівся. – Скажу одразу: я не піду в колгосп.

– Ми вже на «ти»? – запитав Лупіков. – Я з тобою телят не пас.

– Оце й погано. Якби пас, то знав би, як ті телята дістаються. Попереджаю: до мене можете не приходити, я свого нічого не віддам.

– Таких, як ти, будемо ссилати, виганяти з села сраною мітлою! – закричав комуніст. – Несвідомим елементам немає тут місця!

– Ссилай! Вбивай! Ріж мене! Пали! – твердо, впевнено та голосно сказав Федір. – Але ти не маєш права змусити мене йти в комуну!

– Маю! Маю повне право.

– І хто ж тобі дав таке право: силувати чесних людей?

– Радянська влада, Комуністична партія дала мені таке право! – з гордістю промовив Іван Михайлович. – А ти – куркуль, який нажився за рахунок наймитів.

– Помиляєшся, чекісте, у мене нема наймитів.

– А мені зараз байдуже, чи є вони, чи немає. Я знаю одне: серед наших свідомих селян тобі нема місця.

– Бач, як він заспівав! – залементував з місця Йосип Пєтухов. – Досить куркулям скніти над своїм добром! Відібрати все у них! Корів віддати у комуну! Я буду першим, хто напише заяву у колгосп!

– Я – другий! – підвівся його брат.

– Я теж хочу написати заяву! – Ганнуся підхопилася з місця.

– Ось бачиш, куркульська пика, – задоволено сказав Лупіков, – молодь краще розуміє зміни, які прийшли в наше життя!

Варя оторопіла. Вона взяла за руку Ганнусю, але та різко її висмикнула. Вона підбігла до столу, стала поруч із уповноваженим.

– Люди, – сказала вона, розчервонівшись, – я хочу сказати: досить гнути спини, працюючи на куркулів. Я і мій батько багато років працювали на багача, не бачачи білого світу. І просвіту не було видно, якби не утворення колгоспів. Лише тепер я буду відчувати себе господарем вільної землі, де ми всі разом будемо вдень працювати, а ввечері відпочивати. Я стану вільною в колгоспі, бо буду знати, що працюю не на когось, а на себе. А що я мала до цього? Каторжна праця, і все! Для чого? Щоб куркулі торби грошима набивали? Досить! Прийшов мій час! Я буду третьою, хто напише заяву! – палко мовила вона. Варя насилу вловлювала слова подруги. Не вірилося, що таке могла казати її мила Ганнуся, яку батьки любили, як рідну дитину, обдаровували її на свята. Вона ж їла з ними з однієї миски! Як вона може?!

– Я ще хочу сказати, – продовжила Ганнуся. – Я багато працювала на куркуля, а що заробила? Знаєте, чим Павло Серафимович зі мною розрахувався? Ось цими дірявими старими чоботами! – дівчина підібрала поділ сукні, демонструючи взуття. Варю ніби обухом по голові вдарили. Слова подруги різонули серце, як серп стигле колосся. – Я хочу написати ще одну заяву – на вступ у комсомол! – гордовито заявила Ганнуся. Пєтухови одразу ж підвелися, голосно зааплодували.

– Добре, – Іван Михайлович задоволено посміхнувся. – Такі свідомі громадяни нам потрібні. Дякую тобі! Хто ще хоче взяти слово? – обвів присутніх прискіпливим поглядом.

З місця підвівся Михайло Чорножуков. Батько його сіпнув за рукав, але було пізно – син уже прямував до столу.

– Не буду багатослівним, – сказав він, і його погляд розгублено втік від пильного батьківського. – Маю і наділ землі, і господарство, але мені зовсім не шкода віддати все в комуну. Я хочу нового, кращого життя для себе та своїх дітей. І мене пишіть!

Михайло не бачив, як зблід і тяжко зітхнув Павло Серафимович. Варя злякалася за батька, бо той став схожим на натягнуту струну, яка може обірватися від найменшого дотику. Що буде, якщо батько раптом щось утне? Але чоловіка міцно тримала за руку дружина. Одна вона почула, як із його вуст злетіло тихе «Іуда!». Коли біля столу вишикувалися в чергу охочі писати заяви, Чорножукови мовчки підвелися й рушили на вихід. Чоловік Ольги засіпався, але вона так його огріла по спині важким кулаком, що той замовк і поплівся за жінкою. За ними пішли ті, хто не мав бажання писатися в колгосп. Родина Чорножукових, попрощавшись, розбрелася по своїх домівках. Варя мовчки йшла позаду батьків.

Морозне повітря трохи розсіяло туман у думках Варі. У голові крутився не так вибрик брата, як вчинок Ганнусі. На душі було сумно та бридко, ніби там постійно жила холодна й бездушна змія, яку не помічала. Зараз вона виповзла, ковзнувши по теплому тілу і залишивши по собі щось неприємне, слизьке, брудне.

Село оніміло. Поснули сині тіні. Лише де-не-де світилися вікна та над хатами прямісінько в темінь неба тоненькою цівкою струменів сірий дим. Сніг приспівував під ногами, і вулиця вслухалася в мелодію кроків. Лише перед своїм подвір’ям Павло Серафимович зупинився, сумно глянув доньці в очі.

– Ось тобі, доню, і намисто, і чобітки для подружки, – дорікнув він. Донька нічого не відповіла. Горло стисло так, що стало важко дихати. Очі наповнилися слізьми, але Варя себе стримала, не розплакалася, лише мовчки кивнула. Вона відчула: десь поза її плечима принишкла біда, яка чекає свого часу. Варя навіть відчула її холодний подих. Дівчина обернулася – позаду нікого. Все навколо дрімало під сніговою пеленою, і лише мовчазні дерева тихо-тихо сіяли сріблястим інеєм…

Розділ 15

Ніч сипнула на небо пригоршню мерехтливих зірок. Серед них застиг мовчазний місяць. Ніщо не порушувало цілковиту тишу зимової ночі, лише зі стайні долинуло мирне хропіння коней, які вчули на подвір’ї свою господиню. Варя усміхнулася до себе: хитрий Буян, сподівається отримати ласощі. Не до нього зараз. Андрій чекає на неї, а надворі тріщить мороз. Варя вже й не сподівалася, що зможе вийти непоміченою. У хаті батьків допізна горіло світло, та й бабуся геть переплутала день із ніччю – насилу заснула. Варя котячою ходою вислизнула на вулицю і швидко пішла. Одна згадка про Андрія – і тілом пульсуючими поштовхами побігла кров, зашуміло в голові, шалено закалатало серце. Ще трішки – і вона в обіймах коханого!

– Любий! – злетіло тихо з її вуст. – Ти змерз? Господи, у тебе навіть брови взялися памороззю!

– Пусте! – відказав Андрій, а Варя заглянула в його очі, повні захоплення. – Я б міг тебе чекати до ранку, аби лише ти прийшла!

– Чи я могла не прийти?! – мовила вона лагідно.

Андрій подивився на кохану. У її погляді було стільки ніжності й тепла, що він не стримався – почав покривати її обличчя, уста, щоки, волосся, що вибилося з-під хустки, палкими цілунками. Її губи ніби налиті знадою, від них неможливо відірватися, ними можна насолоджуватися, смакувати, як джерельною водою в полуденну спеку.

– Моя люба, єдина на все життя, – прошепотів пристрасно юнак, звільняючи її тіло від зайвого одягу.

– Мій! – відповіла вона згодою, щільніше притискаючись до розпашілого пружного тіла. – Лише мій! Навіки! До скону…

Їм було тепло і добре, бо вони були разом. Таємне кохання розпалювалося щодень більше і більше. Коли вони кохалися, Варі здавалося: ще мить – і вона спалахне вогнем, як сухий сірник, але полум’я кохання лише зігрівало закоханих. Андрій усміхнувся кутиками вуст, коли помітив, як сніжинка присіла на розчервонілу щоку дівчини та, ледь торкнувшись її лиця, стала маленькою крапелькою.

– Твої губи пахнуть примороженими яблуками, – сказав він ніжно.

– Справді? – запитала вона. Просте, навіть безглузде питання. Та чи це важливо? Аби лише чути його голос, відчувати на собі такі сильні й водночас лагідні руки!

– Люба, моя мила, – мовив юнак лагідно. – Коли вже ти поговориш з батьками? – на його обличчі відбилася щира прикрість. – Я не хочу ховатися, ніби злодій. Хочу бути з тобою завжди!

Її вії винувато здригнулися.

– Я теж цього хочу, – зітхнула Варя. – Але ж ти знаєш, що коїться. Батьки ходять як з хреста зняті. Біда нависла над нами. Люди ніби з глузду з’їхали. Той агітує за колгоспи, інший – проти, кляне уповноваженого на чому світ стоїть.

– Навіть бійки були, – додав Андрій. – Вчора на майдані жінки вчинили сварку, репетували так, що всіх собак полякали. Тоді підтяглися чоловіки, встряли в гризню. Почалася така бійка, що носи не одного кров’ю заюшили. І було б чого сперечатися?! Ніхто достеменно не знає, що буде у тих колгоспах, а вже ллється кров. Мені здається, що кожен повинен сам вирішувати, як йому бути.

– А наші сусіди Пєтухови гордовиті такі стали – ні на якій козі не під’їдеш! Ми тепер для них ніби вороги. Ось так буває, – сумно мовила Варя, – були сусіди, а тепер вороги.

– Ступака вибрали головою колгоспу, – сказав Андрій. – Він тепер халяви керівництву лиже так, ніби чоботи в них цукром притрушені.

– І що ж воно далі буде? – стривожено спитала Варя.

– Одному Всевишньому відомо, – відповів хлопець. – Я написав заяву, бо змусили. Прийшли додому комуністи: «Пиши», – кажуть, і папірця сують під ніс. Відказую, що почекати хочу, подивитися, як воно буде. Так Лупіков аж позеленів від злості, дістав нагана, почав ним перед носом матері розмахувати. Брати оніміли з переляку, мати на коліна впала перед ними, благає не стріляти. Все одно мені втрачати нічого, окрім злиднів. Шкода мені стало рідних. Написав чекіст (хай йому пусто буде!), а я й підписати не вмію, тож поставив хрестика, вони й пішли геть.

– До нас іще не приходили, – зауважила Варя.

– Ці собаки жодної хати не оминають.

– Що з нами буде? – з острахом промовила Варя. Вона міцніше притислася до хлопця, ніби шукаючи порятунку.

– Я знаю одне: ми повинні бути разом. Мені не буде життя без тебе. Ти це розумієш? – він заглянув у її чисті очі.

– Не буду більше чекати! – рішуче сказала вона, не відводячи погляду. – Не хочу більше критися, бо все одно колишня подружка рознесе про наше кохання, як сорока на хвості. Нехай краще від мене батьки дізнаються, ніж від зрадниці. До речі, як вона?

– Здружилася з твоїми сусідами. Чув від людей, що бачили Ганнусю напідпитку з Пєтуховими. До речі, ваш Михайло теж із ними часто спілкується.

– Нехай. Мені байдуже, – якось дуже сумно промовила Варя. – Любий, я тебе не підведу, обіцяю! – зворушливо сказала дівчина. – Ти прийдеш завтра на наше місце, і я розповім тобі про розмову з батьками. Добре? – осяялась усмішкою, заглянула коханому у вічі.

– Згода, – відповів Андрій. – А якщо не прийдеш?

– Хіба що цепом зв’яжуть, – усміхнулася Варя. Вона помовчала і вже тихо додала: – Якщо завтра не прийду, то вже ніколи.

– Навіть якщо ми не будемо разом, знай: я буду кохати тебе все своє життя, бо ти і є моє життя. І немає в цілому світі кращої за тебе!

– Мій любий, коханий, найрідніший ти мій! – промовила розчулена дівчина. – Все у нас буде добре!

Варя щиро вірила в свої слова. Лише коли підійшла до свого двору, обернулася. Позаду нікого не було, але ж вона добре чула, як хтось або щось важко зітхнуло.

«Невже біда дихає мені у спину?» – подумала з острахом.

Дівчина прожогом кинулася до хати, замкнула двері, прислухалася. Їй знову здалося, що за дверима, біля ґанку, хтось несміливо тупцює. Варя метнулася до образів, на ходу читаючи «Отче наш». Вклякла на колінах перед іконами. Довго просила у святих прощення за свої гріхи та молила послати їй гарну долю.

Розділ 16

За сніданком, коли вся родина була вдома, Варя сказала:

– Тату, мамо, мені треба з вами поговорити.

– Та кажи вже, Ластівко, не червоній, – лагідно промовив батько й ледь помітно усміхнувся у вуса.

– Я… я… – почала, затинаючись, Варя, але заздалегідь підготовлені слова застрягли кісткою в горлі. Дівчина нагнула голову, важко дихала, але не могла вимовити й слова. Здавалося, що вона зіткана з самих нервів і втратила назавжди голос.

– Щось трапилося? – стривожилася мати і глянула на батька.

– Так! – сказала ледь чутно донька. – Я кохаю Андрія… Віддайте мене за нього, – нарешті вимовила вона те, що підготувала.

– За Андрія? – чомусь перепитала мати і глянула на батька.

Павло Серафимович насупив брови, поклав свою улюблену ложку на стіл. У хаті запала така тиша, що, здавалося, чути важке дихання схвильованої Варі. Час застиг, а в ньому заклякла в очікуванні дівчина, яку знову накрила хвиля підсвідомого страху.

– Не буде цього, – похмуро озвався батько. Мати завмерла з відкритим ротом, а Павло Серафимович повторив: – Не буде цього шлюбу.

– Чому?! – не до кінця усвідомлюючи слова батька, запитала Варя.

– Вчора я мав розмову з Василем. Я домовився з ним про твоє весілля. Підеш за нього, – сказав батько не дуже голосно, але владно і холодно.

Одразу весь світ для Варі втратив свої кольори. На мить їй здалося, що вона летить у величезну чорну прірву, з якої немає вороття. Вона зробила глибокий вдих і несміливим приниженим голосом сказала:

– Я не піду за Василя, бо кохаю Андрія.

Батько подивився на доньку. В її очах туманів густий смуток.

– Покохаєш Василя, – сказав батько. – Він добрий хлопець.

– А як же Андрій? – запитала крізь сльози Варя.

– За добрим чоловіком забудеш його.

– Забути? Як можна? – мовила схвильовано дівчина. – Забути його – це як згадати людину, яку ніколи не бачив у своєму житті.

Варя так благально, збентежено та розгублено дивилася на батька добрими очима, наповненими слізьми, що він не витримав того погляду, опустив очі.

– Тату, не губіть мене! – сказала Варя.

– Я турбуюся про твоє майбутнє, – промовив він глухо. – Чи я можу бажати тобі зла?

– Тоді ж навіщо хочете мене віддати за нелюбого?

– Щоб твоє майбутнє було добрим.

– Не може бути добра в мертвому майбутньому! – викрикнула Варя. – Я ж буду як пташка у клітці!

– Птахи вільні, але й вони звикають до клітки й продовжують жити.

– А я так не хочу! Мамо, – звернулася Варя до матері, яка мовчки витирала краєчком хустки сльози, – скажіть ви хоч що-небудь!

– Я не знаю, – тихо мовила жінка. – Твій батько – мудра людина. Напевно, йому видніше, як буде краще.

– Можливо, Василь і гарний хлопець, – сказала Варя, – нехай знайде собі іншу дівчину, але мені він огидний.

– Так, Василь – добрий господар, – мовив батько. – Він буде про тебе дбати. До того ж він один у батьків, не багатий, але статок має. Ми дамо тобі гарне придане: корів, коней, птицю, землю, до того ж стільки полотна мати приготувала: і перина, і подушки, і вишивані рушники. Що вам ще потрібно?

– То дайте все це нам з Андрієм! Він непитущий, працьовитий, він вік мене носити на руках буде! – Варя з надією дивилася то на батька, то на матір.

– Моє слово: ні! – прозвучало як вирок.

– Але чому?! – з відчаєм скрикнула Варя.

– Андрій уже вступив до колгоспу, тож хай би що ми тобі дали – все піде в комуну. А я цього не допущу! – гримнув батько. – Кажеш, Андрій непитущий? А я добре пам’ятаю його батька-пияка. І дід його теж був любитель у чарку заглянути, тому й згорів від горілки. Варю, доню, я не бажаю тобі зла, але подумай сама: у нього на плечах брати і хвора мати. Тобі доведеться не своїх дітей глядіти, а тягти на собі цілу родину! А з Василем ти будеш як у Христа за пазухою.

– Так, доню, – мати закивала головою. – Батько правду каже.

Варя зрозуміла, що батько просто так не відступиться, а ще й мати на його боці. Ще мить – і її таке омріяне щастя зникне у проваллі назавжди. Потрібно щось робити негайно, бо буде пізно! В голові лихоманили думки, заповнюючи свідомість.

– Як і обіцяв, – продовжив батько, – віддамо тобі березовий гай – найкрасивішу місцину.

Березовий гай! Справді, найкраще, наймиліше її серцю місце. Там вона втратила цноту, вперше пізнавши справжнє кохання, відчула його присмак та насолоду. Чи потрібний той гай, коли у ньому назавжди оселяться лише щемливі та болючі спогади?!

– Мені нічого не потрібно, – приглушено мовила Варя і додала: – Окрім Андрія. Лише у ньому вся моя душа. Як її відірвати? Живцем, із корінням? А що залишиться мені? Ви подумали? Як жити з порожнечею в душі весь вік? – її очі знову затуманили сльози.

– Досить! Цить! Буде так, як я сказав! – батьків голос перетворився на сичання, а в очах майнув гнів.

Варя ніколи не бачила батька таким. На мить їй стало лячно, але думка про те, що її коханий може назавжди застрягнути в минулому, додала їй сил. Дівчина підхопилася з місця, впала на коліна перед батьком, почала похапцем цілувати його великі натруджені руки.

– Таточку, ріднесенький! – плакала дівчина. – Не виймайте з мене душу! Благаю, прошу: заради усіх святих, не віддавайте мене за нелюбого! – Руки батька вмилися сльозами відчаю любої доньки, але жоден м’яз не поворухнувся на його обличчі. А коли почала підвивати мати, він відсторонив від себе Варю.

– Сьогодні прийде Василь, щоб про все домовитися, – промовив він твердим голосом. – Завтра буде сватання, а за тиждень – весілля. Це моє останнє слово!

Павло Серафимович підвівся і швидко пішов до дверей.

– Заспокой її, – звернувся до дружини. – Нехай іде до себе. Зараз повинен прийти майбутній зять.

Варя різко підскочила, вибігла з хати. Вона впала на своє ліжко і голосно розридалася. Нестерпно тиснуло груди відчуття безнадії. Вона кохала Андрія так, як повітря, жадібно хапаючи кожне його слово, дотик, погляд – ними й жила. Як без нього жити? І чим жити, коли все найкраще залишиться у минулому? Приходитимуть нові дні, але вони вже не будуть такими хвилюючими. У них завжди буде жити порожнеча та смуток. Вона ніколи не зможе грюкнути дверима за минулим, бо там залишиться її кохання, єдине та неповторне. Вона ніколи не зможе звільнитися від душевного болю і відпустити його на волю, щоб не чіплявся за плечі, а зостався в минулому.

«Що ще можна зробити?» – гарячково думала дівчина. У неї був один план, приготований заздалегідь і ще не здійснений. Колись вона сказала коханому, що знає, як відкараскатися від Василя. Зараз вона була невпевнена, що це спрацює, але потопаючий завжди хапається за соломинку. Головне – не проґавити, коли прийде до батька Василь.

– Варко, – озвалася бабця, – чи ти плачеш?

– Ні, бабусю, – відповіла, – то я сміюся з Тумана, він так кумедно викушує бліх.

Дівчина підвелася, поправила волосся, підійшла до маленького віконця, яке виходило у двір. Вона повинна зустрітися з Василем до того, як він піде до батька. Час чекання застиг, як узимку крижана річка. Здавалося, минула ціла вічність до того, як скрипнула хвіртка і ліниво, задля годиться, загавкав Туман. Варя, не вдягаючись, вибігла назустріч Василю.

– Доброго дня! – не стримав усмішку хлопець.

– Якби ж то він був добрий, – відказала Варя. – Чому ти приперся? Я тебе кликала?

– Ні, але ж я домовився з твоїм батьком, – невпевнено почав юнак.

– А в мене ти спитав, чи потрібний ти мені?

– Я думав…

– Індик теж думав, та й у борщ попав, – парирувала Варя. – Як ти збираєшся зі мною жити, коли ти мені нелюбий?

– Притерпишся, то й пригорнешся. Я ж тебе кохаю.

– Кохає він! – зіронізувала дівчина. – А я кохаю іншого. Ти хочеш моє життя занапастити?

– Я хочу тобі дати все-все! – гаряче почав хлопець. – Я буду тебе любити, поважати, берегти. Я зможу зробити тебе щасливою!

– Відмовся від мене, прошу тебе, благаю! – дівчина з надією подивилася йому у вічі. – Чи мало гарних дівчат у селі? Ти подивись на мене: я ж худа, негарна…

– Ти дуже гарна! – вимовив захоплено.

– Я тобі не потрібна.

– Ой як потрібна!

– Я вже не дівка, – притишено, але чітко промовила Варя. – Навіщо я тобі така?

В очах Василя майнуло прикре здивування. Варі здалося, що хлопець уже готовий від неї відмовитися, бо він вагався і мовчав.

– Навіщо тобі жінка? Знайдеш собі незайману, – тихо сказала Варя. Нехай краще знеславить її, розбазікає своїм друзям, аніж іти за нього заміж.

– І хто ж він? – похмуро запитав Василь.

– Ти вже й сам здогадався.

– Андрій?

– Так! Ми кохаємо одне одного.

– Доведеться йому покохати когось іншого. Я не відмовлюся від тебе, – впевнено сказав Василь. – Я кохаю тебе вже давно, тому й мовчатиму як риба. Ніхто не дізнається про твій гріх.

– Василю! – з відчаєм мовила Варя, але хлопець вже йшов до хати.

– Йди додому, застудишся! – сказав він Варі на ходу.

Остання примарна надія дівчини розсипалася в одну мить. Настав край її надіям та сподіванням. Як же їй хотілося, щоб майбутнє було продовженням минулого, але в щасливе колишнє зачинилися двері тепер назавжди. Як жити без коханого? І навіщо їй таке життя? Краще вже смерть!

На ватяних ногах Варя попленталася в стайню. Буян радісно заіржав, повів ніздрями. Дівчина подала йому грудочку цукру, яку завжди носила з собою у фартуху, чмокнула коня в морду. Варя знайшла вірьовку, почала шукати, куди її зачепити. Вона уявила, як плакатиме, шкодуватиме та каятиметься батько, горюватиме мати. Але буде пізно. Її молоде, пружне тіло зариють у мерзлу землю, туди, звідки нема вороття. Уявивши таку картину, Варя пошкодувала себе. Вона кинула мотузку геть, упала на запашне сіно, розплакалася. Дівчина довго та невтішно ридала. Зайшла мати, але Варя попрохала залишити її на самоті. Вона зрозуміла, що смерть буває різна. І важко сказати, яка найстрашніша: фізична чи смерть надії та кохання.

Були виплакані всі сльози, але Варя все ще сиділа на сухій траві, обхопивши руками коліна. Її нещодавно щасливе минуле перетворилося на купу попелу, яку розвіє безжальне прийдешнє. Дівчина намагалася розгледіти своє майбутнє, але воно було схоже на осінній туман: хоч як напружуй зір – нічого чітко не видно, лише розмиті силуети…

Розділ 17

І сватання, і вінчання у церкві, і саме нашвидкуруч підготоване весілля – все було для згорьованої Варі як у тумані. Дівчина весь час уявляла, як її вночі чекав коханий, але марно. Андрій прийшов до їхньої хати в день сватання, але його Павло Серафимович навіть на поріг не пустив. Варя добре чула, як хлопець поривався до неї, як на весь двір кричав, що її кохає, але вона не вийшла йому назустріч, бо не могла та й не мала права ослухатися батьків. Не одну її віддавали заміж проти волі. Живуть якось такі подружжя, то й вона повинна змиритися, скоритися долі. Потрібно лише сховати своє кохання в душі на саме дно.

За дружку Варя взяла Уляниду. Для всіх це був дивний вибір. У селі багато молодих та гарних незаміжніх дівчат, але Варя наполягла на своєму виборі. Улянида була набагато старша, але ж таки дівка, тому батьки поступилися доньці. Незвично було гостям бачити на весіллі мовчазну дивакувату Уляниду, а ще більше – споглядати завжди швидку та веселу Варю блідою, пониклою, як квітка на морозі. На весіллі ніщо не радувало дівчину: ні її велике придане, ні жарти, ні красень Василь. Гості намагалися не дивитися на наречену зі спустошеними запалими очима, ніби з неї щось невидиме та лихе вичавило життя. Вона мріяла жити поруч із коханим. Не судилося! Доведеться скніти з нелюбом.

Все змішалося в один липкий клубок: і сватання, і весілля.

Раз буде літечко, раз буде,

Тут тобі, пташечко, не бути.

Як прилетить соловейко з пташечками,

Забере гніздечко з гіллячками.

Раз буде літечко, раз буде,

Тут тобі, Варочко, не бути.

Як прилетить той Василь з буярами,

То забере віночок з лєнтами.

І навіщо дівчата такі тужні пісні заводять? Напевно, щоб виплакати сльози до заміжжя, а потім уже не плакати? Але немає ні сльозинки. Ніби скам’яніла душа. І колишньої подружки нема поруч, лише полинна гіркота. З одного боку тиха та негарна Улянида у новій квітчастій хустці, з іншого – щасливий Василь, а в душі такий камінь, що ось-ось її розчавить. Варя трималася до останнього, але наприкінці весілля камінь розрісся до неймовірних розмірів, і нещасна дівчина знепритомніла…

Василь привів Варю у її новий будинок. Стояла нова весільна скриня, прикрашена різьбою. Її подарував дядько. Там було повно краму. Такому посагу заздрила кожна дівка, але зараз Варі все те було не в радість. Посеред кімнати – новий великий стіл, теж подарунок, власноруч зроблений дядьком для любої племінниці, над ним – нова яскрава лампа. У кутку – новісіньке ліжко з м’якою периною та подушками з гусячого пуху. На них – наволочки, на яких вишиті квіти та пари пташок. Варя з такою любов’ю їх вишивала, уявляючи, як першої шлюбної ночі буде спати на них із коханим. Натомість місце Андрія зайняв Василь. Він уже вмостився на подушках та кличе Варю до себе. Вона мусить перебороти себе і лягти з ним в одну постіль. І буде робити так щодня, до кінця свого життя, бо тепер вона його дружина перед людьми і перед Богом.

– Іди до мене, не бійся, – кличе її чоловік.

А чого боятися? Найстрашніше вже сталося. Варя знімає весільне вбрання, лягає поруч із Василем.

– Моя мила, люба, – він покриває все її тіло поцілунками.

У нього гарячі губи, жаром пашить тіло, а Варі здається, що по ній снують не теплі руки, а холодні гидкі змії. Чоловік тремтить від бажання, а дівчина ніби кам’яна брила. Охоплений бажанням швидше оволодіти нею, Василь не помічає її холоду. Так буває, коли під однією ковдрою, на одному ліжку зустрічаються пристрасть і байдужість. Чоловік займається коханням, а вона лише терпить – не відчула нічого, ніби все відбулося не з нею. Жодна клітинка тіла не зреагувала на пестощі чоловіка, ніби ніколи вона не згорала від пристрасті, не захлиналася від кохання. Все в ній завмерло. Коли стомлений та щасливий чоловік відкинувся вбік, Варя підхопилася, вперше за останній час відчувши полегшення. Вона зняла з припічка чавун із теплою водою, зайшла за піч і довго обмивалася, намагаючись змити з себе поцілунки та дотики нелюбого чоловіка. Але й це не допомогло. Було так гидко, що її знудило, і дівчина виблювала.

Варя довго витирала тіло рушником, потім вдягла чисту сорочку, огледіла кімнату так, ніби бачила вперше. Її омріяний власний будинок здавався сірим та незатишним. Чисто прибрана білена хата, прикрашена новими вишиваними рушниками, бачилася їй склепом.

– Іди вже сюди, – озвався Василь. – Тобі зле?

– Трішки, – відповіла Варя і не пізнала свій голос. Він був глухий, хрипкий, чужий.

Дівчина погасила світло, лягла поруч. Василь обняв її та швидко засопів. Варя ж довго не спала. До неї поступово поверталася ясність розуму. Цієї ночі вона сховала свою надію на щастя у скриню, де вона буде завжди берегти найкращі спогади. Часом зможе її потайки відкривати ночами, діставати звідти сховані мрії, щоб ними жити далі. Заради часу, проведеного з Андрієм, можна продовжувати життя, підживлюючи себе спогадами про коханого. Щоразу воскресатиме ранок, і їй доведеться зачиняти скриню й чіпляти на неї надійний замок – захист від сторонніх…

Село злякано закуталося у темряву ночі. Всім байдуже до розпачу молодої дівчини, яка щойно стала дружиною одного, а подумки була біля іншого. Глуха тиша. Лише вітер тужливо підвивав у димарі…

Розділ 18

Кузьма Петрович уже кілька днів потерпав від несамовитої люті Лупікова. Люди не поспішали писати заяви про вступ до колгоспу. Більша частина незаможних селян без вагань дали добровільну згоду, але ж у них або зовсім не було чого взяти, або ті мали незначні наділи землі. Іван Михайлович ледь не щодня збирав наради, на яких пісочив своїх колег, дорікаючи за бездіяльність. Кузьма Петрович ходив від хати до хати, вмовляючи вступати до колгоспу, але люди не поспішали. Більш помірковані мовчки вислуховували, кивали головами, але все ще утримувалися. Іноді його просто гнали з подвір’я, вкриваючи брудною лайкою. Були такі, що просто його уникали: ледь помітивши на вулиці, зачинялися в хаті. Кузьма Петрович був прихильником поступового вирішення проблем, бо знав: у селі нахрапом нічого не зробиш. Але час спливав, а колективізація пригальмувалася, і цей факт він визнавав. У дечому Лупіков мав рацію, бо плани партії та задачі держави саме вони повинні виконувати на місцях, а все йшло не так гладенько, як хотілося.

Безсонними ночами Кузьма Петрович аналізував кожний прожитий день, прокручував у пам’яті всі розмови з людьми. Він намагався зрозуміти, де схибив, що зробив не так. Можливо, Лупіков має рацію, дорікаючи йому м’якотілістю? Може, й справді треба натиснути на декого? І починати потрібно з Чорножукових – зробив він висновок. Коли піде до колгоспу Павло Серафимович, за ним потягнеться значна частина селян – це було ясно, як день світлий, а ніч темна. Але як змусити розстатися із землею людину, яка всім нутром приросла до неї за довгі роки? Ще очікувати? Немає часу. Притиснути? Можна отримати опір і протест. Хай там як, але потрібно з ним іще раз поговорити. І байдуже, що названий брат. Мова йде про подальше життя країни, її майбутнє, тому панібратство потрібно відкинути геть. Із такими намірами Кузьма Петрович устав рано вранці.

– Снідати будеш? – запитала дружина, яка поралася біля плити.

– Щось не хочеться, – буркнув він, вдягаючись.

– Знову йдеш на цілий день, нічого не поївши, – незлостиво сказала жінка, – а прийдеш, як завжди, опівночі, – говорила вона, але чоловік вже не чув її. Він схопив шапку та кожуха й вискочив із хати.

Село вже видавало свою симфонію звуків: десь зойкнуло біля колодязя цеберко, самотньо цюкнула сокира, подекуди загавкали змерзлі за ніч собаки, замугикали корови. Під ногами Щербака весело порипував сніг, коли він рішуче рушив на вулицю, де жив Павло Серафимович. Кузьма Петрович ішов із наміром поставити питання руба.

Чорножукови вже снували по двору, як мурахи. Ще б пак! Велике господарство потребувало немалої турботи.

– Можна до вас? – запитав Кузьма Петрович, прочинивши хвіртку.

– О! Хто до нас завітав? – усміхнувся Павло Серафимович, йдучи назустріч. – Замовкни, Тумане! – кинув він собаці та звернувся до жінки: – Йди накрий стіл, у нас гості.

Чоловіки привіталися, потисли руки.

– Не треба нічого, – заперечив Кузьма Петрович. – Я до тебе ненадовго.

Павло Серафимович відзначив, що чоловік не сказав звичного «брате», отже, розмова буде не з приємних.

– Поговоримо? – запитав Кузьма Петрович.

– У дворі?

– Так.

– Поговоримо, – згодився Павло Серафимович.

– Не буду тягти кота за хвіст, – почав рішуче Кузьма Петрович, – почну одразу.

– Починай, брате, – спокійно промовив Павло Серафимович. – Чому ж не почати?

– Чому ти не хочеш зрозуміти, що жити по-старому вже ніхто не буде?

– Це я добре розумію.

– За колгоспами майбутнє нашої держави.

– Хай Бог помагає!

– Ти мені бога туди не тули! – підвищив голос Кузьма Петрович.

– Вибач, – мовив чоловік, – забув, що ти комуніст і у вас Бога немає.

– От тільки не потрібно мене повчати!

– То й ти мені лекцію на атеїстичну тему не читай, – Павло Серафимович сказав це урівноважено. – Для мене Бог є і на небі, і в душі. То що ти хотів сказати?

– Досить дурня клеїти, Павле. Пишись добровільно у комуну.

– І що мене там чекає?

– Нове життя! Праця на благо рідної країни! – пафосно, словами чекіста сказав Кузьма Петрович.

– Робота на своїй же землі, але в колгоспі? – у голосі була легка іронія.

– Так! Бо колгоспи будуть створені, хочеш ти цього чи ні. Ми змусимо усіх до одного записатися.

– Припустімо, я запишусь. І що далі?

– Тебе не залишать без землі. Наділи будуть у кожного, щоб могли вести домашнє господарство. Ми заберемо лише зайву землю.

– Зайву? – посміхнувся чоловік. – А чи буває земля зайвою? – Павло Серафимович прискіпливо подивився на названого брата. Той мужньо витримав важкий погляд.

– Зрозумій, – вже м’якше сказав Кузьма Петрович, – у колгоспі тобі буде краще. Не доведеться гарувати з ранку до пізнього вечора.

– А я вже звик.

– Досить гнути день у день спину, – продовжив чоловік. – Прийдеш на роботу, тебе там безкоштовно нагодують, повернешся додому – вечір вільний! Не потрібно думати, де взяти борону, щоб засіяти поле, не потрібне зерно, бо отримаєш хліб у колгоспі. Що тобі ще потрібно? Живи й тішся!

– Казав пан, кожух дам, та слово його тепле.

– Поле тракторами оратимемо, це ж буде полегшення, – продовжив Кузьма Петрович. – Жатками будемо косити, тоді праця для всіх буде в радість!

Павло Серафимович посміхнувся кутиками вуст. У його очах Кузьма Петрович помітив неприховане презирство.

– Ось твій син, на відміну від тебе, швидко зрозумів переваги суспільного господарства, – нагадав Кузьма Петрович.

– Мій син? – хмикнув чоловік. – Михайло нічого не вміє робити, окрім як грати на гармоніці. Такі, як він, одразу пішли за тобою.

– І ти теж підеш!

– А якщо ні?

– Відберемо силою! – голосно, як на зборах, сказав він. – Ось завтра знову всіх нас викликають на нараду в район, наступного дня – в область. Отримаємо вказівки щодо подальших дій. Припускаю, що вимагатимуть вдаватися до радикальних дій по відношенню до таких, як ти.

– То вас не буде кілька днів? – думаючи про щось своє, запитав Павло Серафимович.

– Так, – підтвердив Кузьма Петрович. – Нас повезуть у новостворені зразкові колгоспи, тож подивимося на власні очі, яке там гарне життя.

– То ви надовго? – повторив питання Чорножуков.

– Скоріш за все, на тиждень, не менше. Тож у тебе є час ще раз добре подумати. Не забувай, що все одно тебе змусять вступити в комуну. Тому прислухайся до моєї слушної поради: зроби все добровільно.

– Я подумаю над твоєю пропозицією, – сказав Павло Серафимович, погладжуючи бороду. – І тобі дещо скажу. Запам’ятай: коня можна привести до водопою, але напитися він повинен сам.

Розділ 19

Варя помітила, що батько останні дні був чимось дуже заклопотаний та навіть неуважний. Вона його таким ще не бачила. Часом Павло Серафимович був занадто збудженим і неприродно веселим. Іноді він сідав на своє улюблене місце за столом і довго сидів непорушно, поринувши у роздуми. На столі холонули в мисці страви, але ні Варя, ні мати не наважувалися перервати його думки.

Одного вечора перед сном Варя побачила, як батько поніс до хати чималенький камінь, який завжди лежав у них у коморі. Коли робив якусь помилку або щось забував, Павло Серафимович завжди діставав камінь та клав його собі у постіль замість подушки. Так і спав, поклавши голову на камінь, а під ноги підкладав подушку. Коли Варя була дитиною, одного разу спитала батька:

– Тату, навіщо ви поклали подушку в ноги, а камінь під голову?

– Коли голова дурна та все забуває, – пояснив він, – доводиться бідним ніженькам вдвічі більше тупати. Тож нехай ноги відпочинуть, а голова помучиться, щоб надалі краще думала і нічого не забувала.

Тоді Варі було незрозуміле дивацтво батька. Вже пізніше вона зрозуміла його філософію. Іноді він спав на камені, коли потрібно було прийняти якесь важливе рішення.

– Так краще думається, – пояснив батько.

– Та які ж думки можуть прийти в голову, коли так муляє? – запитала Варя.

– Правильні думки. Чи прийде на думку щось путнє, якщо м’яка подушка сон насилає?

Було ще одне дивацтво у Павла Серафимовича. Тільки-но сходив із землі сніг, він знімав взуття й ховав його до самих морозів. Так і ходив босий і по ріллі, і по стерні, і по калюжах. І марно було з ним сперечатися – як вирішив, так і зробить.

– Захворієш же, взуйся! – іноді казала мати, хоча знала: до її слів чоловік не дослухається.

– Не захворію, – відказував він. – А якщо хвороба зачепить, то земля вилікує краще за будь-якого лікаря.

І справді, Павло Серафимович ніколи не застуджувався. Проте взуття він іноді діставав, щоб сходити в ньому до церкви. Вийшов звідти – одразу ж роззувся. Односельці часом глузували з такої примхи Павла Серафимовича, називаючи його скнарою. Проте чоловік лише жартував, мовляв, чоботи дорого коштують.

І ось знову сон на камені. Варя розуміла: батько щось замислив, але що саме? Запитала матір, та лише стенула плечима.

– Чи ж я можу знати, що у нього на думці? – сказала мати. – Якщо треба людині зібратися з думками, не потрібно лізти йому в душу.

Павло Серафимович два дні кудись ходив, спілкувався наодинці з Ольгою. Варі вже стало неспокійно від такої втаємниченості. Все розкрилося одного дня, коли Павло Серафимович піднявся рано-ранесенько. Він був у доброму гуморі, жартував, усміхався у вуса та все виглядав у вікно.

– Ми когось чекаємо? – запитала його дружина.

– Так! – потираючи руки від задоволення, відповів він. – Ось і дочекалися!

Жінка побачила, як до двору зайшли Ступак та Жаб’як. Голова сільради тримав у руках дерев’яний польовий циркуль-сажень.[8]

– Що вони хочуть робити? – стривожилася жінка і вибігла надвір услід за чоловіком.

– Усе добре, – заспокоїв він її. – Іди до хати, топи піч.

Варя пішла до батьківського будинку. Вона була здивована не менше за матір. Їм залишалося лише чекати на повернення Павла Серафимовича. Незабаром чоловіки зайшли до хати.

– Надю, налий нам по чарчині, – сказав Павло Серафимович задоволеним голосом. – Надворі тріщить мороз, потрібно людям зігрітися.

Доки мати діставала з комори горілку, Варя поклала на стіл буханець хліба, порізала тоненькими шматочками заморожене сало, виставила миску з квашеною капустою. Чоловіки довго не розсиджувалися. Вони перехилили по чарці, занюхали хлібом та швидко пішли. На Павла Серафимовича дивилися дві пари допитливих очей.

– Ось! Тримай, доню, – батько урочисто простягнув Варі якісь папери.

– Що це? – запитала розгублена дівчина.

– Документи! Папери на твою з Василем землю! – усміхнувся чоловік.

– Не розумію…

– А що тут розуміти?! Законні папери, скріплені печаткою, де зазначено, що ви тепер володієте наділом землі у сім гектарів, – пояснив батько. – Тобто ми з матір’ю дали тобі у придане частину нашої землі. Розділили її, як навчив Данило. Все заміряно, кілочками відмічено, тож навесні зробимо межу між наділами, і все!

– Але… Навіщо? – Варя кліпала очима.

– Прийде Лупіков землю відбирати, а її у мене вже наполовину менше. Тепер зрозуміло?

– А якщо скажуть, що і тої землі багато? – тихо спитала мати.

– Як то багато?! У нас залишилося вісім гектарів. Чи то багато?! Якщо навіть і будуть відбирати, то все ж таки їм дістанеться менше, – пояснив Павло Серафимович.

– Я одного не розумію, – сказала мати, – Як тобі вдалося все провернути?

– Дочекався слушного моменту, коли Лупікова та Щербака не буде в селі, домовився з Жаб’яком та Ступаком – от і все! Я закон не порушував, поділ землі та відписка на доньку не заборонена.

– І як вони пристали на твоє прохання?

– Заплатив! – стишеним голосом мовив чоловік. – Виявилися ласі на гроші, тож я дав кожному по царському червонцю. Тільки ви про це нікому! Зрозуміло?

Жінки кивнули головами.

– А ось Федір хотів відписати частину землі на кума, а той не погодився. Забоявся, – сказав Павло Серафимович. – Воно й зрозуміло. Хтозна, що далі буде?

– Одному Всевишньому відомо, – зітхнула мати і перехрестилася.

– Є ще одна новина, – серйозно сказав Павло Серафимович. – Навіть не знаю, чи вона добра, чи лиха.

– Та кажи вже! – перебила його мати.

– Оля свою частку землі, що ми їй дали у придане, теж відписує.

– На кого ж?

– На доньку Олесю.

– А як то?

– Одразу скажу: то було рішення Ольги, не моє, – попередив чоловік. – Тому прошу мене не звинувачувати. Оля видає заміж Олесю і свої два гектари дарує на весілля доньці.

– Заміж?! – сторопіла Варя. – Та вона ще ж дитина!

– Отож я й кажу, що Оля сама так вирішила.

– І за кого ж?

– Щоби бути впевненою, що землю не відберуть, вона віддає… Та хай йому грець! – Павло Серафимович знервовано заходив по кімнаті. – За нашого сусіда, за Йосипа.

– Що?! – в один голос перепитали здивовані жінки.

– Та чи вона зовсім з глузду з’їхала?! – скрикнула Варя. – Геть усі помішалися на тій землі!

Дівчина кинула на стіл папери, почала швидко вдягатися.

– Варю, – зупинив її батько. – Не лізь в чужу родину. То лише їхні справи, а не твої.

– Я хочу з нею поговорити! – твердо мовила Варя. Вона схопила хустку й швидко вибігла надвір.

Варя була обурена до краю, тому не йшла, а бігла вулицею. Назустріч їй ішла Ганнуся. Вона помітила схвильовану та розчервонілу колишню подругу, яка бігла кудись розхристана, хустка в неї сповзла з голови, коси розсипалися по плечах. Ганнуся мала намір зачепити Варю, але та пробігла повз ніби навіжена. Дівчина подивилася їй услід, покрутила пальцем біля скроні.

Варя, важко дихаючи, влетіла в хату, впустивши за собою морозний дух. Олеся сиділа на лавці напроти матері. Було видно, що дівчина плакала: очі червоні, підпухлі, сама сумна як з хреста знята.

– Олесю, вийди, нам треба побалакати! – з порога замість вітання сказала Варя. Дівчина покірно вийшла, похиливши голову. – Це правда?! – розгнівано спитала Варя.

– Ти маєш на увазі…

– Так! Саме це!

– Правда, – відповіла Ольга.

– Ти що? Зовсім з глузду з’їхала?! – накинулася на неї Варя. – Куди їй заміж?! Вона ще дитина!

– Не така вже й маленька дівчинка. Їй уже виповнилося сімнадцять, – спокійно сказала сестра.

– Ну то й що? Ти подивися на неї! Мала зростом, худюща, зеленюща, квола, хвороблива.

– Та чи я винна, що вона часто хворіє? – обурилася Ольга. – Я вже її не раз посилала ходити по іванівській росі[9] – все марно!

– Тим паче. Куди їй такій іти заміж?!

– А ще зваж на те, що вона вся обварена. Ти бачила її обпечені ноги? Живіт? Кому вона така потрібна? Чи ти гадаєш, знайдеться для неї порядний хлопець? – Ольга знизала плечима. – А те, що зростом не вийшла, так вона вже й не виросте. Чи я винна, що така вона вродилася? Худа, то що з того? Одна я в тіло пішла. Ти теж не гладка.

– Що ти порівнюєш? Скільки мені років, а скільки Олесі? Яка з неї буде дружина, мати? У неї навіть грудей немає, – вже спокійніше сказала Варя.

– Є. Маленькі. Дитину народить, буде годувати, то побільшають.

– Господи! Яка дитина?! Олю, що ти городиш? Ти хоча б спитала у неї, чи подобається їй той Йосип?

– Що вона зараз розуміє у чоловіках? Тоді покохає, коли пізнає чоловіка.

– А якщо не покохає?

– Звикне – то й полюбить. Ти теж, наскільки я знаю, не за коханого пішла, – зауважила Ольга.

– Звідки ти знаєш? – щоки Варі ще більше почервоніли.

– Та чи я одна? Запитай свою подружку Ганьку, вона язиком плеще біля кожного колодязя про тебе і Андрія.

– От свиня! Я їй патли повидираю!

– Роби, що хочеш, а у наші справи не пхай свого носа.

– Олю, давай не сваритися, – попрохала Варя. – Ми ж з тобою рідні сестри. Лише скажи мені: навіщо?

– Мої старі обома руками за колгоспи, а Іван – ганчірка, слухає батьків. А хто до мене тут дослухається? Невістка – в горлі кістка. Чому я повинна свою землю, яку надбали мої батьки, комусь віддавати? Відпишу на Олесю та Йосипа, хай користуються. Зараз брати Пєтухови у пошані, вступили до комсомолу, виступають на зборах, дивись, у люди виб’ються. І хто посміє у них наділ відібрати? Та що там забирати, коли у них невеликий клапоть землі біля хати, і все.

– Невже тобі той шмат землі дорожчий за щастя рідної доньки? – Варя з надією подивилася на сестру.

– Ось тому і віддаю заміж, бо дбаю про її щастя, – відказала Ольга. – І не смій мені дорікати тим, що я погана мати. Я – гарна мати. Ось так!

– І коли ж весілля? – сумно спитала Варя.

– Яке там весілля?! Завтра спишуться у сільраді, оформлю документи на землю, а у неділю посидимо з родичами вдома по-домашньому. Прийдеш?

– А вінчання коли?

– Вінчання не буде – Йосип же комсомолець!

– Якось все не по-людськи.

– І саме життя неправильне, – додала Ольга. Вона підвелася й пішла до іншої кімнати, давши знати, що розмова закінчена.

Розділ 20

Варя, як ніхто, розуміла Олесю. Краялося її серце, коли нещасне дівча повели до сільради. Олеся була схожа на перелякане мале щеня, яке забрали від теплого тіла матері. Вона дивилася навколо себе очима, сповненими жаху, ніби відчувала щось страшне та неминуче, але ще не зовсім розуміла, що з нею повинно трапитися. Варя, як могла, підтримувала нещасну наречену, але ні подарунки родичів, ні переписана на неї та Йосипа земля, ні слова втіхи тітки Варі не могли розрадити Олесю. Іноді з її великих сумних очей невтримно котилися сльози. Тоді наречений смикав її за руку – і сльози, як за командою, завмирали на блідому обличчі. Варя, яка вже почала звикати до свого заміжжя, ніби знову пережила весь жах власного весілля та відчуття безпорадності. Павло Серафимович намагався жартувати й усміхатися, але в очах його теж був смуток. Лише Ольга залишалася спокійною і незворушною. Варі вона здалася навіть задоволеною від того, що спекалася доньки. Ніби прочитавши думки сестри, Ольга тихо сказала Варі:

– Ти помиляєшся. Я – гарна мати. Будуть свої діти, тоді ти мене зрозумієш.

Варя на те нічого не відповіла, але була впевнена, що ніколи, ні за яких обставин не віддасть свою доньку за нелюба. Вона, як і Олеся, як багато дівчат села, не могла ослухатися батьків, але добре знає, як жити тілесно з одним, а думками – з іншим.

Наступного дня Варя зранку почала визирати у вікно.

– Що ти там видивляєшся? – спитав її Василь.

– Хочу побачити Олесю, – відповіла Варя.

– Тепер вона заміжня жінка, у неї своя сім’я, є чоловік, свекруха, тож не пхай свого носа туди, куди не просять, – зауважив він.

– І ти мені не вказуй, що робити.

– Послухай, – роздратовано сказав Василь. Він схопив її за плечі, боляче їх стис. – Я – твій чоловік. І ти повинна мені коритися.

Він свердлив її розгніваними очима. Варя не злякалася. Вона витримала той погляд і, дивлячись прямо у вічі, сказала:

– Я це пам’ятаю. І не забуду до скону, бо дала слово перед Богом. Я нічого не зробила поганого. Ти володієш моїм тілом, але не душею. Я скорилася батькам, тобі, звичаям, мені ви залишили лише душу, і вона в мене вільна. Я хочу бачити Олесю, бо в грудях аж пече від такої несправедливості, і я буду дивитися у вікно стільки, скільки буде потрібно, – сказала вона спокійним голосом. – А тепер забери від мене руки. Йди порай скотину, ти ж хотів бути заможним, то працюй! Твій тесть не любить ледачих.

Василь нічого не відповів, пішов одягатися. Вже біля дверей сказав:

– Якби я тебе не кохав…

– То що б було?

– Набив би!

– То бий! Можеш навіть забити до смерті! – спалахнула Варя. – Можливо, було б мені легше!

Василь вискочив з хати, голосно грюкнувши дверима. Варя знову подивилася у вікно. Стара, неохайна, якась розхристана хата Пєтухових примостилася за похиленим тином навпроти будинку батьків, але й звідси дівчині було її добре видно. Незабаром Варя помітила Олесю, яка виносила з хати діряві половики. Олеся кидала їх на сніг, і від них здіймався стовп пилюки. Дівчина довго трусила доріжки, потім простелила їх і заходилася чистити снігом. Маленькими почервонілими долоньками вона насипала сніг на половики, а потім ретельно змітала його віником. Незабаром виросла ціла купа брудного, навіть чорного снігу.

«Старається догодити свекрусі, – подумала Варя. – Довго доведеться їй чистити гнидники Ониськи. У тій смердючій хаті бруду стільки, що потрібно лопатою вигрібати».

Варі шкода було Олесю, хотілося кинути все і піти їй на допомогу, але вона не мала на те права. Вона увійшла в ту хату невісткою, тож повинна бути покірною та роботящою. З тягарем на серці Варя подалася доїти корів.

Надвечір, коли Василь пішов навідати своїх батьків, Варя знову почала виглядати у вікно, сподіваючись побачити Олесю. Кілька разів вона підходила до вікна, але дівчини не було у дворі. Мимоволі Варя задивилася на хатинку навпроти. Там вів усамітнене життя дядько Костя. Чоловік був учасником громадянської війни, звідки повернувся з покаліченою осколками лівою рукою. Прийшовши додому, дізнався, що вже вдівець.

Дядько Костя так і не привів до хати нову дружину. Можливо, стидався свого каліцтва, але подейкували, що в нього хворі легені. Частенько вранці він виходив у двір, сідав на призьбу й подовгу натужно кашляв. Попри те, що чоловік міг працювати лише однією рукою, його старенька хатинка завжди була охайна та чиста, у дворі та коло двору заметено, нарубані дрова акуратно складені під сараєм. Біля тину на вулиці дядько зробив довгу дерев’яну лавочку. Вечорами він самотньо сидів на ній, попихкуючи цигаркою, а коли хтось сідав поруч, перекидався слівцем і йшов додому. На довгій лавочці у неділю збиралася молодь із вулиці, щоб потеревенити, бо тут була схованка від дощу – старезна верба. Попри те, що в селі майже не росли верби, ця була старожилом і під своїм віттям спостерігала за поцілунками вже не одного покоління закоханих.

Варя замислилася, поглядаючи на садибу сусіда, і не одразу звернула увагу на двох чоловіків, які вийшли з хати. Вона вдивилася у сутінки. Дивно. До дядька Кості майже ніхто не заходив, тим паче проти ночі. Спалах від підкуреної цигарки освітив лице сусіда. Гість потис йому руку, і дядько Костя повернувся у дім. Дівчина впізнала другого чоловіка відразу, коли той вийшов із двору і став, підперши спиною вербу. Від її гарячого подиху спітніло скло, і постать Андрія розчинилася, як у тумані. Варя відсахнулася від вікна. Здавалося, що в лункій болісній тиші кімнати чути стуготіння серця, яке ладне було розірвати груди.

Варя довго не запалювала лампу. Вона сиділа, ніби кам’яна брила, нездатна ворухнутися. Було відчуття ув’язнення у своєму домі. Чому Андрій приходив до сусіда? І навіщо стояв під вербою, вдивляючись у її вікна? Нащо торкатися незагоєної рани? Можливо, він випадково, мимоволі подивився у цей бік?

Варя підвелася. У голові шуміло. Вона кинула погляд у вікно – Андрій стояв на тому ж місці. Від болю хотілося вити. Він майже поруч. Потрібно зробити з десяток кроків – і можна буде бодай глянути йому у вічі, торкнутися його великих долонь, які одночасно сильні та м’які і добрі.

Варя тихо суне до дверей, але раптом вони самі відчиняються і перед нею з’являється темна чоловіча постать. Варя скрикнула з переляку і провалилася у пітьму.

Коли отямилася, біля її ліжка сиділа мати.

– Як ти, доню? – спитала лагідно.

– Хто то був? – хрипким кволим голосом промовила Варя.

– Де?

– У сінях.

– Та то ж Василь повернувся додому, ледь прочинив двері, а ти й упала.

– Василь?

– А то хто ж?!

– Василь, – прошепотіла Варя. То прийшов її чоловік, а вона подумала… Справді, хто ще може зайти до хати?

– Ти не хвора? – турботливо запитала мати.

– Ні. Звідки ви таке взяли?

– Бо й на весіллі знепритомніла, і зараз. Чи, бува, не вагітна? – майже пошепки.

– Ой, мамо! – відмахнулася Варя. – Йдіть уже додому, зі мною все гаразд.

Варя насипала Василеві вечерю, сама їсти не схотіла. Чомусь нічого не лізло до рота. Чоловік пішов спати, але Варя не поспішала йти до ліжка. Дочекалась, коли той почав сопіти уві сні, тихенько, щоб, бува, не розбудити, лягла поруч. Андрій розбурхав у ній спогади, хоча вони й не згасали. Варя відчувала: попереду порожнеча, але є в потаємному куточку душі згадки про палкі ночі кохання. Вона жила тими ночами, коли ніхто не заважав поринути в них до останку. Але зараз їй чомусь згадався той вечір, коли вона вперше подивилася на нього не як на односельця, а як на юнака. То було напередодні Івана Купала. З розповідей бабусі Варя знала, що в ніч на Івана Купала не можна спати, бо по землі ходить Щастя. А Улянида ще розповіла, що дерева тієї ночі можуть переходити з місця на місце, між собою розмовляють тварини і трави. Як же можна було всидіти вдома такої утаємниченої ночі?! Батьки Варю відпустили на гуляння біля озера, тож вона з Ганнусею звечора побігла на луки, щоб чогось не проґавити.

Разом зі старшими дівчатами Варя у вінок вплітала м’яту, чебрець, васильки та любисток. Поки хлопці збирали хмиз на багаття, вона з подружками прикрашала квітучими вінками та різнобарвними стрічками опудала Купала та Марени, навіть особисто вдягла на Марену намисто з бубличків. А коли прийшов час підпалювати хмиз, Варя нахилилася, щоб підкинути до купи суху гілку, – і за тією самою гіллячкою потягнувся високий юнак. Варя ненавмисне торкнулася його руки і зустрілася з ним поглядом. То було як удар блискавки! Вони дивилися одне одному у вічі, бачачи саму ніжність. Далі було все як у красивій казці. Дівчата співали купальських пісень, тріщав хмиз у багатті, розсіваючи міріади світних іскорок, потім водили за ходом сонця хороводи, пускали згори у воду обмазане смолою і підпалене старе колесо від воза, рясно прикрашене гілками. Коли в багатті пригас вогонь, Варя розігналася і стрибнула через вогнище, не забувши промовити: «На силу, на здоров’я, на врожай!» І знову шукала очима Андрія. Він підскочив зненацька ззаду, міцно схопив її за руку, вони побігли до багаття, стрибнули разом, а він затримав її руку. Було чомусь соромно, але так приємно! Потім вони топили в озері Марену і пускали віночки. Хлопці почали бризкати на дівчат водою, ті, своєю чергою, вирішили їх теж облити. Юнаки зловили Ганнусю і потягли кидати у воду. Вона верещала, дівчата кинулися на допомогу. Варя вже була мокра, але мала намір виручити подругу, коли перед нею став Андрій.

– Ходімо погуляємо, – запропонував він.

– А ти не підеш вареники їсти? – чомусь запитала Варя, бо Ганнуся весь вечір торочила про вареники з сиром, які будуть їсти усі гуртом.

– А ти?

– Я не хочу.

– Я теж.

Стояв п’янкий запах берегових трав, стрекотіли коники, на чорному небокраї крихітними смолоскипами палахкотіли зірочки, коли Андрій торкнувся її вуст своїми губами. Варя не відштовхнула його, вперше відчувши присмак його вуст і незрозуміле, незвідане, але таке приємне тепло всередині. Вони гуляли луками, а Варя все поглядала в бік дерев.

– Що ти там хочеш побачити? – запитав Андрій.

– Як дерева ходять, – зізналася вона.

– То все бабусині казки, – усміхнувся він.

– А цвіт папороті? Він є?

– Кажуть, що є.

– Чи знаходив хтось ту квітку?

– Бог його знає, але старі люди розповідають, що були такі щасливці.

– І вони насправді здобули чарівну силу? Чи знайшли скарби? – допитувалася Варя. – Чи справді почали розуміти мову птахів та звірів?

– Я не знаю, – відповів він. – А хочеш, я зараз піду до лісу і пошукаю квітку папороті?

– Навіщо?

– Принесу тобі, щоб ти була щасливою!

– Ні, не хочу, – відповіла Варя. – Не можна, щоб тебе згубила нечиста сила.

– А я не з лякливих. Буду йти і не озирнуся.

– Ні, не потрібна вона мені, – задумливо мовила дівчина. – Щасливою від того людина не стане, бо природа тієї сили нечиста.

– І як же ми станемо щасливими? – він сказав «ми», і Варю обдало жаром.

– А сьогодні Щастя по землі ходить…

Ходило Щастя, та пройшло повз них тієї чарівної ночі. Все гарне залишилося в минулому, полишивши їй мрії.

Варя ще довго не могла заснути, а коли поринула в обійми сну, їй знову наснився Андрій. Він був такий близький, рідний та бажаний, аж Варя уві сні скрикнула, покликавши його на ім’я. Прокинулася. Надворі глуха ніч. Варя подумала, що її мрії мають сни…

Розділ 21

Ох і лютував Іван Михайлович, дізнавшись, що Павло Серафимович та його донька Ольга розділили свої наділи за час його відсутності. Дісталося на горіхи і Ступаку, і Жаб’яку.

– Я ж за законом, – виправдовувався Максим Гнатович. – Я нічого не порушував.

– Не можна було відмовити, якщо люди звернулися із заявою, – дурнувато глипав очима Семен Семенович, згадуючи надійно схованого під стріхою своєї хати царського червонця. – Ми зробили все законно, згідно з усіма інструкціями оформили документи…

– Чорти б вас узяли! – перебив його розчервонілий Лупіков. – І вони теж бач які кмітливі! Рознюхали десь, що можна розділити землі, щоб не віддавати колгоспу. Ще б трішки – і їхні поля стали б колгоспними, а це велике діло. Куди ви поспішали?

– Так ми ж… – чоловіки перезирнулися, – ми все зробили правильно.

– «Правильно»! «Правильно»! – перекривляв їх Іван Михайлович. – А я й не кажу, що неправильно, мені шкода лише землі, яку втратили. До речі, ви робили подвірний обхід? Чи на печі дупи свої відігрівали?

– Аякже! – Ступак підхопився з місця. – Два рази особисто обійшов все село.

– І які результати?

– Не бажають писати заяви, – зітхнув чоловік. – Умовляв, вів роз’яснювальну роботу, навіть погрожував, як ви нас навчали, але люди вперті як барани.

– Навідріз відмовляються?

– Так! Бояться колгоспу як чорт ладану.

– А я дві заяви прийняв, – сказав Максим Гнатович. – Одну з Надгорівки, іншу – з Миколаївки.

– Слабенько, – зауважив чекіст. – Я розраховував на більшу кількість. Мені здається, що ми занадто сюсюкаємося з куркулями. Потрібно їх притиснути так, щоб аж пищали! До речі, – Лупіков звернувся до Щербака, – хто з них на сьогодні має найбільше землі?

– Зараз скажу, – Кузьма Петрович дістав зі стола теку з паперами. Досі він не втручався в розмову, давши змогу Лупікову випустити пар. Він погортав аркуші. – Ось. Чорножуков Павло має вісім гектарів. Його брат Федір – також вісім. Зважаючи на те, що у Павла родина складається з трьох чоловік, виходить на душу приблизно по два з лишком гектари. У Федора лише дружина, дітей вони не мають.

– До того ж, – вставив Максим Гнатович, – він має свою кузню.

– Кузню? – Лупіков задоволено посміхнувся. – Колгоспу без кузні не обійтися. Виходить, що Федір – найбагатша людина в селі.

– Так, – погодився Щербак.

– Потрібно його першим притиснути до нігтя. Буде наука іншим.

– Треба з ним іще раз поговорити, – порадив Кузьма Петрович.

– Ви всі вже мали з ним розмову, – сказав чекіст, погладивши кобуру, з якої виглядала зброя. – Тепер моя черга.

Лупіков у супроводі голови колгоспу Ступака рішуче прямував вулицею до садиби Федора Чорножукова. Ступак, накульгуючи, ледь встигав бігти за ним. Із дворів на них поглядали цікаві селяни. Хто вже вступив у колгосп, віталися, хто був проти – плювали в сніг, відверталися або тихо матюкалися та кляли чоловіків.

– Ось тут, – вказав пальцем захеканий Ступак на будинок із залізним дахом.

– Овва! Непогано пристроївся куркуль! – сказав Лупіков, окинувши оком садибу, просторе подвір’я та кузню. – Є хто вдома? – крикнув він.

– Є! – відповів йому майже одразу чоловічий голос. Хвіртка прочинилася, і до них вийшов без кожуха Федір.

– Доброго дня! – привітався Семен Семенович.

– І вам не хворіти! – відказав чоловік.

– Чому не запрошуєш до себе? – замість вітання спитав Лупіков.

– Не чекав на гостей, – відповів Федір Серафимович.

– А ми без запрошення, – Іван Михайлович натягнуто посміхнувся. – Можна зайти?

– Ні, не можна, – Федір став на шляху Лупікова, який намагався зайти у двір. Івану Михайловичу довелося задерти голову вгору – надто велика різниця була у зрості. Лупіков свердлив невдоволеним поглядом чоловіка, але той залишився незворушним та спокійним.

– Це правда, що ти гарний коваль?

– Люди кажуть, що так.

– То йди писатися в комуну. Будеш працювати ковалем, тебе будуть безкоштовно годувати…

– Дякую, – перебив його Федір, – я не голодую.

– Бо маєш вісім гектарів оранки?

– Маю.

– Поки що маєш, – Лупіков із притиском мовив «поки що».

– І надалі матиму.

– Розкуркулимо, і не будеш мати.

– А я не куркуль. Я – одноосібник.

– Бачу, ви, Чорножукови, дуже грамотні.

– Кажуть люди, що так.

– Так ти будеш писати заяву?

– Не буду.

– А що ти заспіваєш, якщо прийдемо і все відберемо?! – почав червоніти від невдоволення чекіст.

Чорножуков змінився в обличчі. Ще мить – і його руки вчепилися б у горлянку непроханому гостю, але в цей час вибігла на вулицю його дружина. Оксана з’явилася так зненацька, та ще й з вилами в руках, що Семен Семенович вмить відскочив убік на безпечну відстань.

– Що ти тут зібрався відбирати, чортів виродок?! – закричала розгнівано Оксана. Федір схопив її в оберемок, щоб жінка зопалу не нанизала на вила низенького пузатого чекіста. – Недомірок! Недоносок! Який ти Лупіков?! Знаєш, хто ти? За…ов! Ось хто! Ти диви, який! Зібрався він чуже добро забирати! Ти його надбав?! Ми нічого не вкрали! Все своїм потом заробили! Знаєш, що я з тобою зараз зроблю, тварюко?! – жінка з усіх сил намагалася вирватися з цупких обіймів чоловіка. Її коса, довга, чорна, блискуча, випала із зачіски і пручалася разом з нею.

– І що ти зробиш? Вб’єш мене? Скоріше я тебе порішу! – закричав Лупіков і рукою потягнувся до кобури.

– Ану постривай! – Федір силою запхав жінку у двір, зачинив за нею хвіртку. Закипаючи від гніву, горою пішов на чекіста. – Ти, покидьок! Можеш мене застрелити, але Оксану мою не смій чіпати! Ти чуєш мене?!

Федір так хутко схопив чекіста за барки, що той не встиг і кобуру розстібнути.

– Пусти мене! – заверещав переляканий чекіст. І лише тоді, коли під ногами відчув ґрунт, зробив крок назад, обсмикнув кожанку, сказав: – Ну, куркулі, ви ще пожалкуєте! Я з вами…

– Що ти зробиш, гнидо? – майже спокійно спитав Федір.

– Тоді побачиш!

– Ти ще не знаєш, на що здатні наші люди, – стишеним голосом мовив чоловік.

– У вас немає зброї!

– Зате є червоний півень.

– Ти це чув? – Лупіков поглянув на переляканого до смерті голову. – Він мені погрожував!

– Люди добрі, – залопотів Ступак, – навіщо нам сваритися? Ми ж в одному селі живемо, одними вулицями ходимо, в одному колгоспі працювати будемо. Чи не так, Федоре? Навіщо рубати з плеча? Він ще подумає, – вже до чекіста. – Чи не так, Серафимовичу? Ти ж розумна людина?

– Подумаю, – сказав Федір. – Від думок голова може пухнути, але в кишені не поменшає.

– Даю тобі тиждень! І ні дня більше! – сказав Лупіков. Він розвернувся і швидко пішов геть під прокльони жінки, які все ще лунали з двору.

Федір Чорножуков провів чоловіків поглядом, доки ті не зникли з поля зору.

Розділ 22

Варя чула, як вночі прокинувся Василь, як він вдягався, але вдала, що спить. Було чути, як іржали коні, мугикали корови та верещала перелякана свиня. Варі не хотілося дивитися на ту моторошну картину, коли чоловіки погнали худобу на продаж. Було шкода і тільну корову, і теля, і коней, яких вигодували, випестили від народження. По дорозі до них повинен приєднатися Федір. Він мав лише дві корови та троє коней, але все одно вирішив розпродатися, залишивши собі одну корову та лошицю. Варі було найбільше шкода коня Буяна. Дівчина навмисно не спитала батька звечора, чи поведе її улюбленця на базар, бо безсонна ніч була б гарантована. А їй конче потрібно було відпочити. Останнім часом вона почувалася зле, не мала апетиту, у всьому тілі відчувала слабкість. Варя здогадувалася про причину недуги, але для впевненості вирішила сходити до Уляниди.

Вранці Варя знову почувалася так, ніби по ній возом проїхали. Подоїла корів, які лишилися, і тільки тоді зайшла до стайні. Тут пахло кіньми та вівсянкою. Гнідий кінь одразу ж почав бити копитами біля жолоба.

– Буяне! – Варі на очі накотилися сльози. – Мій друже!

Кінь обережно, самими губами прийняв ласощі від дівчини. Варя обняла його за голову, попестила довгу теплу гриву. Буян задоволено тихо заржав.

– Слава Богу, ти залишився, – тихо промовила Варя, пропускаючи пасма гриви поміж пальцями. – І все у нас буде добре. Чи не так, Буяне?

Настрій покращився, і Варя швиденько побігла до бабусі. Потрібно натопити піч, бо за ніч охолола, погодувати стареньку, напоїти теплим молоком. Потім можна буде збігати до Уляниди.

Варя прямувала вулицею, приховавши за пазухою шматок сала та пару налисників із сиром для подруги. Навколо завмерлі дерева тихо сіяли сріблястим інеєм. Він розсипався на дрібні іскри, які світилися сріблом у променях сонця. А під ногами сніг так весело рип-рип, рип-рип. До Уляниди на кінець села можна було дістатися двома шляхами. Якщо піти однією вулицею – можна зустріти Ганнусю, іншою – Андрія. Варя на мить завагалася. Їй дуже хотілося хоч одним оком поглянути на Андрія, але це знову був би пекельний душевний біль. До того ж вона вже кілька разів помічала його постать біля верби дядька Кості. Хай вже попадеться їй на очі Ганнуся, ніж знову доторкнутися незагоєних ран. Колишньої подруги вона не зустріла. На подвір’ї дядько Іван рубав дрова. Він помітив Варю, але вдав, що не бачить її. Дівчина хотіла привітатися, але чоловік так завзято почав цюкати сокирою, що Варі довелося пришвидшити ходу і мовчки пройти повз.

Улянида якраз топила піч, коли двері відчинилися і на порозі з’явилася усміхнена Варя.

– Вітаю! – сказала дівчина з порога. Варя не чекала запрошення пройти, бо знала: марно. Вона скинула кожушка, на плечі накинула хустку. – Це тобі, Улянидко! – поклала на стіл дарунки.

Улянида витерла фартухом руки, сіла поруч із Варею. Було дивно бачити на її обличчі слабку подобу усмішки – Улянида завжди була насуплена.

– Чого прийшла? – спитала вона Варю.

– Ти ж усе знаєш, то вгадай!

– Дівчинка-квітка! – Улянида розтягла широкий рот в усмішці.

– Яка там я дівчинка! – розсміялася Варя.

– Не ти, а у тебе.

– Що у мене?… У мене… буде дівчинка? – Варя подивилася на Уляниду широко відкритими очима.

– Дівчинка-квітка! – повторила жінка.

– Як ти?… – здивовано спитала Варя. – Як ти все знаєш?

– Дивлюся у душу, – відповіла Улянида.

– У чию?

– У свою душу. Питаюся у неї, вона відповідає.

– Чому ж моя мовчить? Вона може відчувати лише біль. Якби ж ти знала, Улянидко, як вона у мене болить! Коли побачу Андрія, то здається, не витримає душа, розірветься на шматки.

– Витримає. Вона у тебе чиста і сильна.

– Але ж так болить!

– Біль мине.

– Коли? – Варя з надією заглянула жінці в очі.

– Колись.

– От завжди ти так! Я тебе питаю, а ти не хочеш відповідати!

– Я тобі сказала: біль мине. Твоя душа не буде боліти за Андрієм.

– Справді?! Але чому?!

– Звідки я знаю? – стенула плечима Улянида.

Варя помовчала, намагаючись зрозуміти зміст почутого.

– А у тебе був чоловік? – пошепки спитала Варя. – Ти ж розумієш, про що я?

– Не твоє діло.

– Ну добре! Не сердься на мене! – Варя обняла жінку, поклала їй голову на плече. – Краще зізнайся: ти знаєш, що з тобою буде? Колись.

– Не все.

– Коханий у тебе буде?

– Так. Кохання чуже.

– Не розумію. Хіба буває любов чужою?

– Так.

– А діти у тебе будуть?

– Хлопчик.

– Справді?! Ой як добре! Тоді я буду хрещеною матір’ю. Візьмеш мене?

– Скоро не буде кому хрестити дітей.

– Чому?

– А я звідки знаю? І своя плоть буде найсмачнішою, – монотонно проказала Улянида і почала розхитуватися вперед-назад.

– Та ну тебе! – Варя жартома ляснула її по спині. Жінка завмерла. – Знову починаєш плести казна-що! Ти вже вдруге торочиш мені про плоть. Якась дурня і все!

Варя ще трохи посиділа з Улянидою, погомоніла й пішла додому. Біля верби вона знову побачила Андрія. Це вже занадто! Його може помітити Василь, і тоді сварки та докорів не уникнути. Варя рішуче підійшла до юнака. Андрій дуже змінився. Змарнів, посірів, в очах застиг смуток.

– Варю! – видихнув він.

– Навіщо ти це робиш? – запитала замість вітання. – Навіщо сюди приходиш?

– Я ходжу до дядька Кості.

– Чому?

– Бо потоваришував із ним.

– Ага! Він ні з ким не спілкується, живе відлюдьком, а тебе одного запрошує.

– Так.

– Андрію, скажи правду, – Варя зібрала всі свої сили, подивилася йому в очі. В голові одразу зашуміло, світ навколо захитався. Прекрасні, зволожені чорні очі! Такі рідні, близькі – й такі далекі!

– Варю, я не можу жити без тебе! Світ мені не милий! Давай кинемо геть усе, втечемо світ за очі! Ми будемо разом, не пропадемо.

– Пізно, Андрію, – мовила тихо. – Тепер у кожного з нас своє життя.

– А як же наше кохання?! Наші мрії?!

– Мрії не можна вбити, – тихо сказала Варя. – Прошу тебе, не ходи більше сюди.

– Не можу! Приходжу, як не свій, щоб подивитися на тебе хоча б здалеку.

– Від того тобі легше?

– Так!

– Не смій більше стояти під вербою, – повторила Варя.

– Стояв і буду стояти! І ніхто мені не заборонить! – сказав Андрій. Він різко повернувся й пішов геть. Варя довго проводжала його поглядом. З очей побігли дві солоні цівки.

«Ніхто й ніколи вже не скаже, що мої губи пахнуть примороженими яблуками», – мимоволі майнула думка.

Варя пішла додому з болем у серці. І коли та душа перестане боліти? Улянида сказала «колись». І коли те «колись» настане?

Розділ 23

За вікном уже пливли надвечірні сутінки, коли Павло Серафимович із зятем повернувся з міста. Варя кинулася назустріч батьку, але її зупинив погляд Павла Серафимовича. Очі спустошені, запалі, у них застиг смуток. Батько стомлено сів на лаву, дістав із пазухи гроші, поклав на стіл.

– Ось і все, – сумно промовив він. – Був господарем, мав усе. Гадалося, що так буде і далі. Не судилося. Продав худобинку за безцінь, залишився ні з чим.

– Господи! Та що ти таке кажеш?! – сплеснула в долоні мати. – Хіба ми залишилися голі й босі?! Є ще господарство, якось проживемо.

– Якось… Мені хотілося жити добре, у статку.

– То так і буде! Ти ж не подарував комусь худобу, а продав, тож маємо гроші, – дружина продовжувала заспокоювати чоловіка, не забуваючи подавати вечерю.

– Продав. Майже за безцінь.

– Скільки вторгував?

– Гадав, що за коней візьму хоча б по сто рублів, а ледь за вісімдесят продав, – зітхнув Павло Серафимович.

– І то непогано.

– І того б не дали, якби не гладкі корови, сильні та доглянуті коні. Скотини на базарі сила-силенна, стоять у довжелезних рядах, ревуть, ржуть, аж серце крається. Дивне якесь відчуття: збирався продати, а сподівався, що не куплять. Повертаюся додому, а наче бачу сумні очі коней та корів. Віриш, такий тягар на душі, що й гроші вперше не радують… – Чоловік подивився на дружину. В очах, маскуючись смутком, причаївся відчай. Вона ніколи таким його не бачила.

– Поїж борщу, – мовила дружина лагідно, спокійно, хоча сама цілий день лила сльози за худобою. – Потрібно жити далі. Руки-ноги є, якось проживемо.

– Якось, – сумно повторив Павло Серафимович. – Якось проживемо, а хотілося добре жити. Виходить, марно старався. Стільки років праці коту під хвіст?

– Ну що ти так розкис? – схвильовано сказала жінка. – Варю, йди-но принеси батькові чарчину, – звернулася вона до доньки, яка так і не зронила ні слова.

– Сама принеси, – попрохав її чоловік. Жінка мовчки вийшла. – Варю, Ластівко, я вперше не привіз тобі подарунка.

– Та що ви, тату?! Я вже не маленька, щоб цукерки чекати, – спробувала перевести на жарт донька, аби хоч трохи розвіяти сум батька. – Розпродалися на базарі і слава Богу! Найкращим подарунком для мене було побачити Буяна у стайні.

– Та-а-к! – задоволено протягнув Павло Серафимович. – Буян – моя гордість. Та й подружку його, білокопиту Ласочку не зміг продати. Гарна пара! Красиві, дужі. А як вони на луках обнімаються! Головами. Грива до гриви, торкаються головами одне одного – люди та й годі! – захоплено сказав батько.

– А там і лошатко приведуть, – додала Варя, радіючи, що розрадила батька.

– Якщо іроди не відберуть.

– Не відберуть! – запевнила Варя, хоча й мала великий сумнів. – Є дійні корови, бик симентальської породи, тож не пропадемо! Все у нас буде добре. Я відчуваю це!

– А я, доню, чую, що хмари над нами гуснуть. Ось-ось гримне!

– Тату, не лякайте мене, – попрохала Варя.

– Випий, поїж та лізь на піч відігріватися! – сказала мати, ставлячи на стіл горілку та миску з картоплею.

– Іди, Ластівко, Василя нагодуй, – лагідно промовив батько. – Чоловік з дороги, з незвички, стомився дуже.

– Тоді я пішла, – сказала Варя.

Василь невдоволено поглянув у бік Варі.

– Де ти лазиш? – буркнув він.

– Я не лажу, а ходжу, – спокійно відповіла вона. – З батьком розмовляла. Їсти хочеш?

– А ти як гадаєш? – мовив він, умощуючись за стіл.

Варя дістала з печі чавунок із вареною картоплею. Добре, що вчасно підкидала у піч дрова – страва була гарячою. Почала накладати картоплю у полумисок. Вся хата наповнилася картопляним запахом. Для смаку Варя додала до картоплі смаженої цибулі. Дівчина нахилилася, потягла носом повітря й одразу ж побігла надвір. Її знудило, аж усі нутрощі вивернуло. Коли відпустило, Варя витерла губи снігом, зайшла до хати. Вона принесла до столу полумисок на витягнутих руках, поставила перед чоловіком, а сама сіла віддалік.

– Що з тобою? – запитав він.

– Нічого.

– Тебе вже не вперше нудить.

– Я… я вагітна, – сказала вона, й одразу на щоках спалахнув рум’янець.

Василь підбіг до неї, обняв за плечі, поцілував у шию.

– У мене буде син?! – радісно скрикнув він.

– У мене буде дівчинка, – тихо, навіть сумно мовила Варя.

– Ні, таки син!

– Дівчинка-квіточка, – повторила вона нещодавно почуті слова.

– Звідки ти можеш знати, хлопчик чи дівчинка?

– Знаю. Улянида сказала.

– Ти знову з нею спілкувалася?! – невдоволено сказав чоловік.

– Так. А що?

– Те, що вона несповна розуму! Ніхто з нею не товаришує, одна ти. Чи мало молодиць, з якими можна нормально і побалакати, і…

– Мені з нею цікаво, – зізналася Варя. – Справді, вона трохи дивна, але розумна.

– Розумна?! Та вона божевільна! Просто дурна! Ти мене соромиш перед людьми!

– Тобі соромно за мене?

– Так! Чоловіки вже шпильки пускають у мій бік. Кажуть, що і ти пришелепуватою станеш, як будеш до ненормальної бігати.

– Улянида розумніша за тих телепнів, – зауважила Варя.

– Як хочеш, але я забороняю тобі до неї ходити!

– Я не твоя власність, – спалахнула Варя. – Я тобі вже казала, що ти не маєш права вказувати мені, що робити, до кого ходити. Тобі мало того, що я пішла за тебе?!

– Мало! – Василь швидко підійшов до вікна. – Мало, Варю! Дивись! – він відсунув фіранку, тикаючи пальцем у вікно. – Він тебе виглядає? Чи не так? Думаєш, я не бачив Андрія, коли він вештався під нашими вікнами?! Ти хочеш з мене зробити посміховисько?! Я цього не допущу! Я зараз піду й наб’ю йому пику!

Василь побіг до дверей. Варя схопила його за руку.

– Зачекай! – сказала вона. – Не зважай на нього. Головне, що я з тобою і у нас буде дитина. Чи не так?

Вона заглянула йому в очі. Василя розчулив цей прямий погляд у розкриллі чорних брів. Його рука ослабла, риси обличчя розгладилися. Він ніжно пригорнув Варю до себе, сховавши лице в її пухнастих косах, і довго не відпускав. Не хотів, щоб дружина побачила, як зволожилися його очі.

Розділ 24

Лупіков підкинув дрова у грубку. Жадібні язики полум’я одразу почали швидко лизати сухе поліно, яке затріщало і з нього посипалися яскраві маленькі іскорки. Іван Михайлович простягнув руки до тепла, хоча в приміщенні було не холодно. Відчувши на долонях жар, він причинив дверцята, за звичкою почав міряти кроками відстань від вікна до дверей, від грубки – до стола. Так йому думалося краще. А ще мав звичку ніколи не розлучатися зі своєю шкіряною курткою та кобурою зі зброєю. Було вже спекотно, але чекіст не допускав навіть думки роздягтися. Так солідніше. І думки в голову приходять краще.

А подумати є про що. Зроблено вже багато. Частина людей все-таки записалася до колгоспу. Кілька днів знадобилося, щоб переміряти їхні землі, залишити колгоспникам по п’ятдесят соток біля хат для ведення приватного господарства. Сформували актив колгоспу. У цьому напрямку ще доведеться попрацювати, щоб залучити для ведення господарства активних, розумних та ініціативних людей. Потрібно вибрати завгоспа та бригадира, але це буде пізніше. Є трохи худоби, яку буде вилучено у членів колгоспу, а для неї слід збудувати стайні. На днях голова колгоспу зі списком у руках обійшов усі подвір’я, сповістивши, що вже треба йти на роботу.

Ранком село розбудили переливи гармоніки Михайла Чорножукова, який за власною ініціативою пішов вулицями. Селяни виходили з домівок і йшли за ним. Приємно було дивитися, як люди вишикувалися колоною і з піснями прийшли до будинку правління. У всіх був святковий настрій, а брати Пєтухови навіть почали підтанцьовувати. Щоправда, на роботу вийшли не всі з тих, хто записався у комуну. До дисципліни слід людей привчати. Бо позвикали спати скільки заманеться, працювати, коли вважають за потрібне. Такого надалі не буде. Але Іван Михайлович, як мудрий керівник, вирішив першого дня не затьмарювати свято. Разом із Ступаком повели людей за село. І знову йшли з піснями під звуки гармоніки на заздрість усім куркулям. Правда, картину псували Пантьоха та стара Секлета, які на посміховище всього села плелися позаду колони. Дурнуватий Пантьоха підстрибував та невчасно підвивав пісні, за що його мати постійно ляскала долонею по спині. Але вони теж члени суспільства, які вирішили добровільно записатися в колгосп. Нічого, і для таких знайдеться робота.

На краю села стояли дві напіврозвалені хатини. Там колгоспників зустріли секретар парторганізації та голова сільради. Вони, як і годиться, підготували пафосну промову, закликали до сумлінної праці. Першочерговим було завдання розібрати хати та збудувати стайні для коней та корів. Тож чоловікам видали сокири, пилки та лопати, жінкам дали наряд допомагати чоловікам. Ганну Теслюкову призначили поваром. Вона мала готувати їжу у великому казані для колгоспників. У першу чергу їй під розписку видали миски, ложки, казан, продукти для супу та кілька буханців хліба. Ганна дівка хвацька до роботи, моторна, тож повинна впоратися з дорученням. Їй у поміч приставили Секлету та Пантьоху, від чого Ганнуся зморщила носа та скривилася як середа на п’ятницю. Але Пантьоха швидко зрозумів, що від нього хочуть. Він без упину тягав дрова для багаття, над яким висів казан. Горбата Секлета теж почала зносити хмиз. В обідню перерву люди зігрілися гаряченьким.

Михайло встиг ще й зіграти на гармошці. Гарний чоловік. Повна протилежність своєму батьку та дядькам. За ним люди підуть, бо вміє і пожартувати, і підбадьорити. Такі активісти дуже потрібні в колгоспі. Але як діяти, коли він з родини куркулів-кровопивців? Михайло і в комсомол вступив, і в колгосп записався одним із перших, і коня віддав на потреби колгоспу без усякого жалю, і до церкви він не вештається. Ходять чутки, що на ідейному ґрунті Михайло посварився з батьком і тепер навіть не вітається з ним. І жінка його прийшла на роботу, знайшла, з ким залишити дітей. Якщо хоче людина працювати, то знайде, куди подіти дітвору. Бо є такі, що не хочуть іти в колгосп, мотивуючи тим, що нема на кого дітей полишити. Чи й не відмовка! Знайшлися такі розумники, що замість себе посилали на збори своїх жінок. Запитуєш їх, чому так чинять, а вони тобі у відповідь: «Вони ж рівноправними стали, як вирішать, так і зробимо». Приїжджало керівництво з району, запитали їх, чому не вступають у колективне господарство. Відповіли: «Не вступаємо, тому що нас туди не пускають жінки». Або ще краще: «Піду з жінкою пораджусь». І коли це таке було, щоб у селі чоловіки зі своїми бабами радилися?! А ті раді підіграти своїм чоловікам. Заявляють: «Якщо наші чоловіки вступлять у колгосп, ми їх не пустимо на поріг домівки!», або лякають тим, що подадуть на розлучення і вимагатимуть поділу майна, землі та худоби. Чого тільки не наслухаєшся від цих темних людей! Один з чоловіків на сміх приїжджих заявив: «Боюся своєї дружини, бо застидає мене, коли піду в колгосп». І це говорить той, хто не раз давав добрих стусанів своїй судженій! І сміх і гріх був, коли один селянин сказав, що він і не проти колгоспів, але його дружина не хоче відпускати в колгосп… корову. Темне, неосвічене село.

Роботи непочатий край, але є ті, хто заважають нововведенням. Це не лише куркулі, а й місцевий панотець. Брати Пєтухови, як свідомі громадяни, розповіли, що батюшка Ігнат казав людям, що колгосп несумісний з релігією, навіть закликав не писати заяви, бо змусять працювати у неділю, а церкви закриють і не буде, де молитися. Дійшли чутки, що батюшка Ігнат навіть пророчив погибель комуністам, комсомольцям та колгоспникам як безбожникам. Було ясно як білий день: церкву потрібно ліквідувати. І зробити це треба якнайшвидше. В інших господарствах давно позакривали церкви, розігнали попів поганою мітлою, а тут досі ходять у неділю на служби та слухають антирадянську пропаганду. Потрібно діяти швидко і впевнено! Нехай селяни збираються недільного ранку біля церкви, побачать, що радянська влада не допустить неповаги до себе. Досить бути такими сірими, неосвіченими та забобонними! Настає нове життя! Ось за це можна отримати похвалу від керівництва.

Іван Михайлович знову прочинив дверцята грубки, вкинув ще одне поліно, задоволено потер руки, сам собі посміхнувся. Скоро, зовсім скоро заживе село по-новому!

Розділ 25

Павло Серафимович з усією своєю родиною недільного ранку попрямував до церкви.

Разом з дружиною він ішов попереду, вітаючись на всі боки з односельцями. За ними йшли Василь з Варею. Здавалося, донька змирилася із заміжжям, але все одно щось не так було в новій родині. Ось і зараз ідуть поруч, мовчки, обоє набундючені. Здається, і не сваряться молодята, але радісного сміху не чути. Може, воно так зараз прийнято у молоді – не показувати свої почуття при сторонніх?

Церква була на вигоні, на узвишші. Вулиця скінчилася, і Чорножукови помітили на майдані біля церкви комуністів та комсомольців, які стояли перед входом. Серед них Павло Серафимович одразу запримітив сина Михайла, який тримав коня за уздечку. Було дивно, що до цього часу не дзвонили у дзвони. Якесь лихе передчуття пробігло холодком по спині Павла Серафимовича. Дружина стривожено поглянула на чоловіка.

– Ану ходімо, подивимося, – мовив він до Надії.

Чорножукови приєдналися до натовпу людей, які скупчилися на второваній дорозі.

– Друзі! – пафосно звернувся до натовпу Лупіков.

– Чортяка тобі друг! – кинула йому якась молодиця.

– Сьогодні у нас велика подія! – продовжив Іван Михайлович, не звернувши уваги на репліку. – Колись історики занесуть цю подію в книжки. З сьогоднішнього дня нас, комуністів, комсомольців, колгоспників, не будуть називати антихристами, бо ми будуємо нове світле життя! Селянська культура не може й надалі бути під впливом релігії, бо саме церква та священики насилають туман на вашу свідомість.

– Відійди! – до Лупікова підійшов Федір Чорножуков зі своєю дружиною. – Я прийшов на службу, а ти мені заважаєш.

– Ось бачите! – скрикнув чекіст. – Несвідомі люди, яким забили мізки попи своїм Богом!

– Бог один для всіх, – спокійно сказав Федір.

– Бога немає! Не існує в природі!

– Це для тебе немає, а для мене – є. Тож дай людям зайти до церкви, – попрохав Федір. – Якщо хочеш промови виголошувати, то збирай збори, а тут тобі нема чого робити.

До брата підійшов Павло Серафимович з дружиною, став поруч.

– Не гніви Бога, – сказав він, – пусти людей всередину.

– Ніхто туди більше не зайде! – закричав Лупіков.

Федір широким розмахом руки хотів відсторонити чекіста, але той швидким рухом дістав наган, підняв угору.

– Ще один крок – і я буду стріляти! – скрикнув він, але на нього горою рушив Павло Серафимович. Лупіков пальнув зі зброї вгору. Злякано заржав кінь, і настала мертва тиша. – Хлопці, забирайте попа! – дав він команду, і лише тоді люди помітили підводу неподалік церкви. Біля неї залишився один чоловік, а двоє озброєних, у чорних шкіряних куртках, попрямували до церкви.

Батюшку Ігната вивели у рясі, з хрестом на грудях, не дали навіть вдягнутися. Руки його були заведені назад та зв’язані мотузкою. Лупіков підійшов до нього, різким рухом зірвав з шиї позолочений хрест, подав його озброєному чоловікові.

– Повезете все під розписку, – наказав він. – І цього теж забирайте.

Люди у натовпі завмерли від несподіванки.

– Люди добрі! – кричав батюшка Ігнат, а його майже тягли під руки, штовхали у плечі. – Пам’ятайте, що Бог є, він турбується про вас, він вміє прощати, він буде завжди з вами! Навіть тоді, коли ці нелюди знищать усі церкви! А комуняки будуть горіти в пеклі! Будьте ви прокляті, виродки, іуди, антихристи!

Це було останнє, що почули люди. Чоловік у шкірянці вдарив панотця наганом по голові. Заюшила кров, а тіло священика одразу обм’якло. Чоловіки потягли його до саней, а на білому снігу залишалися червоні, як ягоди калини, краплі. Люди мовчки хрестили панотця, а потім клали хрест на груди. Ніхто не наважився навіть рипнутися, бо на натовп був націлений наган Лупікова.

– Чому стоїмо? – звернувся чекіст до комсомольців. – Зараз ви – творці історії! Комуністична партія вас не забуде, тож до роботи!

Михайло, Йосип та Семен побігли до церкви. За мить вони вже були на дзвіниці. Цілковиту тишу розірвав звук дзвона, який тужно дзвякнув, важко впавши на мерзлу землю. Натовп зойкнув одним подихом. За мить Михайло спритно здерся на вершечок купола. Він накинув мотузку на великий позолочений хрест. Кінець мотузки скинув донизу. Жаб’як прив’язав її до коня, повів його за собою. Мотузка натяглася, а Михайло кілька разів вдарив сокирою по хресту. Хрест востаннє блиснув позолотою на верхівці, перевернувся у повітрі і впав, увіткнувшись у кучугуру снігу.

– Будь ти проклятий, виродок нещасний! – крикнула бабуся з натовпу.

Павло Серафимович рвонув уперед, але йому вчасно повисли на дві руки донька та дружина.

– Таточку, не треба, – заплакала Варя. – Він вас застрелить! – сказала вона, поглянувши на націлену в їхній бік зброю.

Павло Серафимович міцно, до болю, стис зуби.

– Іуда! – процідив він.

А комсомольці, як коти, спустилися донизу і вже за мить виносили з церкви образи́. Святі дивилися на них суворо, але ті того не помічали. Сміючись, вони скидали старовинні ікони в купу, ніби сміття. То були намолені образи, до яких століттями зверталися люди і в горі, і в радості. Святі лики бачили на своєму віку і хрещення немовлят, і вінчання молодят, і проводи в останню путь, і дивовижні зцілення. Зараз очі святих дивилися на все, що з ними відбувається, з німим докором. У них застигло питання: «Чому? Навіщо? За що?!» Навколо купи образів почав бігати, підскакуючи та регочучи, Пантьоха. Якась жінка билася в істериці, дехто став на коліна, почав молитися та бити поклони. Повсюди чувся плач та прокльони, лише страшно посміхався Михайло, скидаючи святі образи на землю, як непотріб. Кілька разів він кидав погляди у бік батька. Павло Серафимович мужньо витримав це, а син навіть не помітив, скільки презирства та гидливості було в очах батька. Мовчки заливалася слізьми мати Михайла, але він теж того не побачив.

Лупіков щось шепнув Жаб’яку, і той швиденько підбіг до ікон. Він схопив образ Миколи Угодника й, не випускаючи з рук рамку, з силою вдарив прямісінько в обличчя святого. Позолочена рамка залишилася у нього в руках, а на лику святого залишився брудний відбиток чобота.

– Тьху! – плюнув він на образ і кинув до купи.

– А щоб ти кров’ю харкав! – почулося з натовпу.

– Цить, недоумки! – крикнув він.

– Мати твоя в гробу перевернулася, продажна твоя шкура! – донеслося у відповідь. – Жаба ти гидотна!

Максим Гнатович почав шукати очима того, хто це вигукнув, але його зупинив порухом руки чекіст. Жаб’як поніс рамку на воза, де лежало нерухоме тіло панотця.

Лупіков писав олівцем на папері, нумеруючи всі предмети, які виносили з церкви. Після опису все складали на сани. За позолоченою рамкою туди віднесли великий золотий хрест, дві золоті чаші, дві срібні таці та два образи, оздоблені золотом. Наприкінці винесли старовинні книжки, кинули у купу. Озброєним людям Лупіков дав команду від’їжджати, а потім подав сірники Михайлові. Чоловік підсунув Євангеліє під образи, чиркнув сірником – і вже за мить лики святих лизали язики полум’я.

– Що ж ти робиш, Михайле? – стогоном вирвалося у батька з грудей.

– Ходімо додому, – потягла його за рукав дружина.

Розвернувся Павло Серафимович, зігнувся якось, посірів в обличчі. Хотів відповісти щось, але застрягла зрадницька грудка в горлі, а дорога перед ним розпливлася, як у тумані.

– Сонце яскраве, сліпить, – сказав він, витираючи очі.

Вдома Павло Серафимович обняв дружину, яка довго і невтішно плакала у нього на грудях. Хотів знайти заспокійливі слова – не знайшов. Хлипала в кутку Варя, мовчав Василь. У всіх забракло слів, був лише розпач, ніби в хаті лежав покійник. Коли всі трохи заспокоїлися, Варя першою порушила гнітючу мовчанку:

– Вам дуже боляче, тату?

– А як ти гадаєш?

– Можливо, образа на Михайла пом’якшить ваш біль?

– Він мій син, – тяжко зітхнув батько. – Усі діти однакові. Вони як пальці на руці – яку пучку не вріж, однаково боляче.

Павло Серафимович нахилив голову, в розпачі обхопив її руками і завмер. Біль заповз глибоко в душу, стис серце, і він знав, що з цим болем доведеться жити надалі.

Розділ 26

Село ще лихоманило після закриття церкви, коли свіжі новини знову змусили здригнутися.

Ще звечора важкі темні хмари почали витрушувати з себе лапатий сніг. А ближче до півночі розгулявся вітер. Він гасав по дахах, завивав у димарях, шарпав сонні дерева, стукав у темні вікна. Розійшлася зима справжньою хурделицею. Хати зіщулилися, притихли, натягнувши на себе снігові ковдри. Не чутно було навіть звичного собачого гавкання. Здавалося, всі люди або сплять, сховавшись від негоди, або вслухаються в мелодію хуртовини. Проте одна з хат довго кліпала майже непомітним світлом від керосинки.[10] Не спалося Лупікову, тож він пізно ввечері вирішив запросити до себе додому «на невеличку нараду» кількох однопартійців. Першим завітав Кузьма Петрович, за ним майже одночасно зайшли до хати голови колгоспу та сільради. Іван Михайлович одразу ж послав Жаб’яка за пляшкою самогону.

– Чого дивишся як баран на нові ворота? – посміхнувся Лупіков до Максима Гнатовича, який, почувши таке прохання свого керівника, дурнувато закліпав очима. – Ви – мої гості, тож посидимо по-дружньому за столом, побалакаємо.

– То, може, я з дому сальця прихоплю? – спитав той, мнучи в руках шапку.

– Неси що хочеш, але швидко, – відповів чекіст.

Чоловіки близько двох годин провели за дружньою бесідою, яка не закінчилася після того, як спорожніла пляшка. За нею була ще одна, потім іще. Щербак майже не пив. Це тривожило Івана Михайловича. Лупіков усе намагався розгледіти зсередини стриманого секретаря парторганізації. Стриманого чи скритного? І що ховається за його пильним поглядом? Розум? Презирство? Вірність ідеям? Гадалося, що алкоголь зробить його більш розкутим, дасть змогу розкритися, але ж ні! Забагато не пив, говорив мало, лише у справі, так, ніби на засіданні, а не в гостях.

Врешті-решт Лупікову набридли роздуми, і він раз по раз почав прикладатися до чарки.

Іван Михайлович прокинувся, коли схотів пити. Голова тріщала, як стиглий кавун, а в роті ніби коти напаскудили. У хаті було темно, хоч око вийми. Поворухнув важкою головою – все захиталося навколо. Згадав вечір, пиятику, однопартійців. Коли вони пішли – не міг згадати. Чи провів їх до дверей, чи самі пішли, коли він заснув? І хто погасив світло? Хто зняв з нього чоботи? Зброя! Іван Михайлович похапцем, тремтячими руками понишпорив під подушкою. Зітхнув з полегшенням – наган був на своєму місці. За вікном гуло та несамовито вило. Похитуючись, чекіст підійшов до відра з водою, зачерпнув кухлем. Холодна рідина змила з рота присмак котячого лайна.

Іван Михайлович зіщулився. У хаті було прохолодно. Він заглянув у грубку. Там ледь жевріли напівзотлілі головешки. Біля грубки не залишилося жодного поліна. Якщо не підтримати багаття, до ранку й вода у відрі замерзне. Потрібно йти за дровами у сарай. Так не хочеться, але потрібно. До того ж захотілося до вітру. Іншого б разу можна було прочинити двері й подзюрити просто з ґанку, а вранці жовті бризки засипати свіжим снігом, але все одно доведеться йти надвір за дровами.

Іван Михайлович взув валянки, накинув кожуха й прочинив двері. Одразу ж почув голосне виття хуртовини. У його обличчя, ніби на сміх, заметіль сипнула добрячу пригоршню снігу. Двері прочинилися лише наполовину – їх підпирав чималий замет. Чоловік підняв комір, втягнув голову в плечі, протиснувся у двері й підтюпцем побіг до сараю. Ноги вгрузали в сніг по коліна, вітрюган бив у груди, але Іван Михайлович вступив у вперту боротьбу з непогодою. Спочатку він вирішив справити нужду, тож став за сараєм, ховаючись від вітру, розстібнув ширінку. Він зітхнув з полегшенням, але раптом зрозумів, що серед розбурханої негоди він не один. Було відчуття, ніби хтось на нього дивиться. Іван Михайлович завмер. Холодок страху пробіг мурашками по тілу, і він інтуїтивно потягся до зброї, але… Яким треба бути дурнем, щоб у такий неспокійний час залишити наган вдома?! Лупіков уважно подивився на всі боки. Нікого. Виходить, здалося.

Чоловікові довелося докласти сил, щоб трохи прочинити двері сараю. Він прослизнув у щілину, набрав нарубаних дров. Знову прислухався. Відчуття сторонньої людини його не полишало. А що як у нього вистрелять одразу ж, коли він звідси вийде? Почувався звіром, загнаним у пастку. Іван Михайлович уже лаяв себе і за необачність, і за те, що вирішив серед ночі йти по ті кляті дрова. Він прислухався і раптом чітко почув чиїсь кроки у себе на подвір’ї. Виглядати було безглуздо, тому він присів, опустив поліна на землю й навпомацки дістався крайнього кутка. Там стояло кілька дощок, за які сховався Іван Михайлович. Сумнівів не було: на подвір’ї хтось сновигав. І раптом кроки почали віддалятися. Одразу ж суцільну темряву розірвав спалах яскравого полум’я. Іван Михайлович вибіг зі своєї схованки, схопив сокиру і вискочив у двір. Вхідні двері, солом’яна стріха, віконниці – все вже палало. Відчувався запах гасу, а посеред двору валялася покинута кимось гасниця.[11]

Іван Михайлович кинувся до хати, щоб забрати зброю, але в лице палахнуло жаром від яскравого полум’я. Він повернувся і помітив темну постать, яка бігла вулицею від його подвір’я.

– Стій! – закричав він щосили. – Стій! Буду стріляти!

Іван Михайлович щодуху кинувся навздогін утікачеві, розмахуючи сокирою. Без сумніву, то був чоловік. Про це свідчила його висока широкоплеча постать. Людина швидко віддалялася, але чекіст не мав наміру відставати.

– Я стріляю! Стояти! – знову закричав він.

Раптом постать зупинилася, і відстань між ними почала швидко скорочуватися. І тут з боку втікача пролунав постріл. Навіть при невеликому спалаху в темряві Івану Михайловичу здалося, що він розгледів спотворене гнівом знайоме обличчя. Лупіков від несподіванки оторопів, завмер на місці, даючи втікачеві щезнути з поля зору. Вже вибігали з домівок наполохані пожежею люди. Вони хапали відра й бігли до колодязів. Чоловіки з лопатами намагалися збити полум’я, кидаючи в нього сніг. Але дерев’яна хата була добре облита керосином, тому палала як свічка.

– Та зробіть ви що-небудь! – кричав Іван Михайлович, бігаючи подвір’ям. Він навіть не помітив, що дотепер не випустив з рук сокиру. – У мене там важливі документи, зброя! Піднімайте все село! Швидше!

– Не потрібно було збивати дзвони з церкви! – дорікнув хтось із чоловіків.

– До чого тут дзвони?! У мене там зброя!

– Завжди при пожежі дзвони піднімали людей, – почув у відповідь. – А тепер треба у кожне вікно стукати.

– То й стукайте! Швидше гасіть! Швидше! – підганяв він людей.

Незабаром чи не все село збіглося на гасіння пожежі. Люди швидко передавали відра з водою чоловікам, а ті лили на вогонь. Всі знали, що не можна дати шансу вітрові рознести іскри на сусідні будівлі, бо солом’яні дахи спалахують, як сірники, і дерев’яні та саманні хати неможливо буде загасити.

Селяни з полегшенням зітхнули, коли останні язики полум’я невдоволено засичали й стихли. Іван Михайлович зайшов до хати, де все ще клубочився їдкий дим. Нестримно пахло горілим, дим миттєво в’ївся в очі, тож чоловік навпомацки дістався до ліжка. Одразу відкинув подушку вбік. Зброї на місці не було! Він обмацав усю постіль, скинув на підлогу перину, облапав стілець, де висіла кобура – вона була порожня. Значить, палій поцупив його наган, а вже потім облив хату гасом і підпалив.

– Ти мені за все заплатиш! – скрикнув Іван Михайлович, вибігаючи надвір.

– Можна розходитися? – запитала його сусідка. – Чи краще до ранку поспостерігати, чи не запалає ще де?

Лупіков нічого не відповів, пробіг крізь натовп людей, кудись помчав вулицею. Його провели здивовані погляди.

– Шукай тепер вітру в полі! – промовив йому вслід сусід.

Чоловіки порадилися і вирішили, що до ранку будуть стерегти по черзі, бо затаїться десь у стрісі жарина – пожежі не уникнути.

Мов навіжений, Лупіков біг вулицею. Знайти палія по слідах було марно, люди натоптали всюди, коли бігли на пожежу. Ось звідси чоловік пальнув у нього, а далі вулиці розбігалися врізнобіч. Анітрохи не вагаючись, Іван Михайлович звернув наліво. Чим далі, тим більші кучугури і менше слідів. Іноді він провалювався у сніг майже по пояс, вигрібався з кучугури й знову йшов. В одному з заметів Лупіков залишив валянок, хотів бігти босоніж, але в п’яту одразу вп’ялися тисячі кольок. Довелося розгрібати замет руками, щоб дістати взуття.

Коли він дістався своєї мети, то з чола вже лився піт. Не відчуваючи холоду, Іван Михайлович зазирнув на подвір’я. В хаті не світилося. І на пожежі господаря не було. Можна припустити, що він не почув про пожежу, бо велика відстань. Слідів від взуття на подвір’ї теж не було видно. Та й не дивно: он як мете! Тільки-но ступив, одразу ж замітає слід снігом. Напевне, палій довго чекав на таку слушну нагоду.

Іван Михайлович смачно вилаявся, сплюнув, рукавом витер спітніле чоло.

– Нічого, – мовив він сам до себе, – завтра розберемося. Я тебе виведу на чисту воду. Все своє життя будеш пам’ятати, хто такий комуніст Лупіков Іван Михайлович!

Розділ 27

Вранці на вулицях було людно. Біля колодязів збиралися купками селяни, обмірковуючи нічну подію. Майже пошепки жінки поміж собою обговорювали, хто міг бути палієм. Чоловіки гримали на них та наказували тримати язика за зубами. Різні ширилися чутки та припущення. Павло Серафимович почув про пожежу від сусіда Кості. Хоча чоловік мало з ким спілкувався, але така новина сколихнула все село. Одне було зрозуміло: то чиясь помста, і у комуніста серед селян є ворог.

Надія Чорножукова послухала бабські теревені на вулиці й повернулася додому. Чоловіка вдома не було. Жінка запитала у Варі, де батько.

– Пішов Ольгу навідати, – відповіла вона. – Сказав, ненадовго, незабаром повернеться.

А вже після обіду з ластівчиною швидкістю полетіла від хати до хати інша новина: Федора Чорножукова заарештували. До Варі прибігла захекана Олеся.

– Що трапилося?! – кинулася до неї Варя.

– Там… там… там таке… – тяжко дихаючи, сказала перелякана дівчина.

– З татом щось? – зблідла Варя.

– Ні! Кажуть, що за дідом Федором приїхали, – видихнула Олеся.

– Хто приїхав? Ти можеш пояснити? – запитала Варя, поспіхом вдягаючись.

– З міста приїхали. Люди зі зброєю. Його розкуркулювати. Що ж то буде? – заголосила дівчина.

– Мовчи! Краще біжи до Ольги, хай батько йде до дядька Федора! – дала команду Варя. – А я – за мамою!

– Ага! – Олеся помчала з хати.

Мати ледь встигала за Варею.

– Мамо, швидше, будь-ласка! – просила її Варя.

З усіх вулиць сунули люди в бік садиби Федора Чорножукова. Варя з матір’ю підійшли туди майже одночасно з батьком та Ольгою. Чужинці у шкіряних куртках вантажили на сани ковальський реманент. Брати Пєтухови допомагали виносити лопати, граблі, борони, сокири – все, що знаходили у сараї та на подвір’ї. Кілька заповзятих дівчат-комсомольців тягли з хати подушки, перини, вишивані рушники, посуд. Усе скидали на сани. Біля розчинених навстіж воріт стояв вартовий із рушницею за плечима. Біля нього – Щербак із Михайлом. Михайло помітив батька та матір, відвернувся, взяв за вуздечку коня, почав про щось гомоніти з Кузьмою Петровичем.

Павло Серафимович шукав очима брата, але той, напевне, залишався у будинку. Ніде не було видно і погорільця Лупікова.

– Не треба, батьку, – зупинила Павла Серафимовича Ольга, помітивши, що він намірився йти на подвір’я. – Все одно тебе туди не пустять.

– Я хочу бачити брата, – сказав він. – Де він? Що з ним зробили?

– Зараз ти йому нічим не допоможеш, хіба що нашкодиш. Давай почекаємо, незабаром усе з’ясується.

Марно сподівався Павло Серафимович, що все минеться. Під конвоєм вивели з домівки Федора та його дружину Оксану. На мить зупинилися на ґанку рідного будинку Чорножукови, окинули поглядом свою садибу. В руках вони тримали якийсь одяг, зв’язаний постілками. Одночасно наклали хрест на груди, мовчки посунули з двору.

На вулиці подружжя спинилося перед завмерлим натовпом. Позаду них уже стояв Лупіков.

– Люди добрі! – звернувся до односельців Федір. – Мене звинувачують у підпалі. Перед усіма вами, перед Богом клянуся: я не робив цього!

– Ти погрожував мені пустити червоного півня! – верескнув, забігаючи наперед Лупіков. – У мене навіть свідки є.

– Так, погрожував, але не робив цього.

– Не бреши! Я тебе пізнав! – закричав чекіст.

– Я був удома і навіть не знав про пожежу, – спокійно сказав Федір. – Кажуть, що у вас стріляли, але ж у мене зробили обшук і не знайшли зброї.

– Мало де ти міг її діти! Там розберуться в усьому!

– Не виправдовуйся перед комунякою, – промовила Оксана до чоловіка. – Хто він і хто ти? Він – За…ков, гнида, якому не місце на цьому світі. А ти – чесна, порядна людина. Хто про тебе скаже погане слово? Хіба що заздрісники.

– Мовчати! – Лупіков аж позеленів від люті. – Ось такі, як він, стріляють із-за рогу в чесних комуністів, вбивають комсомольців, палять хати. Усе вам мало! Ніяк не нажретеся! Куркулі! Лихварі! Експлуататори! Нажилися на чужому – досить! Вас депортують на Північ, подалі від трудового народу, щоб не заважали працювати чесним колгоспникам на благо рідної країни!

Йосип Пєтухов заплескав у долоні, просячи натовп підтримати його, але люди не поворухнулися.

– І так буде з усіма куркулями! – розійшовся Лупіков. – Усе відійде колгоспам! Досить сидіти по хатах і скніти над своїм багатством!

– Люди добрі! – звернувся до людей Федір, незважаючи на вереск чекіста. – Пробачте мені, якщо когось зобидив, і не поминайте лихом!

Чоловік низько вклонився. Жінки розплакалися.

– І мене не згадуйте лихим словом! – промовила Оксана. Вона вклонилася, приклавши руку до грудей. Квітчаста хустка сповзла жінці з голови, відкривши чорне, без жодної сивої волосинки волосся. Голова обвита товстою блискучою косою; на шиї – низка червоного намиста, погляд чорних очей – сміливий, гордий, вільний. І сама напрочуд красива, справжня українка. – Пробачте, як щось було не так! Прощавайте!

– Брате! Федоре! – не втримався Павло Серафимович. – Ви ще повернетеся!

– Ні. Ми не повернемося. – Федір зупинив погляд на братові, підбадьорливо усміхнувся. – Тепер я ворог народу, куркуль. І моя провина лише в тому, що я забагато працював і любив рідну земельку, а зараз не захотів іти працювати на чужій землі.

– Згниєш на каторзі! – закричав Лупіков.

– Краще зогнити, ніж прогнутися під такою гнидою, як ти! – сказав Федір і плюнув прямо в лице комуніста.

Лупіков звичним рухом потягнувся за зброєю. Згадав, що кобура порожня, витер обличчя рукавом.

– Ось тепер я не маю жодного сумніву, що то ти мене хотів вбити! – просичав він із ненавистю.

Федір ніби не почув його. Він разом із дружиною повернувся до своєї садиби, подружжя вклонилося, востаннє кинувши погляд на дім, якого в них уже не було.

– Прощавайте! – сказали Чорножукови ще раз, бо людина з рушницею дала команду сідати на сани.

– Взяли всі необхідні речі? – запитав він.

Федір з дружиною мовчки сіли на сани.

– Брате, я знаю, що ти повернешся! – закричав Павло Серафимович, коли коні зрушили з місця. – Я буду тебе чекати! Завжди!

– Усе можливо! – донісся до нього голос брата. Федір з Оксаною махали на прощання руками, доки не зникли з поля зору.

Варя тихенько плакала, припавши Ользі до плеча, а Павло Серафимович ще довго стояв посеред вулиці з шапкою в руках. Він до болю в очах вдивлявся у білий простір, де зник його брат, сподіваючись, що може все змінитися і його зараз відпустять. І лише коли Лупіков попрохав дати дорогу коням, ніби уві сні пішов до натовпу.

З хати винесли все добро. Вигнали з хліва худобу, потягли корів на налигачі до колгоспних стаєнь. Попереду вів коня Михайло, на санях якого везли нажите його рідним дядьком. За ним – ще одні, далі Пєтухови тягли корів, які здійняли рев, відчуваючи біду. Колону замикав Лупіков, ведучи випещених та доглянутих коней.

Натовп тихо загомонів:

– Що ж то з ними буде?

– У Сибір повезуть.

– Я чула, що дозволяють на сім’ю брати лише тридцять два кілограми вантажу. І що там можна взяти для життя в один вузлик?

– Від людей у місті чув, що родини садять у товарні вагони й везуть аж в Архангельську область.

– А де це? Далеко?

– Десь на Півночі.

– Там же холодно.

– Ще й як! Живуть, бідненькі, у дерев’яних бараках.

– Хіба ж там зігрієшся?

– То ж бо й воно! Хворіють люди, мруть.

– Мо’, то все балачки?

– Чиста правда! Чув від розумних людей, ті не збрешуть.

– Хай їм Бог помагає! Може, й виживуть та колись повернуться.

– Хтозна…

– Ось і все, – з сумом промовив Павло Серафимович, надягаючи шапку. – Накинули комуняки зашморг на наші шиї. Накинули, а тепер будуть натягати мотузку.

– Ходімо додому, – тихо сказала Варя. – Зимно.

– Що ти хочеш? – зітхнув Павло Серафимович. – Лютий місяць.

Розділ 28

Павло Серафимович намагався не ходити вулицею, де нещодавно мешкав брат Федір і куди наступного дня після його виселення перебрався погорілець Лупіков. Занадто свіжою та пекучою раною були спогади. Ночами Павло Чорножуков став погано спати. Часто згадував дитинство, юність, справжню братерську підтримку. Горді усі Чорножукови. Чи то не гордість, а почуття власної гідності? Відчуття господаря? Небажання схиляти голову перед поганню? Чи все разом? Все те, що живе століттями у крові справжнього українця? Й Оксана, його дружина, така ж непокірна, вільна, горда та віддана. Не злякалася, не схилила голову, не проронила ані сльозинки. Як декабристка, пішла за чоловіком невідомо куди, покинувши рідне гніздечко. Де вони зараз? Куди закинула їх лиха доля? Чи зможуть подати про себе вісточку? І що чекає родину Павла Серафимовича? Теж показове розкулачення? Висилка?

Стільки питань – і жодної відповіді. Думки рояться, гудять бджолиним роєм у голові. Жити весь час у напрузі, в очікуванні лиха дуже тяжко. Невідомість гнітить, заважає не те що працювати, а й дихати. Михайло вдає, що не бачить чи не знає батьків. Боляче навіть думати про це. А як воно матері? Тримається мужньо, але, напевно, сохне материнське серце, рветься на шматки. І сам син не заходить, і дітей своїх не приводить у гості. Можна було б піти до них самим, але чи не нашкодить такий візит його родині? Вони тепер на протилежних сторонах: син – комсомолець, колгоспник, а батьки – куркулі, вороги радянської влади, кровопивці. А кров у них одна, рідна. Люди плещуть язиками, обговорюючи їхні відносини. Та це не так важливо. Зрозуміти б сина – і то було б легше. Що спонукало його хизуватися перед людьми, скидаючи хрест із церкви? Гадав, що зробив добре діло? І не побоявся гніву Божого. Ох, сину, сину, коли ми тебе не догледіли? У роді Чорножукових ніколи не було зрадників, тож чи світ перевернувся догори дриґом? Чи життя світлого за…півського захотілося? Споконвіку Чорножукови шанували батьків та дідів. Михайло все змінив. Чи перекреслив? Хто дасть відповіді? Ой, сину, сину! Скільки ж болю від тебе! Нестримного, пекучого, жахливого. Єдиний син, нащадок прізвища, яке вже не будуть промовляти односельці з повагою та пошаною. І чи буде щось путнє з тих колгоспів, у які Михайло поперся одним із перших?

За селом побудували стайні для худоби, до них приліпили сяк-так зведену комору для зберігання зерна та кімнатку для кухні. Почали забирати худобу в тих, хто записався у комуну. Корови ревуть так, що на все село чути. Звикли до своїх господарів, а їх замкнули в один великий корівник. Коні більш витримані та терплячі, зносять хвилювання майже мовчки. Напевно, незабаром худоба Чорножукових опиниться теж там, у суспільній власності, і також буде страждати, згадуючи теплі домашні стайні, запашне сіно, турботливі лагідні руки господарів. Марно сподіватися на щось інше, бо нещодавно Лупіков зі своїми шавками обійшов подвір’я всіх одноосібників. Усе переміряли, перерахували, переписали. Зрозуміло і без слів: їх підготували до розкуркулення, а то й виселення. Залишається питання часу: коли? Не менш болючіше: кого? Нехай би голову родини Чорножукових виселили або заслали на Північ, а інших не чіпали. Павло Серафимович іноді вже шкодував, відписавши частину землі та господарства молодшій доньці, несвідомо записавши її також у вороги радянської держави. Що буде з нею, якщо вишлють з домівки? Вона ж не виживе! А зі старою немічною матір’ю? А з Гордієм? З його дітьми? Невже підніметься рука відібрати все у родини, де є малі діти? Чи для комуняк нема нічого святого? Іноді приходять думки, що, можливо, краще тим, кому Бог не послав дітей? Невідомо, що сталося б із дітьми Федора, якби вони у нього були…

Павло Серафимович підвівся з ліжка: камінь замість подушки нестерпно намуляв вухо. Чоловік підійшов до вікна. Надворі суцільна непроглядна темінь. Точнісінько така ж, як і на душі. Дрімали зажурені хатки. Село погрузло, заплуталося у павутинні нових подій та нововведень, і не можна було щось зробити, щоб не порушити цю павутину, яку сплели нові люди своїми паперами, наказами, законами та гаслами. І лише ніч давала час для відпочинку та роздумів.

Павло Серафимович почувався так, ніби перед ним зачинилися всі двері, залишивши його у кам’яній брамі, де немає ні вікон, ні дверей, лише порожні, холодні стіни…

Частина четверта

Зашморг

Розділ 29

Лупіков ще не до кінця зрозумів роз’яснення, які їм дали на початку лютого, коли знову отримав нові. Тоді, на початку місяця, на нараді він занотував вислови доповідача про неправильну політику тих, котрі «покинули справу колективізації та сконцентрували свої зусилля на розкуркуленні». А далі він встиг записати таку цитату: «Політика партії складається не з голого розкуркулення, а з розвитку колгоспного руху, результатом і частиною якого є розкуркулення». Не до кінця втямивши, як діяти, повернувся Іван Михайлович з наради, на яку їздив разом із парторгом. Кортіло попросити пояснення у Кузьми Петровича, але це б підірвало його власний авторитет як керівника. Тож Іван Михайлович вирішив вдома на свіжу голову ще раз перечитати свої нотатки. Чим довше вчитувався у вирази, тим більше знаходив протиріч, які викликали нерозуміння наказів. Кілька днів Лупіков пережовував, перетравлював кожне слово, намагаючись збагнути накази. Потім вирішив проводити й надалі розкуркулення й паралельно створення нового суспільного господарства. Сама доля йому послала нагоду показати рішучість. Виселення однієї родини Чорножукових мало вселити страх перед владою. Потрібно було діяти жорстко, щоб довести куркулям: пощади не буде, прийшов кінець кровопивцям.

За розрахунком Івана Михайловича, розкуркулення Федора пройшло за всіма законами, показово, що мусило дати поштовх для тих одноосібників, які ще вагалися. Але ж ні! Тільки одна родина, злякавшись неминучого виселення, принесла заяву, та й то лиш тому, що мала багато неповнолітніх дітей. Наступним на показовому розкуркуленні мав бути Павло Чорножуков. Лупіков уже прийняв для себе рішення: якщо Павло не буде чинити супротив і віддасть усе в колгосп, то може лишитися жити у селі. Хай би жив у будинку доньки або в хаті зі своєю старою. Треба ж показати терпимість радянської влади навіть до куркулів. Іван Михайлович уже й день намітив, коли нагряне до Павла Чорножукова, але напередодні його знову запросили на нараду в область. Спочатку присутніх детально ознайомили зі статтею товариша Сталіна «Головокружение от успехов», яка була опублікована у газеті «Правда» другого березня. Сталін засудив перегини при прийнятті селян у колгоспи. Йосип Віссаріонович у своїй статті визнав порушення принципу добровільності вступу в колгоспи, поклавши усю провину на членів комісій із розкуркулення, розкривши їхні зловживання. Вказавши на недоліки, товариш Сталін залишався категоричним щодо куркулів, підкресливши, що кулака треба ліквідувати.

Лупіков і сам усе ретельно записував за доповідачем, і парторгу наказав записувати. У перервах між засіданнями він підходив до однопартійців, які жваво обговорювали нову статтю Сталіна, прислухався до кожного слова. З усього почутого зробив висновок: не потрібно приймати радикальних рішень, принаймні зараз, треба дати куркулям спокій і більше приділити уваги організаційним питанням, підготуватися до посівної кампанії. Вже наприкінці дня їх поодинці викликали в кабінети, де сварили за перегинання палиці та попереджали про особисту відповідальність. Що ж, Павлу Чорножукову пощастило. Поки буде сидіти у своїй норі. Втім, потрібно й надалі вести роз’яснювальну роботу серед населення. Нехай потихеньку, помаленьку, але ж пишуть заяви. А нариватися на гнів керівництва немає ні сенсу, ні бажання. Якщо товариш Сталін прийняв таке рішення, то воно є правильним. Чи може бути якийсь сумнів?

Розділ 30

Варя щойно вийшла з хати бабусі, як у двір пропхався спочатку величезний клунок, а за ним – Ольга. Жінка кинула оберемок сіна, перетягнутий мотузками, на прочищену від снігу доріжку, видихнула:

– Ледь доперла!

– Куди ти його тягнеш? – усміхнулася Варя, побачивши захекану сестру, в якої повні щоки розчервонілися і стали схожі на два стиглі помідори.

– Спочатку дай попити, – попросила сестра.

– Ходімо до хати, – запросила Варя. – До мене чи до батьків? – спитала вона, бо бабусина хатинка тепер була посередині, по один бік – будинок батьків, по другий – Варі з Василем.

– До батьків звичніше, – відповіла Ольга.

– Олю, пообідаєш з нами? – гостинно запитала мати.

– Лише водички поп’ю, – відказала донька.

– Ти так рідко до нас заходиш, – незлостиво дорікнув батько.

– А коли мені ходити? – сказала Ольга, випивши повний кухоль води. – Мої старі як удома щось зробити, у полі працювати чи дітей глядіти, так одразу немічні та кволі, а як на роботу в колгосп, то біжать як коні. Попереду табуна мій Іван, а вони – за ним. Як вранці почули гармоніку Михайла, кидають ложки і, як голий у баню, спішать на роботу. Чи їм там медом намазано? Кажуть, хліб заробляти йдемо. Своє поле віддали, тепер на чужому будуть працювати. Побачимо, що зароблять. Може, стільки, що й у комору зерно не поміститься? Дві корови віддали в колгосп, одна з них – тільна. Я впала, коли корів забирали, за її ноги чіплялася, репетувала «Не віддам!», та хто мене слухав? Як згадаю той день – мороз по шкірі. Залишили нам одну корівку, діти за день то молоко поп’ють, то я сиру краплю їм зроблю, а старі прибіжать ввечері додому й по глечиках заглядають. Ще й невдоволені. Питаються: «Ти за день усе молоко попила, ледащо?» Це я ледаща? З ранку до вечора на ногах.

– Тебе не женуть на роботу? – поцікавився батько.

– Вже не раз приходив до хати Лупіков. Хоче бачити мене на роботі.

– А ти що йому?

– Кажу: забирай до себе моїх дітей, няньчи їх, а я піду на роботу, – усміхнулася Ольга. – Нікуди мені подітися. Прийде весна, піду на посівну.

– А зараз куди метешся? – запитала Варя.

– Чули, як цілими днями ревуть колгоспні корови? Чужу скотину шкода, а там дві мої корівки. Не ходила туди, щоб не бачити їх, щоби вони відвикли від мене, щоб не обливалося серце кров’ю. Та оце не витримала, зайшла подивитися, як вони там. Ой лишенько, що я побачила! Бідні корівки померзли, під ними соломи підстелено, як для кошеняти. Чиясь корівка вивихнула ногу і лежить напіввмерзла у калюжі своєї сечі. Я побігла по людях, склали чоловіки у корівнику сяку-таку грубку, нанесли дров, тож тепер топлять.

– А що ж голова колгоспу? Для чого його вибирали?

– Він в усьому слухається Лупікова, а у самого замість голови капустина на плечах. Каже, Лупіков сказав, що незабаром прийде весна і надворі потеплішає. Я йому на те: «А якщо твій За…ков скаже, що весна не прийде, то її не буде?» Стоїть як телепень, очі на мене вирячив. Що з нього візьмеш? Жаба – вона і є Жаба. В селі ж виріс і не розуміє, що до весни всі корови подохнуть. Тож тепер із жінками носимо худобі і солому, і сіно, бо худі стали, як скелети.

– Докерувалися, – зауважив батько і скрушно похитав головою.

– То я піду? – сказала Ольга.

– Як там Олеся? – поцікавилася мати. – Ми до неї навідуємося, але ж часто не будеш ходити, коли Ониська постійно вдома.

– Вдень на роботі в колгоспі, а прийде додому, то й у печі потухло. Уся робота на ній. Добре, що з дитинства до праці привчена, тож у хаті чистенько, все прикрасила своїми вишитими рушничками та скатертинками. Тільки живуть там свині, дівчина прибирає, а вони за нею паскудять. Та ще й Ониська, коли нажреться самогону, пудить вночі на чистеньку постіль. А прати кому? Олесі!

– Чоловік хоча б жаліє? – запитала мати.

– Хтозна, – стенула плечима Ольга. – Мені не жалілася.

– Дай-то Бог! – мати перехрестилася на образи.

Ольга пішла, перехопивши через плече в’язку сіна, і лише тоді Варя зізналася:

– Мені Олеся жалілася, що Йосип не дуже чемно з нею поводиться. Коли тверезий, то ще контролює себе, а коли вип’є…

– Він здійняв на неї руку? – сердито запитав батько.

– Не б’є, але стусанів дає, – відповіла Варя.

– Я з ним поговорю.

– Не треба, тату, – попрохала Варя. – Ви можете себе не стримати, тоді лиха не збудешся. Я попрошу Василя, нехай з ним побалакає по-чоловічому.

– Гаразд, – зітхнув батько. – Тільки, той… Обережно нехай, – додав згодом.

Розділ 31

Непевність уже виснажила Павла Серафимовича, тож коли у хвіртку постукав палицею бандурист Данило, дуже зрадів. Від кого, як не від вічного мандрівника, можна почути усю правду? Чоловік одразу ж гостинно запросив Данила з поводирем до хати, почав частувати стравами. Дуже хотілося Павлу Серафимовичу розпитати про останні новини, поки люди не почнуть сходитися, але поводив себе стримано, бо Надія пропонувала гостям то пиріжки, то гарбузову кашу, то сир з молоком. З особливою ніжністю жінка пригощала хлопчика: він же сирота! Коли Василько наївся, вона повела його скупати, перевдягти та випрати одежину, поки хлопча буде спати.

Кращої нагоди годі було чекати, тож Павло Серафимович підсів ближче до бандуриста й неголосно повів розмову. Данило одразу дав відповідь на питання, яке останнім часом не давало йому спокою. Павло Серафимович ніяк не міг зрозуміти, що змінилося і куди поділася заповзятість Лупікова. Розповідь бандуриста про статтю Сталіна «Головокружение от успехов» трохи все прояснила.

– Повсюди притихли активісти, – підсумував Данило, – не лише у вас. Наразі дали спокій господарям-одноосібникам.

– Спокій чи передишку? – запитав Павло Серафимович.

– Мені здається, що то тимчасове затишшя. Згідно зі вказівками згори, колективізація повинна закінчитися восени тридцять першого року або, у крайньому разі, навесні тридцять другого. Не можу знати, які ще закони напишуть, але щось та буде. Проте, це моя особиста думка і не більше.

– Розумна ти людина, Данило, – зауважив Павло Серафимович. – Сліпий, а знаєш і розумієш набагато більше, аніж деякі зрячі. У твоїх словах сама істина. І як тобі це вдається?

– Хіба очі можуть все побачити? – усміхнувся бандурист у довгі сиві вуса, що звисали донизу. – Покликання істинного кобзаря – нести людям правду. А я стільки подорожую, з різними людьми спілкуюся, стільки всього наслухаєшся, що й усього не розкажеш! Правда, є бандуристи, що можуть лише за струни смикати та гроші збирати. Я не з тих. Ось за зиму нациганю грошенят, а навесні нову криничку за Підкопаївкою зроблю. Я вже й місце запримітив.

– І де ж? – поцікавився чоловік.

– Як вийти на дорогу, що веде в Росію, починається ліс. Десь посередині лісу є гарна місцина. Навколо густішає ліс, мандрівнику стає лячно, бо ніде ні душі, ще й ліворуч кам’яна скеля ніби виросла з-під землі. Так ось, щоб людині було не лячно та не самотньо серед гущавини лісу, щоб не лякала скеля, біля неї буде криничка. Поп’є самотній подорожній чистої водички, посидить під розлогим деревом і заспокоїться.

– Стривай-стривай! Я знаю цю місцину! Там понад дорогою росте величезний дуб. Я запам’ятав це місце, бо дуби тут рідкість.

– Правду кажеш, чоловіче! Саме під дубом і буде і криниця, і лавка для відпочинку.

– А чи буде там вода?

– Буде! Я вже перевіряв, – задоволено сказав Данило. – Нелегко буде чоловікам копати, бо і скеля поруч, і коріння дерева заважатиме, але якщо вже я щось намітив, то доведу справу до кінця.

– Добру справу, – додав чоловік і спитав стишеним голосом: – А що ще чути? Чи охоче люди в інших селах записуються в колгоспи?

– Де там! – махнув рукою Данило. – Усюди не хочуть, тож тиснуть на людей, змушуючи писати заяви. Скажу тобі, добра людино, – тихо почав бандурист, – у деяких селах навіть відбулися збройні виступи!

– Та невже?!

– Істинна правда! – перехрестився старий. – Люди подіставали зі схованок зброю і зайняли оборону, нікого не пускали в свої села. Чув, що співали «Ще не вмерла Україна» і кричали гасла «Геть радянську владу!»

– Не може бути! – здивовано промовив Павло Серафимович і розповів Данилу про спробу вбивства Лупікова та підпал його помешкання. – Я так і не встиг дізнатися, чи то мій брат зробив, чи хто інший. Тепер уже, напевно, ніколи не дізнаюся, – зітхнув він.

– Хтозна, – сказав Данило. – Не хотів тебе засмучувати, але скажу: подейкують, що на Півночі пощастить тим, кого поселять у бараки. А то вивозять в арктичну пустелю без грошей, без теплих речей, без посуду й кидають напризволяще. Хто виживе – тому пощастило. Але й утікачів багато! Туди ж везуть людей, які не захотіли сліпо коритися долі, тож тікають і починають нове життя. Сподівайся, що твоєму братові пощастить втекти. Звичайно, що він не зможе сюди повернутися, навіть вісточку тобі подати, бо можуть знайти його, але десь в іншому місті пустить коріння й буде жити.

– Може, Федір уже втік? – з надією сказав Павло Серафимович. – Можливо, тому до цього часу не подав звістку?

– А давно його депортували?

– Минуло вже майже два місяці.

– Моли Бога за нього і сподівайся на краще, – порадив Данило.

– І все мені не йдуть з голови збройні виступи людей. Цікаво, чи селян так допекли, що виявили непокору, чи хтось їх організував?

– Думаю, що без організаторів не обійшлося, бо виступи були під гаслами СВУ.[12] Чув про них? – тихим голосом спитав бандурист.

– Трохи чував, – відповів йому в тон Павло Серафимович. – Це Спілка визволителів України?

– Еге ж.

– І чим закінчилися виступи?

– Заарештували НКВСники багатьох спілчан, у березні по справі СВУ у Харкові почалися судові процеси. Ось так! А чи правда то – не знаю. Розповідаю тобі те, що почув від людей. За що купив, за те й продаю! – хитро посміхнувся Данило.

– Скажи мені, Даниле, чи в усіх колгоспах такий безлад, як у нас? Якби не жінки, то за зиму вимерзла й видохла б уся скотина колгоспна. Вони організували й годівлю тварин, і соломи з дому нанесли, й дрова тягали.

– Таке саме всюди. Справа нова, потрібно було до неї залучати справжніх господарів, як ти, наприклад. А де такі люди? Хто в засланні, хто вчасно розпродав усе і подався у світи шукати іншої долі, а хто залишився одноосібником, до останнього плекаючи надію й надалі працювати на своїй землі. Нема господарів у комунах, немає, – Данило скрушно похитав головою. – Понасилали партійних керівників, які вміють лише командувати, та й то переважно з Росії. Можливо, вони й були добрими бійцями у громадянській, але ж вони не знають сільських мешканців, не відають, чим живе та дихає село. А голів колгоспів із кого вибрали? З бідняків, які не вміють дбати про худобу, бо її не мали. А прийде посівна? Що вони робитимуть, якщо не мають ніякого досвіду? Втім, це лише мої роздуми.

– Все правильно ти кажеш, Данило. Так воно і є.

– Не встигли організувати колгоспи, – продовжив бандурист, – як люди почали звідти тікати.

– Як то?

– Пишуть масово про вихід, – пояснив старий.

– Я чув про таке одним вухом, але не повірив, – зізнався Павло Серафимович.

– І їм дозволяють?

– Раніше про вихід із колгоспу не могло йти мови, а після статті Сталіна пом’якшилося керівництво. Звичайно ж, умовляють не робити цього, як можуть, агітують, лякають великими податками, але ж, за законом, не мають права заборонити.

– Тихо! – сказав Павло Серафимович. – Здається, хтось прийшов.

Двері розчинилися, і до хати завітали Варя й Ольга. Жінки привіталися, а старша донька почала з порога:

– І дістався ж мені чоловік! – сказала обурено. – Що Іван без мізків, що свекор із своєю старою!

– Що ще трапилося? – запитав батько.

– Від людей почула, що у сусідніх селах цілими сім’ями виходять з колгоспів. Кажу своїм дурням: «Ідіть пишіть заяви та приведіть мені худобу назад», бо й так щодня ходжу її годувати.

– І що я вам казав? – Данило торкнувся руки Павла Серафимовича.

– І що вони на те? – поцікавився батько.

– А нічого! – розвела руками Ольга. – «Не будемо нічого писати! Ти нам не указ!» – кажуть. Ото й уся розмова.

– А є ще бажаючі вийти з колгоспу? – запитала Варя.

– А хіба ж нема?! Є!

– І багато таких?

– Вистачає, – відповіла сестра. – Я можу зрозуміти Олесю, бо у неї чоловік комсомолець, на неї теж люди дивляться. А мої? З них уже тирса сиплеться, а вони у той колгосп пруться! А мій Іван – слимак! За ними повзе. Безхребетний!

– Бойова у тебе, чоловіче, донька, – зауважив бандурист.

– Так! Рідна кров! – з гордістю промовив Павло Серафимович і опустив очі. Він не хотів, щоб доньки побачили смуток у його очах, бо знову згадав сина.

Розділ 32

І знову надзвичайна термінова нарада. Лупіков мав припущення щодо її теми. Не з чуток знав, що стало неспокійно у селах. Вбито кількох членів ДПУ. Колгоспники почали масово писати заяви про вихід із колгоспів, а на носі посівна кампанія. До того ж потрібно упорядкувати землі. Колгоспні наділи складалися переважно з невеликих клаптів, які знаходилися найчастіше біля самих садиб селян. Як їх обробляти, коли пришлють техніку? Потрібно зробити так, щоб земельні наділи були більш-менш в одному місці. Викличеш колгоспника, запропонуєш йому землю в іншому місці, не біля хати, а він тобі одразу заяву на стіл! І не втовчеш у їхні порожні голови те, що трактор або косарка не може літати, щоб дістатися того невеликого клаптика, який знаходиться десь поміж їхніми городами. Щоправда, є свідомі колгоспники, але таких небагато. Стомилися вже з сажнем бігати й міряти землю. Стільки роботи в колгоспі, а ще – безкінечні наради. Хоча й без них не обійтись. Тут все роз’яснюють, вводять у курс справ.

Іван Михайлович скоса поглянув на Кузьму Петровича, який сидів ліворуч. Однопартієць уже тримає олівця та аркуш паперу напоготові. Парторг Лупікова майже влаштовував. Майже. Щербак – чесна, порядна людина, чітко виконує всі вказівки його та вищого керівництва, йому можна довіритися, на нього можна покластися. Але щось у ньому було не так! На передову, у бій такі не рвуться. Вони спочатку все ретельно обдумують, навіть вагаються, а потім приймають рішення. А потрібно діяти рішучіше, іноді навіть рубати з плеча, як ось він, Лупіков. Трішки не вистачає твердості Кузьмі Петровичу. Ось і зараз доповідач вказує на те, що потрібно сміливо відстоювати завоювання та досягнення радянської влади.

– Куркулі залишилися, – лунало голосно зі сцени, – як останній оплот капіталізму. Яка з них користь? Лише шкода. Вони свідомо саботують усі заходи радянської влади, тероризують сільських активістів. Хто вбиває членів ДПУ? Не свідомий колгоспник, а його ворог – куркуль!

Як і здогадувався Лупіков, доповідач розповів про збройні виступи у деяких селах, про вбивства працівників ДПУ, які відбулися не без участі куркулів.

– Куркулі всіляко намагаються підпорядкувати своєму впливу бідняків та середняків. Ми з вами повинні не допустити цього! На що розраховують ці кровопивці? Вони хочуть відновити старі капіталістичні порядки. Але ми з вами цього не допустимо! – палко промовив виступаючий, і зала зірвалася бурхливими оплесками однопартійців. – Нас не залякати і не спинити! – продовжив доповідач, коли стихло. – Ми й надалі будемо проводити політику, спрямовану на ліквідацію куркуля як класу. І тут я хочу вам сказати, а ви запишіть, що наша Комуністична партія не піде ні на які умови співпраці з ними. Будемо й надалі керуватися вказівкою нашого великого вождя Володимира Ілліча Леніна про те, що миру радянської влади з куркулем бути не може, що… – чоловік дістав аркуш паперу, начепив на носа окуляри, дав команду: – Пишіть цитату: «Ми стояли, стоїмо і будемо стояти в прямій громадянській війні з куркулями. Це неминуче». Записали? – він поглянув у зал поверх окулярів.

Після закінчення наради їм усім роздали циркуляри, де був наказ зниження темпів колективізації, бо є реальна загроза селянських війн.

«Ось і вирішуй сам на місці, що з тими куркулями робити», – невдоволено думав Лупіков, повертаючись додому.

Розділ 33

Кінець квітня приніс із собою і веселе цвірінчання горобців, і монотонне гудіння волохатих бджіл, і жваве ґелґотіння гусей на луках. Весна забуяла густим килимом трави, зеленим листям, а сонце, святкуючи весняні дні, на радощах лину́ло на землю хвилю свіжого, нового, яскравого та веселого.

Варя теж відчувала прилив щастя. Відтоді, коли дізналася про свою вагітність, постійно дослухалася до змін, які відбуваються всередині неї. Ночами уявляла те крихітне життя, яке вже жило у ній, існувало. Вона любила класти долоню на живіт, уявляючи, що обнімає та захищає таке маленьке й беззахисне тільце дитинки. Варя намагалася відчути, як вона там росте, які малюсінькі у неї рученятка та ніжки. Дитинка була її частинкою, у ній тече її кров, вона харчується тим, що споживає мама, хвилюється разом з нею, разом горює.

Варі захотілося пройтися березовим гаєм, який досі належав їй, послухати пісень лісових пташок, пройтися поміж подружками-березками, тож вона кинула все й пішла. Берези розпустили свої довгі коси, прикрашені сережками. Варя доторкнулася рукою до маленьких різьблених молодих листочків, прихилилася до білокорого стовбура.

– Привіт, сестрички! – привіталася до них, усміхнулася, підставивши обличчя лагідним теплим променям.

Варя прикрила очі, вслухаючись у безустанний веселий пташиний гамір. Пустун-вітер грався її пухнастим волоссям, коли вона відчула у своєму лоні перший несміливий поштовх. Тепла хвиля залила усе її тіло. Варя приклала долоню до живота, і ніби їй у відповідь, почувся другий, уже сміливіший поштовх. Вона вперше відчула себе справжньою матір’ю. У ній билося життя, життя її донечки, нехай ще зовсім маленької, крихітної, але ж дитинки! Прийде час, і маленька з’явиться на цій землі, і тоді Варя зможе вперше поглянути на неї, доторкнутися, прикласти до грудей. Яке це щастя – бути матір’ю, дарувати нове життя світові!

Варя ще довго стояла, вдивляючись у синь бездонного весняного неба, слухаючи довгоочікувані поштовхи. Вона вже багато разів намагалася уявити, якою буде її донечка, але чомусь кожного разу дитинка поставала перед нею різною: то синьоокою, то з темними очицями, то білявою, то чорнявою, то з прямим волоссячком, то в образі золотокосого кучерявого ангела. І знову багата уява Варі малювала образ того нового життя, яке дало себе знати спочатку несміливими, потім настирними поштовхами.

– Пустунка! – прошепотіла Варя, уявивши, як маля всередині неї тицяє у живіт маленьким кулачком.

І раптом Варя відчула на собі чийсь погляд. Вона відсмикнула руку від живота, обернулася. Позаду стояв Андрій.

– Що ти тут робиш? – здивувалася вона.

– Привіт, Варю, – сказав він, наближаючись.

– Ти… Ти давно тут? – спитала.

Стало неприємно від того, що за нею в таку мить підглядали.

– Щойно прийшов.

– Навіщо?

– Сама знаєш. До нестями хотів тебе побачити, – відповів юнак.

– Не ходи за мною. Будь ласка, – попросила Варя.

Андрій не мав сили відірвати погляд від жінки з великими гарними очима, в яких світилося щастя. Варя дивилася в його очі, наповнені одночасно й захопленням, і любов’ю, і надією, і сумом.

– Я вже нічого від тебе не чекаю.

– І правильно.

– Дозволь лише хоча б іноді, хоч би здалеку дивитися на тебе, – схвильовано сказав він, не зводячи з Варі очей.

– Андрію, знайди собі іншу. Скільки можна?

– Для мене у всьому світі існує лише одна – це ти! – сказав він. Скільки ж щирості та болю було вкладено у ці слова! У Варі від того замлоїло у грудях.

– Все скінчено, – мовила вона лагідно. – У нас із тобою немає майбутнього – я чекаю дитину, – сказала Варя й двома долонями обхопила живіт, демонструючи його округлість.

– Знаю, – спокійно сказав Андрій. – І все одно я хочу тебе бачити, щоб потім тим жити далі.

– Не мели дурниць і йди геть, нас можуть побачити разом, і піде поголос, – попросила Варя.

– Добре. Заради тебе я піду. Бувай! – сказав він і пішов.

Варя повернулася додому. У хаті нікого не було. Вона стала на коліна перед образами, звела очі на ікону із зображенням Божої Матері, яка тримала на руках немовля. Варя довго просила прощення за свідомі і несвідомі свої гріхи. Покаявшись, вона зашептала молитву матері, якої навчила її бабуся.

– Пречиста Діво, – шепотіла розчулена майбутня молода мати, – коли Бог благовістив Тобі, тоді Ти присягнула йому: «Ось я, Господня слугиня: нехай зі мною станеться по Твоєму слову!» Ти дотрималася обітниці – ніколи і ніде не згрішила. Маріє, Мати Божа, у цьому стані почуваюся такою близькою до Бога. З мого серця випливають ці слова, бо вірю і люблю його щиро. Мій Боже, я приготовлена до свого материнського покликання. Ти, Мати Божа, оберігай мене всюди, аби я завжди була вірною Богові як Його дитя, як дружина, як мати люблячої дитини. Амінь.

Варя й не помітила, як її обличчя стало мокре від сліз, але то були сльози, що очищували душу. Прочитавши так щиро молитву, вона знала, бо серцем відчула: Божа Мати не покине її та збереже дитинку.

Частина п’ята

Перевернутий світ

Розділ 34

Літо 1932 року

Останнім часом Варя здружилася з Марічкою. Мовчани мешкали в кінці вулиці, зовсім недалеко від Чорножукових. Марічка жила у великій сім’ї, де, крім неї та батьків, було ще четверо молодших сестер, дід та баба. Мовчани вважалися середняками, бо мали три гектари землі, пару корів, коня, тримали овець та птицю. Велика родина розкошів не знала, але й особливо не бідувала. До колгоспу вони не вступили, хоч як їх агітували. Рік тому до них зненацька приїхали далекі родичі-погорільці зі Сталіно.[13] Тітка Фенька зі своїм дорослим сином Павлом дуже слізно просилася пожити у Мовчанів, бо їхня хата згоріла з усіма пожитками, і вони опинилися на вулиці. Батько Марічки, Трохим, маючи жалісливе серце, дав дах родичам. Так вони й залишилися жити, чи то на радість, чи на біду.

Марічка, ясноока білявка, була привабливою дівкою. Якби не кульгавість, бо у дівчини була одна нога довша за другу, її б давно засватали, але та вада зупиняла парубків, і у Марічки було мало шансів вийти заміж. Уже на виданні була ще одна сестра, але Трохим не давав згоди на її заміжжя.

– Доки не видам старшу – будеш сидіти вдома, – сказав як відрізав.

Трапилось так, що Марічка одразу ж закохалася у далекого родича Павла. Щоправда, він був на десяток років старший за неї. До того ж на одному оці в парубка було більмо. Тітка розповідала, що він дитиною наштрикнувся оком на стебло зрізаного маку. Закохана до нестями дівчина за два місяці від хвилювання та нерозділеного кохання так схудла та змарніла, що, здавалося, лишилися тільки її великі сині очі, наповнені смутком. Трохим наважився поговорити з Павлом, але парубок сказав, що йому Марічка не до вподоби. Батько не міг надалі спокійно дивитися на страждання доньки, тому запропонував Феньці пошукати деінде собі прихисток. Тітка поплакала, а на ранок Павло запропонував Марічці стати його дружиною. Щаслива дівчина чи не помічала байдужість чоловіка, чи бачила те, що хотіла. Марічка швидко завагітніла й тоді почала іноді заходити до Варі, бо в неї вже була маленька донька. Молодиці мали багато спільного, тож вони швидко здружилися, і Варя тепер не почувалася такою самотньою.

Варя вже й не сподівалася, що зможе з кимось так здружитися. Спогади про зраду Ганнусі, яку вважала своєю названою сестрою, ятрилися як незагоєні рани. Але Марічка була з нею щирою та відвертою, тож швидко розтопила лід образи у серці Варі…

Варя лагідно провела долонями по великому животу. До пологів залишилося зовсім трохи – живіт опустився донизу. Незабаром на світ з’явиться братик Маргаритки. Те, що буде хлопчик, Варя не мала сумнівів: так сказала Улянида, а вона не помиляється. Колись сказала Варі:

– Буде дівчинка-квіточка.

Так і сталося. Коли народилося маля, Варя зараз же згадала віщування Уляниди. Покусаними й попеченими губами одразу після пологів прошепотіла: «Дівчинка-квітка – Маргаритка». Так і назвала донечку. І справді, дівчинка гарненька, білявенька, з живими синіми оченятами – справжня квіточка.

Згадала Варя минулі пологи, тяжко зітхнула. Маргаритка народилася на восьмому місяці подружнього життя. До цього часу стоїть перед очима перекошене гнівом лице Василя.

– То не моя дитина! – заявив він.

– То вбий її, – з розпачем кинула Варя.

Якби не батько, який мало не зарубав Василя, та не мати, котра переконала чоловіка, що діти іноді можуть народжуватися раніше терміну, невідомо, чим би все скінчилося. З часом Василь почав брати на руки немовля, забавляв, але Варя бачила, що сумніви його не покинули. За одне подумки дякувала чоловікові: він таки не сказав батькам, що була вже жінкою, коли йшла заміж.

Ось-ось народиться ще одна дитина. Як тоді Василь буде ставитися до Маргаритки? Чи не зненавидить? Може, пом’якшає його серце?

Варя присіла біля вікна. У дворі Пєтухових снувала привидом Олеся. Вона так схудла, аж страшно було дивитися. Робота в колгоспі з шостої ранку дотемна, потім потрібно обслуговувати двох бугаїв-братів та ледачу свекруху, працювати на своєму городі, порати худобу. Усе лягло на її плечі. Напевне, тому вона зомліла прямо на полі. Бідне дівча відпросилося в бригадира на два дні, щоб відпочити вдома. І хоча брати віддали в колгосп майже весь наділ землі, який переписала на них Ольга, роботи вдома вистачало, щоб Олеся так виснажилася. До цього часу вона жодного разу не завагітніла. Може, воно й на краще. Якби ще була й дитина, то Олеся зовсім би з ніг звалилася. Ось і зараз копирсається у дворі замість того, щоб відлежатися. Чи шкодує Ольга, що віддала доньку так рано заміж? Мовчить, не зізнається, ходить на роботу в колгосп і на всі заставки кляне своїх за все: за те, що змусили її йти на роботу, за те, що віддали землі та худобу, за те, що нема ніякого зиску з того колгоспу, бо жили нормально, а тепер ледь зводять кінці з кінцями. На трудодні за минулий рік видали їм так мало зерна, що не вистачить ні на хліб, ні на посів. Не заробіток, а сміх. Тепер ні грошей, ні хліба, ні молока. А податками так обклали, що люди аж виють. Ось і зараз батьки Варі на жнивах у полі. Урожай гарний, але податків потрібно сплатити більше, ніж зберуть зерна. Батько сподівається, що зможе щось залишити собі на хліб і на посів, але ж і так видно, що не лишиться нічого. Чорножукови – куркулі, тож на них наклали податки більші, ніж на колгоспників. А якщо не сплатять сповна… Ні, краще не думати про погане. Потрібно йти на поле, допомагати батькам.

Варя важко підвелася. Живіт так тягне донизу, ніби у неї всередині великий камінь. Але йти треба. Вона запнулася ситцевою хусткою, потихеньку вийшла надвір. Варя взяла у повітці серп – хоча б понад межею пожне жито, і то поміч.

– А куди це наша Варя зібралася? – почула вона позаду знайомий голос.

– Привіт, маленька! – усміхнулася Варя. Марічка тримала на руках тримісячну Сонечку. – Тітонька Варя збирається йти у поле.

– Куди? У поле? Ледве ноги переставляєш, а спека така, що земля пече ноги, – зауважила подруга.

– Добре, що нагадала, – спохопилася Варя. – Візьму пляшку з холодною водою.

– Тримай! – Марічка подала доньку Варі. – Я зараз принесу.

За мить швидка Марічка принесла відро холодної колодязної води, налила у скляну пляшку, заткнула її вилущеним кукурудзяним початком.

– Дякую! – сказала Варя. – Що б я без тебе робила!

– Може, провести тебе? Я б могла й на полі тобі допомогти.

– А Сонечку куди подінемо? – запитала Варя, цілуючи рожеві щічки дитини.

– Маргаритка ж у полі з батьками, то й і Сонечка там у затінку полежить.

– Який там затінок? Вони зараз на краю поля, там лише жито посіяне.

– Та десь примостимося. Так, Сонечко? – Марічка забрала дитину.

– Ні, Марічко, не потрібно, – у голосі Варі забриніли сумні нотки. – Ще хтось донесе, що у Чорножукових наймити працюють. Лихих людей вистачає. Є добрі, а є такі, що вовком на нас дивляться.

– Ну добре, – погодилася Марічка. – Ми підемо додому, а ввечері ще навідаємося. Тільки не рано, а коли худобу попораємо. Гаразд?

– Домовилися! – усміхнулася Варя.

Потихеньку Варя пішла утоптаною стежкою через городи. Справді, було дуже спекотно, а земля під босими ногами здавалася розпеченою пательнею. Варя дійшла вже до густих заростів сливняку, де темнів дерев’яний хрест на могилі діда. Потрібно трохи відпочити, бо так нестерпно ломить спину, ніби хтось палицею уперіщив. Вона хотіла присісти на траву біля могили і раптом почула, як по ногах потекла тепла рідина. Страх скував Варю по руках і ногах. Потрібно швидше повертатися додому! Але раптовий нестерпний біль пронизав усе її тіло. Вона дико закричала. Хотіла бігти, але змогла зробити лише крок й одразу опустилася на траву. Сильні перейми почалися так раптово, що жінка злякалася.

– Мамо! – закричала вона щодуху. – Мамочко! Допоможіть!

Варя була на межі паніки. Лежачи на спині, вона чіплялася руками за траву, намагаючись віддалитися від могили, яка раптово почала завдавати їй жаху. Варі вдалося відповзти лише на кілька кроків. Між переймами вона знову дивилася на старий хрест. Їй здалося, що він ворухнувся. Зараз хрест упаде на неї, а з могили вилізе кістлява рука й схопить її дитину.

– Господи! – молилася Варя. – Спаси мене й збережи!

Жінка перехрестилася. Здалося, хрест уже не хитався, але нелюдський страх її не відпустив. Щоб не дивитися на хрест, який її лякав, Варя звела очі вгору. На корявій сухій гілці сливи сиділа ворона й з цікавістю дивилася на неї. Може, то дід виліз із могили й обернувся птахом?

– Йди геть звідси! – сказала Варя, махнувши рукою, але її голос був хрипкий і тихий, і цікава ворона не зрушила з місця.

Ні, то не ворона! Варя могла заприсягтися, що у неї людські очі. Страшні, чорні, з червоним відблиском. І те страхіття чекає, щоб відібрати у неї немовля і виклювати йому очі. Жахливе усвідомлення неминучості змушує змучену потугами та болем породіллю зробити останнє зусилля. Варя зібрала усі свої сили, натужилася. Вона не віддасть свою дитину! Різкий біль, здавалося, розірвав тіло навпіл, і разом із її криком почувся писк немовляти.

– Не віддам, нікому не віддам, – шепотіли порепані губи.

Варя намацала поруч серп, перерізала ним пуповину. Зубами відкоркувала пляшку, зробила ковток води, потім обмила дитинку. Хлопчик! Улянида знову вгадала. Вона загорнула немовля в хустку, притисла до грудей.

– Не віддам! – прошепотіла вона, поглянувши вгору.

Ворони вже не було на гілці. З острахом поглянула на хрест. На ньому сиділа ворона, розгойдуючись, ніби на гойдалці. Блиснула на Варю червоними очима й засміялася людським голосом. Варя провалилася у темну прірву…

– Варю, донечко, відкрий очі! – насилу вловила слова матері, які доносилися ніби з води. А може, то ворона говорить до неї голосом матері?

– Та що ж ти стоїш як бовдур! Васю, візьми дитину! – То мати чи клята ворона?

– Не дам! Нікому не дам! – Варя обома руками обхопила немовля.

Василь так і поніс на руках Варю, яка притискала до себе новонародженого. Вдома її вклали на ліжко. Варя щільно загорнулася в ковдру, ховаючись разом з дитиною. Як не вмовляла її мати дозволити забрати дитину, щоб добре обмити та сповити, – не дала. Дивиться переляканими очима і тільки одне каже: «Не віддам! Нікому не дам!» Так і пролежала до ранку. І знову те ж саме.

– Запрягай коня, їдь за фельдшеркою, – плачучи, сказала мати Василеві.

Варя попросила пити. Жадібно випила цілий кухоль молока.

– Не дам фельдшерці дитину, – сказала вона, годуючи груддю немовля.

– Вона лише огляне тебе.

– Вона забере мого сина.

– Навіщо?

– Бо вона – теж ворона, – пояснила Варя.

– Господи! Що ж робити? Вона марить! – знову заголосила мати.

– Заспокойся! – наказав Павло Серафимович. – Варю, може покликати Уляниду? – обережно запитав він доньку.

– Так! Нехай до мене прийде Улянида. Я скучила за нею, – сказала Варя.

Розділ 35

Два тижні Улянида не відходила від ліжка Варі. Вдень вона працювала в колгоспі, увечері йшла додому, звідки приносила хворій пляшечки з настоями. Варя нікого до себе не підпускала, окрім Уляниди. Батьки вже не знали, що робити, що гадати. Породілля то отямлювалася, починала свідомо розмовляти з рідними, то знову її очі ставали безумними. Варя жахалася якоїсь ворони та хреста, які їй ввижалися повсюди. Іноді жінка ставала схожа на божевільну: дивилася нерозуміючим порожнім поглядом на рідних і не пізнавала їх.

– Улянидо, що з нею? – питала мати, обливаючись слізьми, коли донька відсахнулася від неї, як від привида.

– Хіба я знаю? – стенула плечима.

– Що вплинуло на неї? Спека?

– Можливо.

– Чи злякалася чого? Може, їй переляк вилити на воску?

– Вже вилила.

– Чи одужає?

– А я знаю? – скаже, не дивлячись в очі, і знову чаклує над своїми настоями. І що з неї візьмеш? Дивакувата, мовчазна, але знає свою справу.

Батьки, як могли, намагалися віддячити та догодити Уляниді. Постелили їй на дерев’яній канапі у кімнаті доньки, годували смачним, з собою на роботу давали вузлика з харчами. Нехай кажуть, що Улянида несповна розуму, аби лишень врятувала доньку. Іноді уві сні Варя марила, то тікала від когось, рятуючи свою дитину, то кликала Андрія. Добре, що Василь перейшов спати в комору і не чув того. А Уляниді хіба є яке діло до марень недужої? Вважають її причинною, то й на краще. Що почула – нікому не скаже, та й ніхто не запитує. Хто буде спілкуватися з жінкою, яка несповна розуму?

Старання Уляниди увінчалися успіхом. Варя повернулася до нормального життя. Була ще квола та бліда, але марення вже припинилися, і вона почала пізнавати рідних та свідомо розмовляти з ними. Жінка навіть не пам’ятала, що з нею трапилося. Останнє, що зберегла її свідомість: жахлива спека, біль, перейми. А далі – ніби хто стер з пам’яті усі події.

– Так буде краще, – сказала Улянида, напевно, маючи на увазі провал у свідомості Варі. – То я вже піду додому? – запитала вона і, не чекаючи відповіді, почала збирати у вузлик свої пляшечки та трави.

Мати Варі мало не цілувала руки жінці за спасіння доньки. Улянида ні пари з вуст, ніби не до неї, мовчки пішла. Павло Серафимович подав їй шматок сала, подякував. Взяла без слова і подибала геть.

А вже наступного дня Варя заявила, що потрібно похрестити дитину.

– І як ти собі це уявляєш? – запитав Василь. – Де того батюшку знайти?

– Я чула, у районі залишилася церква, тож можна там, – відповіла Варя.

– Це ж не близько.

– На підводі поїдемо. Виїдемо вночі, а вранці будемо там.

– А як назвемо хлопчика?

– Сашком.

– А мене й не спитала, – ображено зауважив чоловік.

– Він буде носити ім’я Олександр, – твердо, голосом, що не приймав заперечень, сказала Варя.

Василь не став сперечатися, нехай буде так. За хрещених батьків узяли Марічку та Геннадія Бойка, він не був комсомольцем, тож міг іти до церкви. Згодом так і зробили, як хотіла Варя, все обійшлося добре, і їм ніхто не завадив охрестити малюка.

Увечері, коли батько з Василем поїхали перевозити стіжки сіна із сіножаті, а мати поралася по господарству, Варя сказала, що хоче побачити Ольгу, показати їй та племінникам дитинку.

– Я скучила за сестрою, давно вже її не бачила, – пояснила Варя матері.

– Ти ще слаба, – зауважила мати, промовчавши про те, що Ольга часто навідувала сестру.

– Треба ж мені розходжуватися після лежання, – Варя усміхнулася.

– А Маргаритка де?

– Її Марічка до себе забрала.

Варя погодувала дитину, сповила, за пазуху засунула про запас пару пелюшок і пішла. Ледь вийшла з двору, побачила, як від дядька Кості вийшов Андрій. Вона пришвидшила ходу, пішла, не оглядаючись, але позаду почулися кроки.

– Варю, – радісно сказав Андрій, наздогнавши її. – Я такий радий, що ти одужала! Я молив за тебе Бога.

– Дякую, – мовила, не дивлячись на нього. – Йди своєю дорогою, бо люди почнуть чесати язиками.

– Нехай! Мені байдуже. Головне, що ти вже здорова.

– Дякувати Богові. Андрію, ти хочеш, щоб у мене знову були неприємності?

– Ні! Що ти?! Які неприємності?

– Досить з мене того, що Василь недолюблює Маргаритку.

– Тому що вона моя донька?

– Я вже тобі казала, що ні!

– Скажи мені правду, прошу тебе!

– Ще раз повторюю: Маргаритка не твоя донька! А те, що вона народилася на восьмому місяці, нічого не значить. Я до останнього дня працювала на городі, в полі, по господарству. Ясно? А тепер відійди від мене, – попросила Варя. – І зрозумій нарешті: не можна змінити долю, тож спробуй змінити себе.

Вона так і не поглянула в його бік. Андрій іще довго дивився їй услід, проводжаючи закоханим поглядом тоненьку постать.

Варя йшла босоніж курною дорогою, гордо несучи немовля. Вона весело здоровкалася з перехожими і розквітала у задоволеній усмішці, коли її вітали з новонародженим. Вона раділа життю, нехай нелегкому, наповненому і тяжкою працею, і тривогами, і сумнівами, і щемливими та болючими водночас спогадами про минуле. Її радувало все навколо: і сонце, яке важкою помаранчевою діжею ліниво закочувалося за верхівки дерев, і мугикання ситих корів, які поспішали до своїх дворів, і старенький дідусь на призьбі, що тримав у зубах люльку, і навіть оті пузаті гарбузи, яким було мало городу, так перелізли через тин і зависли з іншого боку. Хотілося, щоби все навколо раділо і Варі, яка подарувала цьому яскравому світові нове життя, і тому маленькому згорточку, який вона обережно притискала до грудей.

Але не все навколо було так райдужно. Ось покинута хата Бондарчуків, далі – Пономаренків, а там сумно глипає забитими вікнами ще одна – Сидоренків. В одних щільно зачинені віконниці, в інших вікна – зяючі темні діри або ж забиті старими дошками. Нещодавно хати були веселіші, бо в них жили люди, там було життя. Нові закони та порядки змусили людей покинути рідні гнізда і цілими родинами їхати у світи, шукаючи нового життя. Усі вони – і Бондарчуки, і Пономаренки, і Сидоренки – були добрі господарі, але спіткала їх одна біда. Усі ці родини не мали змоги сплатити непосильні податки, тож, не чекаючи покарання, тихенько розпродали свої господарства й поночі втекли з села разом із дітьми. Усі вони сподівалися знайти роботу у містах. Плекали надію влаштуватися на новобудовах або шахтах, а чи вдалося? Чи знайшли краще життя? Ніхто не знає…

Варя застала Ольгу вдома. Та сиділа посеред двору на колоді й схлипувала.

– Що трапилося? – Варя підійшла до сестри, сіла поруч.

– Іван! – крізь сльози сказала Ольга.

– Що з ним трапилося? – стривожилася Варя.

– Що? Що? Жеребець клятий, у гречку стрибнув!

– Ти можеш пояснити?

– Він… він… – схлипувала жінка. – Він гуляє.

– Як то?

– Як усі жеребці! – Ольга перестала хлипати, витерла подолом очі. – Зрадник він! Ось що.

– Ти спіймала його на гарячому?

– Ні, але спіймаю!

– Балачок наслухалася?

– Якби ж то! Впевнена, що хтось та знає, куди він бігає, але ніхто нічого не каже.

– Тоді звідки ти взяла, що він тобі зраджує? – Варя посміхнулася кутиками вуст.

– Я вже давно помітила, що він охолов до мене, – Ольга стишила голос. – Це почалося, коли я втратила дитину.

– Олю, ти мене вибач, але й не дивно, – у тон їй сказала Варя. – Ти іноді з ним поводишся грубо, не лагідно. То стусанів надаєш, то привселюдно пошлеш під три чорти.

– А якщо я така є? Бачили очі, що вибирали – їжте, хоч повилазьте! Одружувався, то казав, що кохає. А шестеро дітей хто мені зробив? Я його і обперу, і нагодую, і в постіль чисту вкладу. Ти гадаєш, я не можу бути лагідною і пристрасною?

– Я не те хотіла сказати. Тож про зраду лише здогадки?

– Якби ж то! – скривилася Ольга. – Почав вечорами десь пропадати, то до того зайшов, то там просили підсобити. А вчора… – у неї знову покотилися сльози, – прийшов додому, аж світиться, збираємося спати, почали роздягатися, а у нього… У нього сорочка й спіднє в жіночій крові! Ну ти ж розумієш? І хватило совісті так повернутися?! І та лахудра навіть не запрала!

– А Іван як це пояснив? – запитала Варя, однією рукою обнімаючи сестру за плечі.

– А ніяк! Очі вирячив і стоїть червоний як рак. А що йому? Очі у Сірка позичив і лупає ними, безсоромний! Ой, що мені робити? Як ту зміюку вивести на чисту воду? – заголосила Ольга.

– Навіть не знаю, що порадити, – зітхнула Варя.

– Я знаю, до кого він бігає! Кажуть, Одарка знову вагітна! Ось тобі і вдова! П’ятеро дітей має й шостого незабаром у пелені принесе! Мій жеребець там точно побував! Я прослідкую за Іваном, я його вистежу! А їй не тільки патли, а й оті великі цицьки повідриваю! – збуджено затараторила Ольга. Варя розсміялася. – А тобі смішно? Так? З горя сестри насміхаєшся!

– Дурненька ти моя! – сміючись, промовила Варя. – Ех, ти! Дурний піп тебе хрестив, сестричко! Навигадувала казна-що! Подумай сама: якщо Одарка вагітна, то звідки у неї жіноча кров?

– А й справді! – полегшено видихнула Ольга й усміхнулася. – Злість зовсім затьмарила розум. Одарка ні за що могла б ходити з розбитою мордою. Все одно потрібно з’ясувати, чи насправді вона чекає дитину.

– От і дізнавайся. Краще не слідкуй за чоловіком, а будь із ним лагіднішою, – сказала Варя. – То ми підемо дітей знайомити з Сашком чи так і будемо сидіти на цій колоді?

Розділ 36

Доки Павло Серафимович запрошував Трохима повечеряти разом з ними, Марічка бавила Маргаритку та Соню, Варя вклала спати немовля й одразу ж кинулася допомагати матері.

– Йшла б до свого чоловіка, – зауважила мати.

– Він зараз у хліву почистить і підійде сюди, – сказала Варя.

А у чоловіків знову розмови про непосильні податки.

– Хіба ж можна так із людей знущатися?! – обурено сказав Трохим. – Маю не так багато землі, а повинен здати шістнадцять пудів зерна! Але ж не вся земля під житом. Є ще й городина, й садок. Як без того всього?

– Навіть не знаю, хто ті закони пише. Напевно, той, хто ні разу не працював у полі і не знає, як що росте, – зітхнув Павло Серафимович. – А ще, сусіде, додай до всього грошові податки. За кожен гектар потрібно внести п’ятдесят вісім карбованців! Де їх узяти? Продали вже і бичка, і усіх коней, окрім Буяна, залишилася одна корова на два двори, поросятко і свиня. Ледь із зятем нашкребли, щоб заплатити за землю.

– А за худобу заплатили? – поцікавився сусід. – Ми заплатити за землю ще не зібрали коштів, а за велику рогату худобу сплатили по двадцять одному рублю за коня і за корову.

– За худобу ще не платили, – сумно промовив Павло Серафимович. – Навіть не знаю, з чого і як платити. Продали, можна сказати, за безцінь таку худобу! Ой-ой-ой! – чоловік скрушно похитав головою. – Залишилися без худоби, але з боргами.

– І як далі жити? Де випасати нашу годувальницю? На луки не пускають, бо то все тепер колгоспне. І ваш сінокіс, Павле Трохимовичу, так шкода! Яка ж там росла трава! Ще б можна було отаву покосити, так забрали! Чорти б їх узяли! А який був гарний березовий гайок у вашої доньки! Навіщо він їм?

Павло Серафимович повернув голову. На порозі стояла бліда та розгублена Варя.

– Тату, то у нас забрали сіножать? – спитала вона.

– Так, доню, – похмуро відповів батько. – Дали зібрати сухе вже сіно, тож ми з Василем перевезли додому, склали у стодолу.

– А чому я нічого не знала?

– Ластівко, ти тоді була хвора.

– Але ж тепер я здорова. Ви всі знали і мовчали?

– Бо не хотіли тебе хвилювати, – пояснив батько.

Варя завмерла, ніби скам’яніла. Так і стояла, бліда, розгублена, безпорадна, з широко розплющеними очима, в яких застигли сльози.

– А як же мій березовий гай? – вона обвела присутніх поглядом. – То ж був мій гай. Як… Як вони могли?

– Варю, заспокойся, – лагідно мовив батько. – Проживемо якось. Головне, щоб ти не хворіла, щоб діточки росли здоровими. Чи в тому гаю щастя?

– Так, – тихо мовила Варя. – Було щастя, його відібрали. Чи має хтось право відбирати щастя в інших?

– Ходімо до дівчаток! – Марічка підійшла до подруги. – Дивись, який візочок у них! Це мій хрещений подарував для Сонечки! Ходімо покажу! – вона взяла Варю під руку, але та не зрушила з місця.

– Допоможеш мені? – запитала вона Марічку. – Хочу дітей вкласти спати, бо голова розболілася.

– Звичайно! – з охотою відказала подруга.

Поруч уві сні тихо сопів Василь, а Варя не спала. Вже давно ніч викотила на небо місяць, розсипала зірки-квіти, а сон не приходив. У серці – пекуча образа. Варя до нестями любила березовий гай. Там залишилося її кохання, там вона стала жінкою і пізнала чоловіка. До цього часу могла будь-коли піти туди, де кожне деревце зберігало її таємницю. Там можна було подумки знову відчути присмак утаємниченого, але такого солодкого і незабутнього кохання. Її кохання не вмерло, воно лише застрягло у минулому, а туди можна було повернутися, якщо піти у гай. Тепер його немає. І навіщо комусь той невеличкий клапоть землі, де ростуть берізки? Для них то лише шматок відібраної землі, а для неї – частинка щастя. Виявляється, можна так легко відібрати чуже щастя. Що залишилося? Лише мрії. Є ніч – і немає перепон у мрій. Доведеться жити спогадами, вночі діставати їх із глибини душі, щоб прожити минулим коханням якийсь проміжок часу, а коли воскресне на небі сонце – сховати все на саме дно. І схоронити не лише від сторонніх очей, від немилого чоловіка, від батьків, а й від самої себе…

Розділ 37

Не спалося глибокої ночі Кузьмі Петровичу. Тихенько, щоб не порушити сон дружини, він накинув піджак, вийшов надвір. Повний місяць залив усе навколо сріблом. Стояла цілковита тиша. Дрімали дерева, навіть вітер кудись гайнув, щоб не заважати їм виспатися. Кузьма Петрович сів на ґанок, запихтів цигаркою, одразу ж закашлявся. І стомився, а не спиться. Безкінечні наради, вказівки, непосильний план хлібозаготівлі. Справді, план хлібозаготівель став безрозмірним. Основна частина врожаю має розподілятися за трудоднями. А що розподіляти, коли потрібно виконати план? Якщо його виконати, то не залишиться нічого. Колгоспники відчули на собі погіршення. За минулий рік більшість із них виробила по сто тридцять трудоднів і більше, але з ними розрахувалися не повністю. А з цього врожаю що давати? Потрібно ще й на посів щось залишити. Що? Навіть якщо врахувати те, що здадуть одноосібні господарства, все одно є загроза зриву плану.

З’явилася тьма жебраків, яких тут називають прохачами. Місто кишить ними. Ходять з протягнутою рукою і старі, і молоді жінки, і діти. У містах їм мало подають, тож жебраки пішли по селах. Але й тут людям добре як собаці на прив’язі. Не зможуть селяни подужати податки, ніяк не зможуть! А якщо здадуть, то з чим залишаться?

Вже зараз почали працювати колгоспники неохоче. Днями хтось у віялку засунув палицю, вона поламалася і кілька днів не працювала. На роботу йдуть знехотя, бригадири по хатах кожного ранку зганяють людей до колгоспу. Дійшло до того, що одну жінку, яка виробила найменше трудоднів, на зборах бригадир, щоб покарати, привселюдно облив чорнилом. Жінка червоніла і плакала від сорому. А в чому її провина? Звичайно, на роботу потрібно ходити, не можна прогулювати, але ж кожен намагається зібрати вдома врожай на тому клапті землі, що залишився. А ще городи є, потрібно все зібрати. І господарства мають, бо треба ж не тільки їсти, а й податки сплатити. І яйця потрібно здати, і м’ясо, і гроші десь узяти – у колгоспі грошима ж не платять. І діти в кожного вдома, а їх треба і взути, і вдягти, і в школу у чомусь послати. Шкода, дуже шкода ту жінку, облиту чорнилом. Лупіков сказав, що все правильно, потрібно використовувати усі засоби боротьби із саботажем. Згоден, але ж який саботаж у тієї нещасної жінки, коли має семеро дітей і хворого чоловіка? Чи не так розуміє він, парторг, політику партії?

Скільки вже стоїть порожніх хат, господарі яких покинули село? Не одна і не дві. А далі що буде? Міста розростуться, а села зникнуть? Нелегко збити людей з уторованої роками дороги життя, але ж покидають рідні домівки. Безвихідь штовхає на такий крок, бажання врятувати не лише себе, а й своїх дітей. І все не йде з думок учорашня нарада. На ній їх ознайомили з постановою ВЦВК[14] і РНК[15] СРСР від сьомого серпня «Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперативів та про зміцнення суспільної (соціалістичної) власності». Згідно з цим законом, за крадіжки колгоспного майна передбачається приймати радикальні рішення. Не важливо, скільки вкрали, – розстріл із конфіскацією усього майна. І лише при пом’якшуючих обставинах – позбавлення волі на термін не менше десяти років, і теж із конфіскацією. А колгоспники крадуть. Небагато, але якусь жменьку зерна та й принесуть додому в кишені. А як воно буде далі? Невже й насправді за мішок зерна розстріляють? Люди і так стали злі, а що далі?…

Розділ 38

Іван Михайлович чітко дотримувався вказівок, які надходили «згори». Тільки-но ознайомили їх із постановою Луганського бюро міськкому КП(б)У від тридцять першого серпня тридцять другого року, як уже першого вересня він виконав указівку на місці. Ця постанова вказувала на неприпустимість витрачання хліба на громадське харчування в їдальнях колгоспів, а якщо такий наказ з’явився, значить, підлягає негайному виконанню. Виходить, що бракує державі хліба, потрібно затягнути паски. З першого дня осені перестали в колгоспі годувати людей. Було очікувано і передбачувано, що одразу багато селян почали писати заяви про вихід із колгоспів. Ніяк не хочуть зрозуміти, що не все коту масляна.

Одних заяв їм здалося мало. Старий вояка Пантелеймон, з якого вже тирса сиплеться, підбив кількох колгоспників написати листа, як він сказав, «до вищого начальства». Лупіков дістав із теки пожмаканий папірець. На пожовклому листку з учнівського зошита було написано: «Від імені усіх господарств, що вибули із організованих колгоспів…» Ти ба, куди загнули! Вже не від себе, а від імені усіх господарств пишуть! Нахаби! Іван Михайлович витер хусточкою чоло, що вкрилося рясною росою. Щойно починає хвилюватися, одразу сильно пітніє. От напасть! Чекіст поправив кобуру, продовжив читання: «Наша місцева влада села категорично відмовляється повертати нам сільськогосподарський реманент, живу худобу, а також різне майно, що ми внесли до колгоспу. На наше прохання влада відмовилася повернути яровий клин. У колгоспі нас перестали годувати, а ту худобу, яка залишилася у господарстві, нема, де випасати. Все це викликає велику схвильованість людності. Прохають бідняки, в чім і розписуються три особи за всіх. М. Селезньов, М. Руденко, Х. Васильченко». От так! За всіх розписалися й віддали цю писульку йому, щоб віддав начальству в районі. Дурні! Лупіков розірвав папірець на дрібні шматочки. Нехай чекають відповіді! І написали листа не найпрацьовитіші. Сам чув, як насміхався Селезньов, промовляючи приказку: «Так, сказав бідняк, у колгосп піду, робить не буду». І якби ж то був лише жарт! Ідуть на роботу, щоб нажертися, а не працювати. Як тільки перестали годувати – одразу ж написали заяви. Нема чого робити, от і пишуть прохання то прийняти, то вийти з колгоспу. Для них, для їхніх дітей все ж робиться!

Після збору врожаю на полі залишилося чималенько колосків. Організували їх збір. Піонервожатий зі школи підводою возив старших дітей на поле збирати колоски. Діти збирали, клали на підводу і за день назбирували зо дві або навіть і три підводи. За це дітям давали поїсти. Один хлопчак, Мишко Стрижанівський, брав зерна пшениці й кидав у рота. Так наївся, що не міг сходити у туалет. Три дні терпів, не зізнавався батькам про свою біду, а потім довелося. Що тільки батьки йому не робили! І сусіди приходили, щоб пособити, а все марно. Реве хлопець, бо все у нього болить. Батько каже, що вони бідують, не вистачає харчів, хлопець кілька днів не їв, тож і допався до зерна, як муха до меду. Зрештою, врятувала його Улянида. Поставили хлопця раком, а вона виколупала неперетравлене зерно, що утрамбувалося, звичайним шилом. І сміх і гріх!

Так їм і того мало. Знову і знову посилають дітей із торбинками збирати колоски, які залишилися. Знають, що дорослих за це заарештують і посадять за ґрати, або оштрафують на велику суму, тож посилають неповнолітніх. І охорону на полях виставили, дали їм коней, батоги, але нічим людей не спиниш. Тільки-но від’їде об’їждчик, діти з кущів вискакують з торбинками і похапцем збирають колоски. Охоронці їх не шкодують, сумлінно виконують свою роботу. Наздоганяють на конях дітей, ті перелякані верещать, як миші розбігаються, а він наздоганяє й батогом як уперіщить по спині одного, другого, третього. Кров’ю вмиються, день-два вдома відлежаться, залижуть рани і знову гайда на поле. А посилають їх батьки, які не розуміють, що то – суспільна соціалістична власність, на яку не можна зазіхати.

Нічого не навчив їх навіть випадок із колгоспницею Ганною Конюховою. Це сталося, коли ще не весь урожай було зібрано. Жінки внадилися вночі ходити на поля і зістригати колоски. Таких злодійок прозвали «перукарями». Пішла і Ганна проти ночі на поле з торбиною та ножицями. Сподівалася на удачу, але сталося не так, як бажалося. Спіймали її на гарячому, поклали на ваги ті колоски, а вона аж п’ять кілограмів суспільного майна встигла позагарбувати. Звичайно ж, довелося доповісти в район. Конюхова плакала та клялася, що більше не буде, але справа зроблена. Її повезли з села до районної міліції під конвоєм одразу, навіть додому не пустили. Враховуючи, що в неї вдома залишилося шість душ дітей та хвора мати, засудили її до трьох років ув’язнення.

Та навіть цей випадок нічого не змінив. Колгоспники ті так і дивляться, що де погано лежить, щоб поцупити. Бригадир, чесний комсомолець Михайло Чорножуков, на власні очі бачив, як на току Карпо Синицький насипав у мішечок пшеницю і десь у кущах сховав, щоб потім забрати додому. Михайло чесно виконав свій громадський обов’язок – одразу ж доповів голові колгоспу. Напевно, за той час, коли бригадир відлучився, Карпо встиг той мішечок комусь із домашніх передати, бо не знайшли його у кущах. Привели Синицького до приміщення правління колгоспу. І не просто так привели. Семен Семенович, голова сільради, та Михайло накинули злодію на шию ремінь і так вели, щоб усі бачили. А Михайло ще й дрючком бив по спині! Привели Карпа, почали допит, а він відмовляється. Не брав, мовляв, нічого, і все! Його і били, і кидали на долівку, все марно. Ніч протримали у холодному льосі, але й на ранок колгоспник не зізнався у крадіжці. Довелося перетягнути його поперек спини пару разів дрючком і відпустити. Подибав додому зігнутий у три погибелі, як побитий собака. Впевнений, що і цей випадок нічого не навчить колгоспників.

А тут ще головний біль – план хлібоздачі, який на межі зриву. Цього не можна допустити! Павло Чорножуков здав зерно, виконавши план по податку, а ось його брат Гордій сплатив податок зерном лише наполовину. «Більше від мене нічого не отримаєте!» – гнівно кинув він. Бачите, у нього двійко дітей! Та чи в нього одного? Відібрали сінокіс, але ж сам він бондарює, а дружина шиє, тож мають статок. Потрібно вживати щодо таких саботажників кардинальних заходів, бо і сам не хоче платити податки, й інших підбурює. Михайло все доповів, а не вірити чесному комсомольцю, відданому комуністичним ідеям, немає підстав.

Розділ 39

Уже третій день тримав облогу у своїй хаті Гордій Чорножуков разом із родиною. Двох коней і корову він загнав у сіни, наніс туди сіна та запасся водою. Замкнувся всередині і нікого не пускав.

– Ніхто не має права заходити до моєї хати! – відповідав чоловік через зачинені двері правлінню колгоспу.

За щільно завішеними вікнами ввечері не було видно навіть світла від лампи. Іноді з димаря піднімався вгору дим, очевидно, готували їсти. Лупіков сам не раз приходив, грюкав у двері, господар посилав його під три чорти і відповідав, що ніяких податків від нього не дочекаються. Приходив до садиби і брат Павло, але і йому Гордій не відчинив двері. Третього дня Лупіков наказав комсомольцям вибити шибки й витягти звідти бунтівника, але тільки хлопці вдарили обухом сокири по вікну, звідти почулося гнівне:

– Відійдіть усі, бо буду стріляти!

І насправді, пролунав постріл рушниці. Лупіков наказав виламати двері. Комсомольці знайшли у сараї залізні ломи, вдарили ними по дверях. Знову постріл – і вже в одного юнака з руки заюшила кров. Іван Михайлович дав відбій.

Наступного дня в село після обіду приїхала підвода з озброєними людьми. За нею одразу ж побігли люди до місця пригоди. Павло Чорножуков якраз нагодився у цей час до садиби брата.

– Гордію! Понаїхали озброєні люди! – крикнув він через двері. – Віддай їм усе! Якось проживемо! Ти мене чуєш?

– Нічого я не віддам! – почулося у відповідь. – Хай їдуть звідси геть! Це моя хата, і я в ній господар!

– Брате, вони можуть вас постріляти. У тебе ж двійко дітей. Подумай про них.

– Я про них все життя своє думав. Йди додому, брате.

Сказав – і більше не захотів вести розмову. Лупіков перекинувся кількома словами з приїжджими і наказав людям відійти.

– Вас постріляють тут! – казав він, відганяючи натовп подалі. Лише Павло Чорножуков не зрушив з місця.

– І ти теж відійди! – наказав чекіст і хотів штовхнути чоловіка, але той так зирнув на нього налитими ненавистю очима, що Лупіков одразу ж опустив руки.

– Не торкайся мене! – просичав чоловік.

– То й стій, як бовдур, – сказав чекіст. – Може, одна куля і тобі дістанеться.

Озброєні люди попередили, що будуть стріляти, якщо Гордій добровільно не здасться.

– Не дочекаєтеся! – крикнув він. – Я теж буду стріляти!

Задзеленчала розбита шибка, і в діру розбитого вікна просунувся ствол мисливської рушниці. Гордій зробив постріл.

– Якщо хтось зробить крок вперед, – почулося з вікна, – я живцем спалю себе і свою родину! – попередив Гордій. – Не беріть гріх на душу!

Порадившись між собою, озброєні люди націлили гвинтівки та нагани у бік хати.

– Дозвольте мені ще раз звернутися до брата, – попросив Павло Серафимович.

Лупіков дав добро. Чоловік зробив кілька кроків вперед.

– Стій там, брате! – почув він голос Гордія.

– Гордію, не роби дурниць, прошу тебе, охолонь, – попрохав Павло.

– Я своє слово сказав! Нехай забираються геть, або я всіх спалю!

– Віддай мені дітей. Будь ласка! Вони ні в чому не винні.

– Ми жили разом і помремо разом! Не дають нам жити, як ми хочемо, тож навіщо нам таке життя?! Чи не так? – звернувся він вже до дружини.

– Живими ми не вийдемо, – почувся жіночий голос. – Хай забираються, бо я вже поливаю все гасом!

І насправді, почувся запах розлитого гасу.

– Дітей пошкодуйте! – у відчаї закричав Павло. – Не губіть невинні душі! Віддайте їх мені!

Почувся перший, за ним другий постріли з вулиці. Павло хотів кинутися до хати, бо почув переляканий вереск дітей, але чоловіки схопили його попід руки, не пустили.

– Брате-е-е! – диким голосом закричав Павло Серафимович, побачивши, як всередині хати спалахнуло яскраве полум’я.

– Прощавай, Павле! – крикнув наостанок Гордій. – Прощавайте, люди! Не поминайте лихом!

Уже за мить палало все всередині. Несамовиті людські крики швидко стихли. Довше ржали налякані коні, тужно ревла корова, але й ті замовкли. Люди кинулися тушити пожежу, але жадібний вогонь швидко поглинув і людські життя, і саму оселю, яка нещодавно була наповнена голосами, щебетом дітей та туркотінням швейної машинки.

– Що ж ти наробив, Гордію, – скрушно промовив Павло Серафимович.

Чоловік затулив обличчя картузом, чи щоб не бачити, як у полум’ї зникло життя рідної людини, чи щоб не бачили люди його сльози.

– Таточку, не треба, – почув він поруч голос Варі, яка щойно прибігла на пожежу.

Павло Серафимович витер картузом обличчя, подивився на заплакану доньку.

– Ходімо додому, – попросила вона обережно. – Не треба дивитися.

– Не можу! – розпачливо похитав головою. – Там мій брат. Я нікуди не піду.

– Тату, його вже не повернеш.

– Не піду.

– Але ж у тебе є ми, – продовжила Варя. – Вдома мама сходить з розуму, чекаючи на тебе. Я на неї залишила дітей, твоїх онуків.

– Іди додому.

– Ми не зможемо жити без тебе, – тихо сказала Варя. – Ти нам потрібний. Що ми будемо без тебе робити?

Подивився доньці у вічі. Там розпач і надія одночасно.

– Ходімо додому, – зітхнув він і кинув останній журний погляд на хату, що догоряла.

Розділ 40

Варя взяла немовля на руки й пішла з батьком навідати сестру. Павло Серафимович був у поганому гуморі. Податки по м’ясу платити було нічим. Залишилися у господарстві на дві сім’ї кінь, корова та одна свиня. Зарізати корову – нічим буде годувати дітей. Коня? Як тоді орати землю? І взагалі, без коня ніяк не можна у господарстві. Залишається свиня. Але ж нема ні шматочка сала, ні м’яса. По двору бігає кілька курей, та й то для того, щоб зібрати яйця на податок. Самі вже й забули, які ті яйця на смак. Поки ще є зелень, кури пасуться, а чим їх годувати взимку? Зерно пішло на податок. Залишилося вдома так мало, як ніколи ще не було. Хоч як крути, а не вистачить навіть на посів. А де брати хліб? Городину зібрали, наквасили капусти, огірків, є картопля, буряк, але ж як без хліба? І врожай зібрали непоганий, стояло в полі жито, як лава! А яке було зерно! Не зерно, а бурштин! Серце рвалося на шматки, коли здавав його в колгосп. Недаремно кажуть: «Не той хліб, що у полі, а той, що в коморі». А в коморі майже порожньо. Чув серцем: настають тяжкі часи…

– Бачите? – Ольга замість вітання вказала на ліжко.

Там на животі лежав її старший, дванадцятирічний син Василько. Уся спина хлопця була пописана батогом. Довгі полоси ран кровоточили, і хлопець тихенько стогнав.

– Ось що з моєю дитиною зробили! Геть скалічили!

– Васильку, сонечко, – Варя попестила рукою чуприну хлопця. – Знову за колоски побили?

– Еге ж, – схлипнув він. – Не помітив об’їждчика, а він налетів та так мене відшмагав!

– Падлюка! – обурився Павло Серафимович. – Здійняв руку на дитину! Хай би вона йому відсохла! Не треба більше ходити, бо ще раз піймає – заб’є до смерті.

– Ага! – вмішалася Ольга. – Не ходити? А їсти що взимку будемо? Нема ніде нічого! Те, що дали на трудодні, незабаром доїмо, а тоді що? Посівне зерно молоти на борошно? Зараз працюємо за «галочку» в обліковому зошиті, бо вже й грама зерна на трудодні не дають.

– Може, потім видадуть? – спитав батько.

– Дадуть! – хмикнула Ольга. – Доженуть і добавлять! Усе зерно вивозять у район, комори пусті вже зараз. То лише дурні та мої родичі чекають чогось на трудодні.

– Але ж у колгоспному господарстві мають залишатися якісь запаси, – зауважив Павло Серафимович.

– Мають то вони мають, але геть усе вивозять. Раніше як було? Вранці розіллю всім попити молока, наріжу по окрайцю хліба, а потім так-сяк під’їмо в колгоспі. А зараз дзуськи! То хоча б старших дітей годували у школі, а тепер ні. А ще ж треба чимось і вечеряти. До того ж Оксанка залишається з кимось вдома, її треба нагодувати. Не кинеш вдома саму чотирирічну дитину? Коли хліба мали вдосталь, то спечеш, було, то пиріжка якогось, то вареничка зліпиш, то млинців підсмажиш, а тепер уся надія на городину. Як так і надалі піде, то картоплю до Нового року поїмо і покладемо зуби на полицю, – бідкалася Ольга. – Хотіла сама вночі піти позрізати колосків, але щось лячно. Думаю, як мене посадять, то пропадуть діти. Отож і посилаю старших на поле збирати колоски. Якщо пощастить, то приносять пару клунків. А це саме кілька буханців уже можна спекти.

– І коли вже все це скінчиться? – похитав головою Павло Серафимович.

– У Михайла треба спитати, – пустила шпильку Ольга. – Він тепер халяви керівництву так лиже, аж прицмокує!

– Часто бачишся з ним? – глухо спитав батько.

– Щодня. Він же у нас бригадир! Хоча б раз запитав, як ми живемо.

– Що ж, Василику, з тобою робитимемо? – Павло Серафимович змінив болючу для нього тему розмови. – Як же тобі допомогти?

– Може, я сходжу за Улянидою? – сказала Варя. – Нехай якоїсь мазі дасть, щоб рани помазати.

– Сходи, Варю, – відповів батько, – попроси, нехай сюди прийде, а сама йди вже додому.

– А ви, тату?

– Я дочекаюся знахарку і теж піду, – відповів батько.

– Сходи, будь-ласка, – попрохала Ольга, – бо ми свого батька не дочекаємося і до ночі.

Варя загаялася біля хвіртки Уляниди – ніяк не могла зняти на ній гачка. Хотіла вже погукати жінку, але раптом хатні двері прочинилися, звідти вискочив чоловік і побіг кудись городами. Все відбулося так швидко, що Варя не встигла розгледіти чоловіка, але його постать їй здалася дуже вже знайомою.

– Чого стоїш? – визирнула Улянида. – Заходь.

Варя однією рукою ледь упоралася з неслухняним гачком, обережно тримаючи дитину, зайшла до хати, привіталася. Улянида мовчки вказала на стілець.

– У тебе в сінях стільки трав! – зауважила Варя.

– Так.

– І коли ти встигаєш їх збирати?

– Вранці. Вдень. Іноді вночі на кладовищі.

– О Господи! – сказала Варя перелякано. – І не боїшся?

– Боятися треба живих, а не мертвих.

– А що ти так світишся? – усміхнулася Варя. Лише тепер вона помітила веселі іскорки в очах жінки. – Ти ніколи такою не була! Ану зізнавайся!

– Кохання палає, – відповіла, як завжди, коротко.

– Ти закохана?!

– Так.

– І хто ж він?

– Кохання існує лише для двох, – сказала утаємничено Улянида, і Варя вперше помітила її несміливу, але таку щасливу усмішку.

– Це ясно. Тож ти не зізнаєшся, хто твій обранець?

– Третій може нашкодити.

– Завжди ти говориш загадками, – ображено сказала Варя. – Ви ж колись одружитеся?

– Ні!

– Чому?

– Кохання – не тільки радість. Кохання й біль, – відказала, і знову мовчок!

Добре знаючи Уляниду, Варя не стала допитуватися далі, попрохала піти полікувати Василька. Жінка мовчки посунула у комору, а Варя пішла додому. Знала: від Уляниди вже не почує ні слова.

Варя вийшла у садок, сіла на лавку, обпершись спиною на стовбур яблуні. Вона погодувала груддю маля. Дитинка, чмокнувши кілька разів губками, солодко заснула, відчуваючи материнське тепло. Сонце ліниво скочувалося донизу, сповіщаючи про закінчення ще одного дня. За деревами, на узгір’ї, як на долоні, розтягнувся хутір Надгорівка. З десяток хаток примостилися серед дерев в один ряд. Варі подобалося дивитися увечері на хутір. Коли насувалася темінь і у вікнах запалювали світло, хатинки розчинялися, ніби кудись зникали, залишивши по собі світні віконця, які ставали схожими на розсипані намистинки. Зараз ще не настав вечір, тому хатки здалеку скидалися на ластів’ячі гнізда, приліплені на урвищі річки. Поступово стихав сільський гомін. Лише було чути, як хтось сталить сокиру та гавкає у когось собака…

Розділ 41

Повертаючись додому від старшої доньки, Павло Серафимович пішов вузьким провулком. Він здалеку пізнав Михайла, який простував назустріч. Іншого разу син звернув би кудись, як робив це завжди, щоб не зустрітися з батьком, але зараз йому нікуди було дітися. Павло Серафимович порівнявся з сином, ґречно привітався.

– Доброго вечора, Михайле!

– Доброго! – буркнув той у відповідь, але не пройшов далі, зупинився.

– Як ти?

– Добре. А ви? – запитав, не піднімаючи голову.

– Зайшов би, дізнався.

– Нема часу.

– Кажуть люди, на задніх лапках ходиш перед керівництвом?

– Не ваше діло! – огризнувся.

– Ну добре, то твої справи. А як там діточки?

– Теж добре, – похмуро озвався Михайло.

– Ми з матір’ю вже скучили за ними. Мати скільки разів приходила, щоб побачити онуків, приносила гостинці, так твоя дружина не пустила її на поріг.

– Не треба нам від вас нічого! – відрубав Михайло.

Боляче різонули ті слова по самому серцю, але Павло Серафимович мовчки проковтнув образу.

– Вони ж наші онуки, рідна кров, – спокійно зауважив батько. – Родина Чорножукових завжди була дружньою.

– Минули ті часи.

– То ти, як я розумію, зрікся своїх батьків? – чоловік поставив питання руба.

– Навіщо такі гучні слова? Зрікся, не зрікся… Я – комсомолець, будую нове світле соціалістичне життя, а такі, як ви, заважають, тягнуть назад.

– І чим же, Михайле, я тягну назад?

– Тим, що скнієш над своїм багатством! Вчепився у землю руками й ногами і не бачиш, що вже всі попереду, а ти залишився десь позаду.

– Хто попереду?

– Комуністи, комсомольці, колгоспи врешті-решт!

– У вашому колгоспі, який попереду, земля будяками поросла, худоба реве голодна, коні худі, як шкапи, дітей батогами шмагають і нема у вас господаря, нема!

– Усе буде, але не одразу.

– Можливо, – погодився батько.

– Зрозумійте, – сказав Михайло, дивлячись кудись на городи, – краще вже зараз вступити в колгосп і все добровільно віддати.

– Я й так усе віддав, сплативши податки.

– Невже? – спитав Михайло з удаваним здивуванням. – Я ж знаю вас, завжди є великі припаси.

– Були колись.

– Все одно у вас усе відберуть.

– Уже нема чого брати, – сказав батько. – Так що передати матері? Ти навідаєш її?

– Я не прийду, – помітно знітившись, відповів Михайло.

– Погані ми з матір’ю стали, – насмішкувато мовив батько. – Гидуєш нами, куркулями?

– Ти сам дав відповідь на своє питання, – сказав Михайло. Він поправив картуза й швидко пішов.

Ніби варом обдали Павла Серафимовича, аж похололо серце від образи. Потихеньку подався додому. Дійшовши до садиби, звернув убік, пішов до озера. Тягарем лягла на серце розмова з сином. Як про неї розповісти дружині? Чув не раз, як плаче ночами в подушку. Воно й зрозуміло: мати! Народила у муках, вигодувала груддю, випестила, виростила, а він тепер вовком дивиться на неї. Змарніла вона від хвилювань та печалі, шкода її. Навіть уявити не можна, як їй болить за сина. І не розказати про зустріч з ним не можна, і сказати – ще більше роз’ятрити рану.

Павло Серафимович довго сидів на березі озера. Холонули думки. Уже висів місяць у синьому вечірньому небі, заллявши світлом усе навколо, а чоловіча постать залишалася непорушною. Навіть місячний зірчастий вечір не міг витягти чоловіка із тяжких роздумів. Залізна туга все ще тиснула серце. Він узяв камінець, кинув у озеро. Розгорнулося віяло янтарних скалок води. Якби ж то тугу можна було так розсипати по воді, щоб вона розійшлася колами, розвіялася!

Кинувши останній погляд на блискучу поверхню, Павло Серафимович пішов додому. Якимось внутрішнім чуттям він відчув, що наближається щось сіре, невідоме, жахливе. Ще не можна було чітко розгледіти риси того страхіття, але було ясно, що він втратив ще одну дорогу людину.

Розділ 42

Варя помалу відсунулася від чоловіка, прислухалася. Василь міцно спав. Вона тихенько підвелася з постелі, навпочіпки підійшла до дитячого ліжка. Маргаритка спала, поклавши долоньку під щічку. Маленький Сашко поруч сопів, закинувши рученята вгору. Хотілося поцілувати їхні теплі щічки, але діти можуть прокинутися, і тоді все пропало. Варя намацала приготований звечора одяг, швидко вдяглася. Залишилося тільки непомітно вислизнути з хати. Ще одна мить хвилювання – і Варя надворі. Вона забрала лопату та мішок, які заздалегідь приховала за хатою, вийшла на вулицю.

Село ніби вимерло, але Варя знала, що то омана. Під покровом темної ночі, коли хмари поглинули місяць та зорі, багато хто не спить. Доведеться чекати Ольгу на лавочці. Варя обмоталася мішком, прив’язала його до живота запоною,[16] щоб не було помітно. Ще нікуди не йшли, а вже страшно. Мала намір прожити чесно, навіть була певна, що не доведеться брехати рідним, але життя таке непередбачуване.

Нещодавно батько послав матір переночувати у Ольги, бо всі її діти захворіли на застуду і потрібно було дати сестрі відпочити вночі. Мати пішла, щоб побути там ніч та залишитися з дітьми на день, доки Ольга буде на роботі, а Варя щось запідозрила. Вночі, як завжди, вона не спала, віддавшись у полон нездійсненних мрій, коли почула іржання Буяна. Вона вийшла з хати, із-за рогу будинку побачила, що батько забрав коня та племінного бика цінної симентальської породи, повів із двору худобу. На воза він поклав свій новий кожух, прикрив його соломою. Варя здогадалася, що батько поїхав до міста на базар. Повернувся він наступного дня після обіду. Варя помітила, що батько з воза зносив мішки з зерном та носив їх до комори. Звичайно ж, кожуха вже не було, як не було і бика.

Того ж дня він швидко здав зерно на податки. Увечері з удаваною радістю сповістив рідних, що сплатив податки грошима та зерном і у них ще залишилося жито принаймні на посів. Варя промовчала. Лише вона знала таємницю. Того зерна, яке вони виростили та зібрали, не вистачило для сплати податків, тож батько прийняв рішення піти на обман, жаліючи рідних. Невідомо, як він зміг так побазарювати, бо ще в серпні оголосили закон про спекуляцію, за яким можна було отримати від п’яти до десяти років ув’язнення. У місті не вдавалося нічого ні продати, ні купити, бо діяла карткова система. Напевно, батька беріг янгол-охоронець, зглянувшись над головою родини, який так щадив свої рідних.

Варя була впевнена, що грошей, виручених від продажу бичка, не вистачило б на сплату податків та купівлю зерна. Найімовірніше, батько знову поміняв царські червонці. Бідний, суворий та добрий тато! Бачачи, як хвилюються його близькі, як переживають, що не зможуть сплатити податки і його заарештують, він пішов на такий крок. Ніхто не помітив його святої неправди, окрім Варі, яка ніколи про це не скаже. Батько радів як дитина, коли мати задоволено оглянула комору, де золотіло зерно, коли усміхнулася його донька, сказавши, що тепер буде все добре…

– Ти вже тут? – стиха спитала засапана Ольга.

– Ходімо? – підвелася Варя, прихопивши лопату.

– А я ще й молоток прихопила, – сказала Ольга. – За пояс спідниці приховала.

– Навіщо?

– А якщо нас спіймають? Ти гадаєш, я так просто здамся?

– І що ти робитимеш тим молотком? – з острахом запитала Варя, ледь встигаючи йти за сестрою.

– Сама здогадайся!

Далі пішли мовчки. Село ніби вимерло, але жінки знали, що не вони одні не сплять глухої ночі. Скрута жене людей на колгоспні поля збирати залишки врожаю. Потрібно бути обережними, бо навіть на тих полях можуть піймати та посадити за ґрати за розкрадання державного майна. Уже діє триклятий закон, який охрестили у народі «закон про п’ять колосків».

Жінки дісталися посадки, присіли відпочити за кущами терну. Вони до болю в очах вдивлялися в простір, але стояла така темінь, хоч око встрель. Вони довго прислухалися до кожного шелесту, перш ніж рушити на поле. Мовчки перехрестилися і, зігнувшись, ніби це робило їх менш помітними, пішли вперед. Одразу ж руки замість стерні намацали ріллю. Спочатку вони навіть не зрозуміли, що то таке. Ольга прошепотіла до Варі: «Я не могла помилитися. Тут була посіяна пшениця».

– А ти впевнена? – Варя й надалі мацала землю.

– Вони заорали! – зрозуміла Ольга. – Тут ще стільки лишилося не зібраних колосків, а ті тварюки їх приорали!

Ольга схопила сестру за руку, потягла назад, у схованку кущів та дерев.

– Що тепер робити? – запитала пошепки засмучена Варя.

– Підемо далі. Наступне поле було засаджене цукровими буряками. Гадаю, що тобі вони теж не будуть зайвими, – відповіла Ольга з оптимізмом.

– Звичайно! Дітям потрібно зварити цукор.

– Тож підемо посадкою далі, – дала команду Ольга.

Натикаючись на гілки дерев, обдираючи руки колючками терну, жінки дісталися поля, де росли буряки.

– Їх нещодавно зібрали, – пояснила Ольга, – тож іще не всі залишки ночами порозтягали. Думаю, що буряк краще, ніж картопля, – підсумувала жінка, бо вони планували зібрати трохи колосків і встигнути роздобути хоч по півмішка картоплі.

Дісталися поля, де донедавна росли буряки, вслухалися в тишу.

– Ходімо! – Ольга сіпнула сестру за рукав.

Вони навпомацки знаходили невеличкі бурячки, що залишилися у землі. Гички на буряках вже не було, тож доводилося їх викопувати. У Варі від хвилювання серце так стугоніло у грудях, аж переляканій жінці здалося, що його чути навколо. Ставши на коліна, вона похапцем тикала у землю лопатою, діставала буряки і вкидала їх у мішок. Накопала вже майже півмішка, коли їй вчулися віддалені людські голоси. Варя підповзла до сестри, вказала пальцем туди, де, напевне, були люди. Сестра прислухалася. Ольга приклала вказівний палець до вуст і кивнула сестрі «ходімо». Жінки перекинули мішки через плечі, швидко побігли в посадку. Сиділи мовчки, вслухаючись у звуки, які наближалися. За якийсь час стало зрозуміло, що на полі такі ж, як вони, люди.

– Вони теж викопують буряк, – прошепотіла Варя. – Скоріш за все, то з нашого села. Може, підемо й ми?

– Ти що?! – Ольга покрутила пальцем біля скроні.

– Вони теж крадуть.

– Ну то й що? Завтра ж зранку на тебе донесуть у сільраді.

– Але ж вони точно такі, як і ми.

– Не будь дитиною, Варю, – пошепки сказала сестра. – Люди стали злі, кожен дбає лише про себе. Ходімо краще ще на одне поле. Тут неподалік росла кукурудза. Якщо пощастить, то зберемо трохи качанів.

Варя погодилася. Несучи на плечах важкий мішок, вона думала про своїх дітей. Якщо донесе його додому, то матиме трохи цукру, навіть не цукру, а солодкого варива. Незабаром час підгодовувати Сашка, тож до каші треба додавати цукор. Скільки ж варива вийде з того буряка, що у мішку? Якщо навіть два кілограми, то й це добре. А якщо знайде кілька початків кукурудзи, то можна буде змолоти і зварити дітям кашу на молоці. Вона зробить усе можливе й неможливе, аби лише діти були ситі. Тішачи себе думками, Варя мужньо тягла мішок, ледь встигаючи за швидкою та дужою сестрою. І справді, їм пощастило знайти з десяток невеличких качанчиків.

– За колосками вже не підемо, – сказала Ольга, коли відійшли на безпечну відстань. – Потрібно все це сховати, щоб мої вдома не помітили. От життя пішло! Ідеш красти і усіх боїшся! Сахаєшся охорони, боїшся людей, з якими живеш поруч усе життя, прийдеш додому – від своїх криєшся.

– Нехай я криюся, – сказала Варя, – бо батьки б ніколи мене не відпустили, а ти чого боїшся своїх?

– Мої – чесні колгоспники. У погребі майже пусто, по коморі вітер гуляє, а їм байдужісінько. Зовсім не думають, як далі жити, – розмірковувала Ольга, йдучи дорогою до села. – Як згадаю, скільки запасів завжди було у батьків! Хоч і гарували з ранку до ночі, зате знали, що голодними та голими ніколи не будуть. А тут питаю своїх, як будемо жити далі, а вони відказують: «Як усі, так і ми. Радянська держава про нас подбає». Чи не дурні?

– А якщо прокинуться, а тебе вдома немає?

– До ранку будуть спати як діти, – утаємничено посміхнулася Ольга.

– Звідки ти знаєш?

– Якщо кажу, то знаю. Я їх звечора напоїла маковим настоєм, – пояснила сестра. – А ти що скажеш чоловікові, якщо помітить твоє зникнення?

– Сподіваюся, що він не прокинеться. Василь стомлюється, бо ходить допомагати своїм старим батькам, та й вдома роботи вдосталь. Зазвичай він спить міцно.

– Усе. Зараз увійдемо у село, тож мовчки розходимося по своїх вулицях. Не йди понад дворами, бо всіх собак побудиш, – повчала Ольга. – І по дорозі не йди. Перебігай від дерева до дерева, придивляйся та прислухайся. Якщо когось побачиш, одразу кидай мішок і йди собі. Якщо і знайдуть, скажеш: «То не мій». Нехай тоді доведуть, що то твоє. Зрозуміла?

Варя закивала. Сестра швидко зникла у темряві. Жінка, за порадою Ольги, побігла вулицею. Ніколи дорога додому не була такою довгою. Здавалося, що вона тягнеться нескінченно, а дерев виявилося так мало. Перебігаючи від куща до куща, від дерева до дерева, на смерть перелякана, Варя дісталася домівки. Лише перед льохом звільнилася від тягаря, стомлено сіла на мішок. Важко дихаючи, подякувала Богу. Віддихавшись, навпомацки підлізла під дашок над льохом. Тут лежали сірники і стояла лампа, але жінка не стала її світити. Підняла кришку, потягла за собою мішок по драбині вниз. Знаючи, в якому засіку що лежить, поклала принесені буряки до домашніх. Добуту кукурудзу склала під дашком для просушки.

Варя у сінях сполоснула руки у мисці з водою, вмила палаюче лице. Вона ніколи нічого не крала – так привчили її батьки. Якщо Ольга візьме її з собою, то знову піде. Головне, щоб не дізналися батьки. І ще – щоб не спіймали. Вірила, що не осоромить своїх батьків, і на родину Чорножукових ніколи не поставлять тавро крадіїв.

Розділ 43

Тільки-но Чорножукови полегшено зітхнули, спільними зусиллями сплативши податки із двох дворів, як їм вручили папір, де йшлося про «зустрічний план податків».

– Чи до одних нас такі вимоги? – запитав Павло Серафимович, прочитавши папери.

– І вам, і Мовчанам, і усім тим, хто не вступив до колгоспу, – пояснив посильний.

– Передай, що я вже все сплатив, – сказав чоловікові Павло Серафимович. – Більше від мене нічого не отримають.

– Так і передати?

– Так і передай. У мене як у латиша: тільки ніс та душа. Скажи, що нема чим платити.

– Добре, – сказав чоловік.

Одразу ж прибіг сусід Трохим Мовчан.

– Що робити? Що діяти? – схвильовано запитував чоловік. – Я ще ті податки несповна виплатив, а вже треба інші платити? Хоч у петлю лізь!

– Сам не знаю, як тут бути, – стурбовано відповів Павло Серафимович. – Нема чим платити. Я так і сказав.

– І що ж воно буде з нами?

– Не знаю, сусіде, – насупив брови чоловік, – і тобі не дам поради, бо сам безпорадний.

А вже наступного ранку прибігла до нього Олеся. Захекалася, очі великі, перелякані.

– Я дізналася від Йосипа, що днями прийдуть вас і Варю розкулачувати! – випалила вона на одному подиху.

– Що? – перепитав зблідлий Павло Серафимович.

– Відберуть у вас і землю, і все!

– Я ж сплатив податки, – тихо, ніби до себе, промовив Павло Серафимович.

– Ой, не знаю! – бідкалася дівчина. – Почула, що зерно будуть відбирати, бо колгосп план заготівель не виконує. Господи! Що ж то буде?

– Заспокойся, дитинко, – Павло Серафимович опанував себе. – Ти впевнена, що до нас прийдуть?

– Так! Сама чула, як брати поміж собою розмовляли. Тільки ви не кажіть їм, що я вам донесла, бо мене чоловік приб’є, – попрохала Олеся. – Я ще звечора почула, але не мала змоги з дому вирватися. Ніч не спала, хвилювалася за вас. Ледь дочекалася, коли вони підуть на роботу, щоб до вас забігти.

– Не хвилюйся, – заспокоїв він Олесю, – якось та буде.

– Може, Михайла попросити, – невпевнено сказала дівчина, – щоб слівце за вас замовив? Він же у колгоспі не остання людина.

– Ні, – прозвучало категорично. – Я не буду ставати перед ним на коліна. Він – відступник, зрадник. Хай розпоряджається сам своїм життям, Бог йому суддя. А тобі, дитинко, спасибі.

– Може, ви встигнете кудись зерно сховати? – втишивши голос, сказала Олеся. – Якщо прийдуть забирати, то хоч не все вивезуть.

– Я подумаю, – відповів Павло Серафимович. – А ти йди, поки твої не помітили, бо будуть тебе гризти.

– Подавляться! – Олеся слабо посміхнулася. – Я така кістлява!

Павло Серафимович скликав усю родину. Тяжко було сповістити неприємну звістку, а довелося. У дружини одразу ж горохом покотилися сльози.

– Не віддам! – твердо сказала вона. – Нічого не віддам!

Варя ніби оціпеніла. Невже й справді усе відберуть? Почуття безпорадності перед неминучим заважало їй думати, скувало по руках і ногах. Так і сиділа, тримаючи біля грудей немовля, лише Маргарита весело щось лопотіла та бігала по хаті, намагаючись зловити кошеня.

– Напевно, і у моїх батьків відріжуть землю, – сказав Василь, – вони ж не вступили до колгоспу.

– Куди їм вступати? – хмикнув Павло Серафимович. – Сват ледь ноги переставляє, і сваха не ліпше його.

– Усе одно – не колгоспники, значить, залишать трохи землі, і все по тому, – пояснив Василь. – Уже з сільради приходили і попереджали.

– Ні жити не дають, ні спокійно старість зустріти, – сказав задумливо Павло Серафимович. – Давайте усі заспокоїмося і подумаємо, що нам робити. Будемо сподіватися на краще, але потрібно підготуватися до найгіршого.

Уночі Чорножукови не спали. Погода сприяла родині. Ще звечора почав мрячити дрібний дощ. Набрякле небо просіювало воду через сито. Тож було темно і тихо. Василь із тестем викопали посеред городу велику яму. Варя з матір’ю наносили ряднами соломи, намагаючись у пітьмі не наслідити. На дно ями насипали соломи, туди склали у мішках зерно, зверху – знову солома, і лише потім засипали землею. Щоб не видно було, де порушена земля, звалили туди кукурудзиння, яке ще не встигли посікти на корм для худоби. Меншу частину зерна все ж залишили у коморі, бо не повірять, що нічого немає. По тому розійшлися мовчки по домівках. А Павло Серафимович потай від рідних переховав свою мисливську рушницю. Надійну схованку знайшов під солом’яною стріхою батьківської хатинки.

Ніхто тієї ночі так і не зімкнув очей, хоча всі Чорножукови ясно розуміли: хвилювання нічого не зможе змінити, воно лише краде спокій.

Розділ 44

Підтяглися підводи до садиби Чорножукових, а за ними почали звідусіль збиратися люди. Біля коня стояв Михайло Чорножуков, погладжував кінську гриву.

– Батька б так пожалів, іроде! – кинув хтось зі злом та плюнув у бік Михайла.

– А що? – обізвався лисий чоловік, плюючи насіння. – Правильно робить, він же комсомолець! Досить куркулям на нашій шиї сидіти!

– І як той Павло у тебе на шиї сидів?

– Цитьте! Дивіться, Павла з Надією з хати вивели!

– Боїться За…ков, викликав озброєну підмогу!

– А то як?! Ті багачі так просто зі своїм багатством не розлучаться!

Надія пручалася, коли озброєні гвинтівками чоловіки під руки витягали її з хати.

– Пустіть мене! – закричала вона. – Приберіть свої погані руки!

– На вічні морози захотіла?! – бігав навколо них Лупіков. – Так це ми зараз організуємо!

Павло Серафимович підійшов до дружини.

– Надю, – сказав він, – уже нічого не вдієш. Іди до мене.

– Я не віддам! – блиснувши очима, скрикнула жінка. – Це наш дім!

– Був ваш – стане наш! – єхидно хіхікнув Лупіков. – У вас он три будинки, живи, де хочеш! А тут буде сотня.[17]

– Тут нічого не буде! – з відчаєм закричала жінка. – Тут буде жити моя родина! Нічого не віддам, хоч вбийте мене!

– Вбивати тебе ніхто не буде, – Лупіков став перед нею, гордовито задер носа. – А ось на виселки можемо видати квиток.

До них підійшов Щербак. Досі він стояв збоку, не втручаючись у суперечку.

– Пустіть її, – наказав він. Чоловіки, які тримали під руки жінку, переглянулися між собою, поглянули на Лупікова. – Пустіть, наказую! – повторив Кузьма Петрович. – Куди вона подінеться?

Жінка, звільнивши руки, поправила волосся, що спадало на очі.

– Надю, послухай мене, – сказав Щербак, – прошу тебе: дай їм зробити свою справу. Вас насправді можуть виселити кудись із села в бараки або навіть заслати на Північ.

– За що?!

– Такий закон. За супротив можуть покарати. Прошу тебе, змирися, віддай будинок! – Було помітно, як тепло дивиться чоловік на непокірну та ще таку гарну жінку, як важко йому дається кожне слово. – Вам є де жити, ви не залишитеся без даху. Вже не можна нічого змінити.

– Покоритися? – з іронією сказала жінка.

– Нехай так, принаймні ви залишитеся тут, у селі.

– Яка нечувана щедрість! Пожалів вовк кобилу, залишив хвіст та гриву. Так, Кузьмо Петровичу?

– Краще вже синиця у руках, ніж журавель у небі.

– Мамо! – на матір подивилася Варя. Її очі були наповнені сльозами відчаю. – Віддайте їм усе, – попросила вона. – Хай подавляться, але дадуть нам спокій.

– Ба, яка мудра куркульська донька! – тицьнув пальцем у бік Варі Лупіков, вдоволено посміхнувся.

– Мовчи, погань! – блиснув очима батько Варі. – Не чіпай мою доньку!

– Кому вона потрібна? Куркульське кодло! – сказав Лупіков, відходячи від нього на безпечну відстань.

Жінка пов’язала біленьку хустку, яка спала на пле́чі, гордо скинула голову.

– Забирайте! – сказала вона. – Якщо гадаєте, що мене зламали, то помиляєтеся! – обличчя осяяла якась загадкова, ледь помітна посмішка.

Жінка підійшла до своїх рідних, стала біля чоловіка.

– Витягайте свої манатки! – звернувся до них Лупіков.

– Вам потрібний будинок, то ж ви й виносьте, – намагаючись не підвищувати голосу, відповів Павло Серафимович.

Чекіст дав команду – і молоді люди, голова колгоспу та сільради одразу ж услужливо кинулися до хати. За мить вони вже витягали пожитки у двір, скидаючи все біля старенької хатинки. Винесли одяг, витягли скрині, посуд, кочерги та пічові лопати,[18] ліжко, столи, стільці, тягли з комори діжки з солінням, кидали на купу скатертини, позривані з вікон фіранки, вишиті рушники та божники. Чорножукови мовчки спостерігали. Вони стояли в ряд, підтримуючи одне одного під руки, як стоять люди на цвинтарі, проводжаючи в останню путь рідну людину. Вони мовчки прощалися з мріями про краще майбутнє, до якого йшли роками, гаруючи з ранку до ночі. У кожній тій речі, яку недбало кидали до купи, у кожному горщику, у кожній скатертині – в усьому була їхня праця. Від усвідомлення того, що якимось законом було одним розчерком перекреслено їхнє омріяне життя, душі нестерпно стискали сум, відчай та образа. Катувала безпорадність. Вони розуміли, що ще одне необачне слово – і вони будуть виселені. Тоді не буде нічого, окрім дерев’яного барака і вічної каторжної праці на благо держави.

– Варю, – пошепки промовила мати, – сховай оце в ліфчик.

Жінка щось непомітно переклала у долоню доньки.

– Що то? – тихо спитала Варя, всунувши за пазуху маленький предмет.

– То мій натільний золотий хрестик, – пояснила мати.

– Навіщо?

– А як справді відправлять мене на виселки? Тож нехай буде у тебе, на добру згадку про мене, – тихо сказала жінка і подарувала Варі ледь помітну люблячу материнську усмішку.

– Не кажіть так, мамо, – попросила Варя, – мені й так страшно.

– Слухай мене ще, – жінка нахилилася до самого вуха доньки, і Варя ледь почула: – На горищі нашої хати під дванадцятою дошкою від віконця є схованка. Нещодавно я все переховала і ще не встигла сказати батьку. Там царські червонці та срібні ложки. Запам’ятай: дванадцята від віконця! Не від драбини, якою можна туди дістатися, а від віконця. Якщо забудеш, згадай: дванадцять апостолів, дванадцята дошка. Почула?

– Так, – розгублено сказала Варя. – Навіщо ви мені все це кажете? Ви мене лякаєте.

– Про всяк випадок, – мовила мати і провела долонями по обличчю Варі. – Ти у мене така гарна! – сказала стишеним голосом. – Дай Боже тобі щастя!

– Мамо, ви так кажете, ніби прощаєтесь, – сказала Варя, помітно хвилюючись. Жінка загадково усміхнулася. І було у тій усмішці щось і підбадьорливе, і сумне, і водночас світле.

Наостанок із приміщення винесли ікони. Образи кинули посеред двору, як непотріб. Лупіков одразу ж почав трощити, стрибаючи по них. У натовпі хтось зойкнув та заплакав, хтось із набожних жінок послав Лупікову прокляття. Варя затулила обличчя долонями, тихо розплакалася, сховавши лице в плече матері. Жінка обійняла доньку, погладила її по спині.

– Ну що? Зберегли вас ваші боги? – розсміявся він, вдаривши востаннє чоботом по образах. – Вилучайте зерно! – дав команду. – Порожні мішки візьміть на возах!

Повз Чорножукових проходили комсомольці, несучи на спинах повні мішки. Голова колгоспу із задоволеною пикою рахував їх, ставлячи «галочки» на папірці.

– Усе! – доповів голова, перевіривши комору. – Комора порожня.

– Мало! – насупився Лупіков. – Стільки землі і так мало зерна?

– Піди візьми більше, – похмуро озвався Павло Серафимович.

– Замовкни! – заверещав чекіст. – Завтра ж розберемо комору і перенесемо на колгоспний двір! І землю відріжемо по саму хату! Зрозуміло?

– Шкіру з мене не забудь зідрати, – насмішкувато промовив Павло Серафимович, – згодиться в колгоспі.

– Ось коли залишишся ні з чим, тоді тобі буде не до сміху! – пригрозив Лупіков. – Якщо все, то я замикаю хату, – сказав він, дістаючи замок.

– Стійте! Зачекайте хвильку, – Надія вийшла вперед. – Можна мені попрощатися зі своєю хатою?

Лупіков здивовано зиркнув на жінку.

– Будь ласка, – спокійно сказала жінка, – хочу востаннє глянути.

– Іди! – махнув рукою комуніст. – А ви йдіть до наступної хати.

Надія, проходячи повз Лупікова, на мить затрималася.

– Прийде час, і вас проклянуть нащадки! – сказала вона, дивлячись йому прямо в очі. Чекіст почервонів від невдоволення, але нічого не сказав, лише міцно стис тонкі губи.

Жінка повільно зійшла вгору сходами ґанку, обернулася, окинула швидким поглядом рідних, усміхнулася їм і переступила поріг.

– Ну що, куркульська Мавко, – Лупіков, похитуючись з п’ят на носки, насмішкувато звернувся до Варі, – не гуляти тобі вже у березовім гаю! – Варя спаленіла від образи та гніву, але її спинила тверда рука батька. – Важко розставатися із зерном?

– Забирайте, – ледь чутно сказала вона. – Там у хаті мій чоловік з дітьми.

– І худобу заберемо, – нахабно посміхнувся Лупіков.

– Як?! – запитав спантеличено Павло Серафимович.

– Навіщо кінь, коли землі не буде?

– Корову залиште, – попрохала Варя. – У мене ж двійко малих дітей. У нас на дві родини одна корова. Прошу вас!

– Не забирати? – Лупіков почесав потилицю.

– Так, – підійшов до нього Кузьма Петрович, – можна залишити корову, бо вона таки справді одна на дві сім’ї. Уваж, Іване Михайловичу, – додав тихіше.

Вивели Буяна. Кінь заржав, коли його повели через двір незнайомі люди. Варя провела улюбленця очима, повними сліз.

– Щось вона там довго прощається, – невдоволено зауважив Лупіков. – Гадає, що у нас є час, щоб дивитися на її соплі?

Він підійшов до будинку, приклав долоні до обличчя, зазирнув у вікно й одразу ж перелякано відсахнувся. Недобре відчуття блискавкою пронизало Павла Серафимовича. Він прожогом кинувся до хати.

– Стояти! – Лупіков потягнувся рукою до зброї.

– Зачекай, – зупинив його Кузьма Петрович.

Павло Серафимович забіг і остовпів. На гачку, де нещодавно висіла на стелі посеред кімнати лампа, була його дружина. Він кинувся до неї, зняв з гачка мотузку від фартуха жінки, поклав дружину на підлогу, став над нею на коліна.

– Надю! Надю! Люба! – легенько поторсав дружину за плечі, поторгав зблідле обличчя. – Живи, Надю! Не помирай! – благав він, не вірячи, що вона вже не жива. – Надю, навіщо ти… – заплакав, не стримуючи сліз.

Павло Серафимович ще трохи постояв, попестив завмерле навіки обличчя дружини. Він поцілував Надію у чоло, тихо прошептав: «Прощавай, моя люба», – і закрив її повіки. Чоловік вийшов із будинку, несучи на руках тіло жінки, яке стало схоже на зів’ялу квітку. Дико, нелюдським голосом закричала Варя, кинулася до матері. Павло Серафимович поклав тіло посеред двору, поруч із розтрощеними образами.

– Задоволений? – глухим, впалим голосом спитав він Лупікова.

Хтось сказав Михайлові про біду, він зайшов у двір. Син повільно підійшов до матері, яка тихо і смиренно лежала посеред двору. Батько підвів очі, подивився на нього. В очах сина було здивування та страх, і ні крапельки каяття. Павло Серафимович пальцем підізвав його до себе. Михайло нахилився, не зводячи очей з мертвої матері.

– Ти теж винен, – тихо, щоб не чули сторонні, сказав батько. – Я все одно тебе порішу, – прошепотів він.

Михайло швидко пішов з двору. Хтось плюнув йому вслід, але він не обернувся. Лише мимоволі зойкнув, коли камінь наздогнав його, боляче вдаривши у спину…

Старенька бабця Серафима, яка не оминала жодних похорон, зауважила:

– Серафимовичу, не можна самогубцю ховати на кладовищі.

Павло Серафимович, який уже довгий час сидів непорушно біля труни з дружиною, ніби прокинувся. Він невидющими очима дивився на бабцю, мовби намагаючись зрозуміти, що вона тут робить.

– А що ж робити? – тихо спитала Варя. Вбита горем, вона була бліда, аж жовта, ніби її вилили з воску.

– Великий гріх – накласти на себе руки, – співчутливо зітхнула старенька. – Господи, прости нас грішних! – перехрестилася на образи. – За кладовищем, у рівчаку поховані самогубці, – охоче пояснила бабця, – тож там виберіть місце, а я покличу чоловіків, щоб викопали могилу.

– У рівчаку? – перепитав Павло Серафимович. – За кладовищем, як непотріб? Як сміття? Ні, цього не буде. Ми поховаємо її поруч з моїм батьком.

– На городі? – з якимось острахом спитала Варя.

– Так, моя Ластівко, – тихо сказав батько. – Я буду мати змогу часто з нею говорити.

– Зараз люди вже не ховають у своїх садках, – обережно зауважила бабця Серафима.

– Мені байдуже, – відповів чоловік. – Моя Надя буде лежати поруч із моїм батьком, у своїй, у нашій землі, – сказав тоном, який не визнавав заперечень.

Розділ 45

Хоч як умовляла Варя батька перейти жити до них із Василем, той не погодився. Заніс збіжжя до маленької батьківської хати.

– Буду біля своєї матері вік доживати, – мовив сумно.

Частину меблів перенесли у доньчину хату, решту занесли у сараї, комори, сіни.

– Тепер будемо чекати гостей, – сказав батько.

Вони не забарилися. Уже на четвертий день після похорон прийшла комісія. Жаб’як зайшов на подвір’я першим, тримаючи під пахвою товстий зошит із пожовклою обкладинкою. Слідом – Ступак із сажнем, Лупіков у своїй незмінній чорній шкіряній куртці і похмурий та мовчазний парторг.

Павло Серафимович без слів повів їх на город.

– Положено на родину двадцять соток, – пояснив голова сільради. – У вас дві родини, тож вам залишимо сорок соток разом із подвір’ями.

– Як то по двадцять? – спитав Павло Серафимович. – У людей по п’ятдесят.

– То у колгоспників, – пояснив парторг.

– І що ж я посію на тих двадцяти сотках? – розгублено сказав Павло Серафимович.

– Що посієш, те й пожнеш! – недоречно пошуткував Лупіков, і сам розреготався зі свого жарту.

Спочатку розділили навпіл подвір’я. Залишили стільки, щоб був вільний прохід до нового приміщення сільради. Поки члени комісії бігали із сажнем, Павло Серафимович сидів біля свіжої могили на лавці.

– Ось тут, – готуючи кілок, щоб забити його в землю, сказав Лупіков, – закінчується твій наділ.

– Як там? – підійшов до нього Павло Серафимович. Він потупцював на місці, здивовано озирнувся. – Там мої могили. Вони мусять бути на моїй землі.

– Ти гадаєш, мені потрібні оті хащі і поховання на колгоспнім полі? – сказав Лупіков. – Доведеться ще трохи урізати у тебе землі. Будеш ходити туди по межі, – пояснив він.

– Ні! Це неможливо! Вони повинні лежати на моїй землі! – повторив Павло Серафимович.

– Ніяк не виходить, – розвів руками Ступак.

– Але ж не вистачило усього кілька метрів, – наполягав Чорножуков. – Чи колгосп розбагатіє на тих метрах?

– Знаєш, чоловіче, – Лупіков зробив розумний вигляд, – якщо кожному держава подарує по кілька метрів, то залишиться з носом.

– Прошу вас, – із розпачем сказав чоловік, – залиште мені ті метри. Мої рідні у гробу перевернуться, якщо їх відірвати від рідної землі!

– Михайловичу, друже, – звернувся до чекіста Кузьма Петрович, – негоже відбирати землю з похованнями. Давай йому залишимо ті метри, прошу тебе, перед покійними соромно.

Лупіков зняв кашкета, витер носовичком чоло. Кузьма Петрович непомітно поморщив носа. Шкіряна куртка ніби приросла до однопартійця, від того так тхнуло потом, що не можна було терпіти.

– Добре, – сказав уповноважений. – Я поміркував і прийняв рішення залишити ті метри, щоб рідні могли вільно ходити до місця поховання. Забий кілочки одразу ж за могилами, – наказав він Ступаку.

– Одразу ж? – перепитав він.

– Відступи метр і забивай! Телепень, – роздратовано кинув він навздогін Семену Семеновичу. – Ще б у гроби кілок забив!

– Спасибі вам! – сказав Павло Серафимович.

– Не мені, йому скажи, – кивнув на Щербака.

Частина шоста

Чорні хмари над селом

Розділ 46

Листопад 1932 року

– Я – Биков Григорій Тимофійович, – представився високий та худий чоловік. У нього була довга і тонка шия, він би нагадував гусака, якби не орлиний гачкуватий ніс. Чоловік замовк, пильно оглянувши однопартійців.

– Щербак Кузьма Петрович, – першим підвівся парторг. За ним представилися Лупіков, Ступак і Жаб’як.

– Ось і добре, – кивнув головою Биков. – Познайомилися, тепер я доповім про наші завдання. – Він пройшовся перед чоловіками, які сиділи в один ряд за столом. За виробленою звичкою перед кожним лежали для записів зошити та олівець. – Я – комуніст, двадцятип’ятитисячник,[19] – промовив він із задоволенням. – Я – представник райкому партії, приїхав для укріплення села. Товариш Сталін поставив перед нами велике завдання щодо хлібозаготівлі. І ми його повинні виконати! Я відданий побудові соціалізму за всяку ціну! – зухвало заявив Биков. – Іноді про мене кажуть, що я фанатично відданий роботі. І це правда. – Чоловік перевів подих і продовжив: – Нещодавно у столиці України[20] товариш Сталін відрекомендував товаришів Молотова і Кагановича. Як бачите, справа серйозна. Згідно з листопадовим рішенням Раднаркому УСРР про запровадження натуральних штрафів, до колгоспів, які допустили розкрадання колгоспного хліба і надалі злісно зривають плани хлібозаготівель, будуть застосовуватися жорсткі заходи.

– Дозвольте, – Семен Семенович несміливо підняв руку, підвівся з місця, – можна сказати?

– Кажіть, – кинув Биков незадоволено.

– Ми боремося з крадіжками. Щоб не допустити розкрадання колгоспного хліба, ми навіть переорали поля, – пояснив голова колгоспу. – Людей так і тягнуло вночі, щоб щось поцупити з полів, тож ми все переорали, так сказать, щоб неповадно було.

– Це добре, – сказав Биков. Було не зрозуміло, чи він схвалює їхнє рішення, чи ні. – Я продовжу. До таких колгоспів будуть застосовувати натуральні штрафи. І скажу вам, що відбутися малим штрафом уже не вийде. Один приклад: можуть бути застосовані натуральні штрафи порядком додаткового завдання з м’ясозаготівель розміром п’ятнадцятимісячної норми здавання даним колгоспом м’яса, в однаковій мірі як усуспільненої худоби, так і худоби колгоспників.

Від почутого присутні завмерли на місці. Прокрутивши у голові почуте, першим опанував себе парторг. Він попросив слова.

– Так, у нас є певні недоробки, – сказав він, відкашлявшись, – але й зроблено немало. Для виконання плану партії по хлібозаготівлі ми вилучили землі у середняків, одноосібників, куркулів та підкуркульників. Для виконання плану були також вилучені пшениця та жито. Проте і ці заходи не дали нам змоги повністю виконати план. У населення вже нема чого вилучати. Тож скажіть мені, будь ласка, як нам діяти надалі? І що робити для виконання плану?

– А ви впевнені, що увесь хліб вилучили? – Биков примружив очі.

– Так, – відповів парторг. – Працювала спеціальна комісія.

– А я так не думаю. Для виконання завдання, поставленого перед колгоспами, направлені на місця такі принципові комуністи, як я! Ми не допустимо зриву плану хлібозаготівель! Для цього за наказом Молотова і Кагановича ми створимо надзвичайні комісії, до яких залучимо молодь, тобто комсомольців. Потрібно створити такий осередок активістів, які стануть надійною опорою. Бригади активістів підуть по дворах примусово вилучати лишки зерна. Згребемо все під мітлу, але план виконаємо! Головне, залучити таких комсомольців, у яких є справжня більшовицька твердість і готовність за будь-яку ціну виконати поставлене перед нами політичне завдання. До активу ні в якому разі не повинні потрапити м’якотілі комсомольці, які виявляють сумніви та вагання. Потрібно буде діяти впевнено, рішуче, не звертаючи уваги на крокодилячі сльози. Сподіваюся, знайдуться такі? – Биков кинув орлиний погляд на присутніх.

Щербак сидів, нагнувши голову, тож довелося за всіх відповідати Лупікову.

– Так, Григорію Тимофійовичу, підберемо надійних комсомольців.

– Добре, – задоволено потер долоні Биков. – Негайно приступимо до створення комнезамів.

– Вибачте, чого? – запитав Лупіков.

– Комітетів незаможних селян, – пояснив новопризначений, – куди увійдете ви та надійні комсомольці. Я хочу зараз же познайомитися з такими людьми.

– Так… – Голова колгоспу услужливо заглянув в очі Бикову, – усі ж на роботі.

– Зробимо перерву, – сказав він. – Години вам вистачить?

– Добре. Так, вистачить! – закивав головою Семен Семенович.

– Оголошую перерву на одну годину! – голосно об’явив Биков.

Розділ 47

Один за одним підтягувалися комсомольці до нового приміщення сільради. На даху давнього будинку Павла Чорножукова майорів червоний прапор. Між нинішньою і колишньою садибою Павло Серафимович власноруч звів символічний паркан. Рідко набиті обаполки[21] дозволяли бачити весь невеликий двір Чорножукова та стару хату. Михайло швидко пробіг до приміщення, кинувши полохливий погляд на подвір’я. На його щастя, батька у дворі не було, бо ще почне дорікати, що не прийшов на похорони рідної матері.

Биков запропонував комсомольцям сісти.

– Представтесь, – наказав він.

– Михайло Чорножуков, комсомолець! – він підвівся першим.

– Семен Пєтухов, комсомолець.

– Йосип Пєтухов, комсомолець.

– Богдан Коляденко, комсомолець.

– Ганна Теслюк, комсомолка!

– Попенко Сергій, комсомолець, – представився останній.

– От і добре, – сказав Биков, уважно придивляючись до кожного.

Григорій Тимофійович до подробиць пояснив завдання, яке стоїть перед ними.

– Є до мене питання? – Биков на кожному з комсомольців затримав погляд.

– Товаришу Биков, – Михайло підвівся, – можете на мене покластися. Я з перших днів працюю у колгоспі, тоді ж вступив до лав комсомолу. Задача нелегка, але ми зробимо все можливе і неможливе, щоб її виконати. Запевняю, я не підведу!

– Так, – закивав головою Ступак. – Михайло – надійний комсомолець.

Він ще хотів додати, що Михайло – син куркуля, але з ідейних мотивів відрікся від батьків, але вчасно збагнув, що цим може все зіпсувати.

– Добре! Ти будеш у комісії.

– Я тільки хотів спитати, – сказав Михайло. – Я на роботі з п’ятої ранку до сьомої вечора, працюю бригадиром. Тож коли ходити по хатах та вилучати зерно?

– Ви будете звільнені від основної роботи та, як я уже зазначав, отримуватимете нагороду, відсотки від вилученого, – пояснив комуніст.

– Я теж буду чесно вилучати залишки зерна у багачів! – бадьоро почала Ганна. – Я змалку працювала у наймах. Досить гнути спину! Державі потрібний хліб – ми його дістанемо!

– Так! – підхопив Йосип Пєтухов. – Змусимо кровопивць віддати хліб у міста, де його чекають діти!

– Я повністю підтримую свого брата! – Семен підхопився як ужалений.

– Я теж згоден, – тихо сказав неговіркий Попенко.

– А ти чому сидиш такий мовчазний? – Биков звернувся до Коляденка, який не зронив жодного слова.

– Мені дещо не зрозуміло, – юнак підвівся.

– То запитуй!

– Деякі люди хочуть виїхати до міста, щоб там працювати, але на роботу можна влаштуватися лише за оргнаборами, – почав хлопець.

– А хто ті люди? – перебив його Биков. – Ледарі, які саботують плани заготівель. Гадають, у місті не потрібно працювати? Там уведена карткова система на хліб, а у колгоспі можна вдосталь заробити його на трудодні.

– Зараз припинили видачу хліба, – зауважив Богдан.

Биков запитально глипнув на Ступака.

– Так, – кивнув головою голова колгоспу, – бо не виконуємо план.

– Ось бачиш, юначе! Правління вимушене було піти на такий крок. І чому? Бо одні хочуть жити у місті, нічого не робити, а інші саботують здачу хліба на селі, – пояснив Биков.

– І все ж таки, – уперто продовжив Богдан, – чому селяни не мають паспортів і не можуть жити у своїй країні там, де вони хочуть?

– На думку нашого великого вождя Йосипа Віссаріоновича, селяни мають жити не там, де їм хочеться, а там, де потребують інтереси держави, – невдоволено, карбуючи кожне слово, пояснив Григорій Тимофійович. – Тепер у мене до тебе питання, – він упився в юнака очима. – Ти ідейно готовий бути членом комісії?

– Як я зрозумів, – спокійно сказав хлопець, – створюється комісія на кшталт карального загону?

– Ти що верзеш?! – скипів Лупіков й одразу ж став червоним від обурення.

Биков зупинив його порухом руки. Він підійшов до юнака, втупив у нього погляд.

– Ти відмовляєшся чи ні? – поставив питання руба.

– Убийте мене, але я не піду відбирати у людей останнє! – сказав Богдан.

– Підеш! – закричав Биков. – У мене підеш!

– А якщо не захочу? Хто мене змусить?

– Як ні, то поїдеш на Соловки,[22] якщо СВУ не пришиють.

Те страшне слово в селі почув Богдан, здається, ще у двадцять восьмому році. Ніхто до пуття не знав, що воно означає, але чули про нічні арешти по селах за те СВУ. Ходили чутки, що арештанти зникали безслідно. Богдан згадав хвору матір. Що буде з нею, якщо його заарештують за те СВУ? Як житимуть без нього молодші сестри-близнючки? Але як іти по хатах, трусити пусті торби людей, поруч із якими він виріс? Заглядати у порожні сусідські комори? Він не зможе.

– Вибачте, – сказав він тихо. – Я не зможу. Зараз не можу, – додав Богдан. – Згодом приєднаюся, а зараз мені потрібно морально підготуватися. Я не хочу підводити членів комісії.

– Я візьму його на поруки! – підвівся Йосип Пєтухов. – Можна?

– Можна, – відповів Биков. Йосип не помітив невдоволення у голосі новопризначеного. – Комсомольці можуть бути вільними, а ви залишіться. Потрібно вирішити ще кілька питань.

Розділ 48

Зі смертю матері зникли з життя Варі світло та радість. Сум був повсюди. Він поселився в оселі, заповнив собою колись такий веселий садок, нишпорив спорожнілими подвір’ями. Смуток ліг на широкі плечі Павла Серафимовича, від чого вони опустилися, тягарем тиснув на спину – дужий та кремезний чоловік одразу якось зіщулився, ходив, опустивши очі до землі. У душі – суцільна темна прірва. Здавалося, ще один крок – і та прірва поглине, проковтне його назавжди. Навіть не вірилося, що лише три роки тому вся родина Чорножукових була міцною, дружньою та щасливою, і вірилося, що порушити звичне життя не зможе ніщо. Нововведення змусили зникнути, але не здатися, брата Федора та його дружину Оксану. Гордо, незламно, не бажаючи сліпої покори, пішов із життя разом з усією родиною Гордій Чорножуков. Потім Надія. Вона не змогла так легко відмовитися від того, що по праву належало їм. Між покірним життям та вільною смертю обрала друге. Син Михайло живий, але для батька він теж помер, принаймні у душі. А Павло Серафимович, найстарший у родині (якщо не брати до уваги немічну матір), – живе. Та чи можна назвати це життям, коли знаєш, що прийде весна і вже не буде того відчуття свята у душі, коли плуг розріже землю, яка відпочила за зиму. А яка ж була земля! Як масло! Хоч бери та маж на хліб! Нема коней, нема землі, а вона й досі не відпускає, дотепер сниться ночами. Здається, ніби сам вріс віковими коренями у ту рідну землю, а тепер вирвали живцем, із корінням, але ж ні. Не можна викорчувати столітнього дуба разом із усім корінням. Десь там все одно залишаться рештки коренів. Вони ніколи не дадуть парості, бо мертві. У своїй землі, але вже не живі. Так і у нього – залишився клапоть землі з мертвим корінням, зі скаліченою душею…

Павло Серафимович зайшов до хати. Варя годувала бабусю.

– Ви знову туди ходили? – запитала Варя, маючи на увазі могилу матері.

– Так, – відповів глухо. Сів біля вікна, кудись дивиться, але донька знає, що нічого перед собою не бачить.

– Навіщо себе мучити?

– Побалакати схотілося, – сумно відповів.

– Ви ж не тільки себе, а й мене мучите, – незлостиво дорікнула Варя.

– Ой, Ластівко, – зітхає батько, – якби не ти, пішов би услід за нею. За Ольгу я тривожуся менше, вона собі раду дасть. А ось ти…

– Варко, це ти? – ніби схаменувшись, спитала бабця.

– А то хто ж іще?

– Чому ти мене годуєш? – запитала старенька, помацавши кострубатими сухими руками обличчя онуки.

– Бо ви хочете їсти.

– Я хочу, щоб мене погодувала Надька.

– Не вередуйте, – спокійно сказала Варя. Вона кинула швидкий погляд на батька, помітила, як здригнулися його губи, дрібно затремтіли пальці. – Я вас теж можу погодувати.

– А де Надька? – не вгамовувалася бабця.

– Корів пішла доїти, – пояснила Варя.

– Корів? Це добре, – погодилася старенька. Вона проковтнула кілька ложок каші і знову за своє:

– Щось я її давно не чула.

– Як то? – удавано здивувалася Варя. – Вона тільки-но сьогодні вранці з вами розмовляла.

– Сьогодні?

– Так.

– Не пам’ятаю.

– То ж ви просто забули!

Старенька помовчала, пережовуючи беззубим ротом м’якуш розмоченого хліба.

– Справді? То у мене така вже пам’ять, – сказала старенька. – Добре пам’ятаю, як уперше взяла невістку на поле, – поринула бабця у спогади про далеке минуле. – Ну, думаю, подивлюся, кого за дружину взяв мій старший син. А вона така ж працьовита, така моторна! Не дівка – вогонь! Надю! – покликала вона.

– Вона корів доїть, – нагадала Варя.

– Я хочу почути свою невістку!

– Вона незабаром повернеться, – спокійним голосом сказала Варя. – Розкажіть краще, як ви влаштували випробування молодій невістці, – попросила Варя, бо знала: зараз бабця Секлета почне розказувати і може говорити довго, не зважаючи на те, що її ніхто не слухає. Так і сталося.

Павло Серафимович мучився, слухаючи спогади про час, коли був щасливий, а життя здавалося таким довгим, радісним і безхмарним. Він вийшов у двір, Варя – за ним.

– Не ходіть туди, – попросила Варя. – Ви гадаєте, мені легше? Але життя продовжується. У вас є онуки, яким ви потрібні, є я нарешті!

Павло Серафимович мав намір щось відповісти, але помітив Олесю, яка бігла до них через дорогу.

– Ти чого простоволоса? – запитав він. – Холодно вже, застудишся.

– Я на хвильку, – сказала захекана дівчина. – Чули, що прислали уповноваженого комуніста від райкому? – спитала вона.

– Ми тепер не тільки чуємо, а ще й бачимо, – з іронією відповів чоловік, поглянувши через паркан на будинок, позначений червоним прапором.

– Так ось, він створив бригади, які будуть вилучати зерно, – сповістила Олеся.

– Яке? У кого?

– Усе, що залишилося. І в усіх!

– Це неможливо! – сказав Павло Серафимович і додав: – Звичайно ж, якщо керуватися здоровим глуздом.

– Я не знаю, чим вони там керуються, але комісії вже сформовані, готують підводи.

– На ті підводи не буде чого їм класти, – зауважив чоловік. – І хто ж у тій комісії? Як завжди, твій чоловік?

– І він, і його брат, – Олеся перерахувала усіх, останнім назвала Михайла.

– І він також?

– І він, – зітхнула дівчина. – А ось Богдан Коляденко відмовився, – сповістила Олеся. – Йосип казав, що його навіть залякували, але він сказав, що можуть його вбити, але не піде забирати у людей останнє.

– Поважаю таке рішення! Негоже відбирати у своїх односельців останній кусень хліба. А Михайло піде, – у голосі забриніли сумні нотки, – той піде і шматок хліба з рота вирве.

– Тату! – Варя з проханням подивилася на батька. – Не треба, прошу вас.

– І за скільки ж продався мій син НКВДистам? – запитав він.

– За пайок, – простодушно пояснила Олеся. – Вони будуть отримувати свій відсоток від вилученого.

– Далеко піде мій син! Хвацький який!

– То ви сховайте зерно, – порадила Олеся, – бо відберуть.

– Невже заберуть останнє? – не йняла віри Варя. – А як же жити? Чим дітей годувати?

– Не знаю, як воно буде, – знизала худенькими плечима Олеся. – Але краще надійно сховати.

– Потрібно Марічку попередити, – схаменулася Варя.

– Тільки, заради Бога, не кажіть, що я попередила! – попросила Олеся.

Розділ 49

Вулицями села кілька днів поспіль скрипіли погано змащеними колесами вози. Комнезамівці заходили до кожної оселі. Мов вороняча зграя, нишпорили по хатах, хлівах, коморах, вишукуючи зерно. Хліб забирали в усіх без винятку: і у колгоспників, і у одноосібників, і у старих людей, і у хворих. У кожній хаті знали, що прийдуть і до них, але не всі вірили, що заберуть останнє. Хто встиг щось приховати, тому пощастило. Довірливі розрахувалися з державою останнім. Рипучі підводи звозили повні мішки на колгоспний двір. Зерно склали в комору, почепили на двері великий навісний замок, а того-таки дня надвечір виставили варту з озброєних військових.

Село гуло як розторсаний вулик. Хтось кидався на мішки з криками «Не віддам!». Марно. Забирали. Інші кляли активістів на чім світ стоїть, деякі мовчали, тримаючи ненависть у своїй душі. Знайшлися і такі, які самі віддавали та ще й здавали сусідів, знаючи, де ті сховали зерно. Часом люди збиралися купками, щоб погомоніти та обговорити, у кого скільки вилучили. Але переважно розмови точилися по хатах, за зачиненими дверима.

Від першого дня роботи активістів у селі вмерла довіра людей одне до одного. Навіть ті родини, які донедавна приятелювали, стали обережними у спілкуванні. Майже кожен уночі ховав зерно, не будучи впевненим у своїх знайомих. Хіба що близькі родичі могли повністю довіритися рідним.

Не оминули активісти й родину Чорножукових. Напередодні, глухої дощової ночі, ніхто з них не спав. Павло Серафимович, Василь і Варя насипали зерно у дерев’яні бочки, щоб закопати у землю. Добре, що зима забарилася і земля не промерзла. Місячи багнюку ногами, вони закопали бочки у різних місцях городу. Один мішок із житом Варя з чоловіком закопала у корівнику, під яслами. Порадившись, залишили у коморі по одному неповному мішку, бо все одно не повірять, що нема нічого.

Нагодилися всім активом, залишивши Михайла на вулиці біля коня. Ганнуся зайшла першою, добре знаючи не тільки, де знаходиться комора, а й де що лежить. Вона десь роздобула червону косинку і була схожа на комсомолку з плаката, який висів у приміщенні колгоспного правління. Дівчина насмішкувато подивилася на Варю, на Павла Серафимовича. Нахабна та задоволена посмішка була на її обличчі, коли вона, почуваючись господинею життя, навстіж розчинила двері, запрошуючи непроханих гостей.

– Заходьте сюди! – покликала вона членів комісії. – Сміливіше, товариші!

Мішки знайшли одразу, забрали, понесли на воза. Ганнуся зі спритністю кішки полізла на горище, обнишпорила там усе.

– Не може бути! – сказала вона, спускаючись по драбині. – Шукайте ще! – наказала. – Подивіться у сараях, у сінях, всюди. Десь повинно бути ще. Я знаю цю родину! Тут повинно бути багато хліба.

Поки активісти нишпорили коморами, Ганнуся не полінилася всунути носа до скрині. Саме тієї, звідки Варя колись нишком дістала своє намисто і подарувала подрузі. Ганнуся стала навкарачки, заглядаючи під скатертину. Скільки ж разів Варя та її батьки частували дівчину з бідної родини за цим столом! Варя з гіркотою згадала, як частенько потай від батьків пригощала Ганнусю за цим столом чимось смачненьким. Вони ділили навпіл пухкий пиріг із маком та запивали молоком. Було навіть таке, що Варя віддавала свої налисники з сиром названій сестрі, пославшись на те, що не голодна. Насправді ж було шкода подругу, яка вдома не мала змоги поласувати смачненьким. І оті подаровані чобітки! Чому й досі не йдуть з голови?

Варя мовчки дивилася, як нишпорять садибою чужі люди. Що сталося з ними? Чому спокійно за всім цим спостерігає названий брат батька? Чому батько, господар усього, що надбав чесною працею, стоїть принижений, згорблений, розчавлений, як слимак на дорозі? Чому її колишня подруга, з якою їли з однієї миски не один рік, тепер на правах хазяйки заглядає у кожну шпарину? Чому Михайло, якого батьки випестили, вигодували, поставили на ноги, якому збудували дім, чатує, доки вигребуть останній хліб у рідного батька? Усе неправильно і не піддається ніяким законам ні природи, ні людських відносин. Усе в житті навиворіт. Ніби світ навколо перевернувся…

– Порожньо! – ніби з-під води, донеслося до Варі.

– Нічого не знайшли? – спитала Ганнуся.

– Кажу ж, нічого.

– Ходімо звідси! – наказала, тріпнувши головою у пов’язаній червоній хустці. І вже біля хвіртки сказала Варі: – Ми все одно знайдемо хліб. Не надійся на спокій, куркульська Ластівко!

Вона неприємно розреготалася. Почулися переливи гармоніки Михайла. Дурнувато регочучи та щось наспівуючи, Ганнуся сіла на підводу. Активісти попрямували до іншої садиби.

Розділ 50

– Як добре, що ти мене попередила! – сказала Марічка, завітавши увечері з Сонечкою до Варі. – Якби не ти, то залишилися б ні з чим.

– Не знайшли? – спитала Варя.

– Забрали ті півмішка, чорти б їх так забрали! – гнівно промовила подруга. – Зате Пєтухови, як смеркло, везли додому здобич на підводі. Кілька мішків наколядували, іроди!

– Насправді? – спитала Варя.

– Своїми очима бачила! Думають, люди дурні, ніхто не помітить, ніхто не взнає. І як вони будуть жерти той хліб? То ж не хліб, а людські сльози! Щоб вони вдавилися ним! А у вас не знайшли? – схаменувшись, стишеним голосом спитала Марічка.

– Вилучили лише те, що було у коморі, – зізналася Варя і розповіла про візит колишньої подруги.

– Не розумію, з якими очима вона сюди йшла? – стенула плечима Марічка. – Зовсім совісті не має?

– Сама не розумію.

– Якби ти чула, скільки прокльонів було послано у бік активістів! – сказала Марічка. – Та частіше позаочі клянуть – бояться люди.

– І наш Михайло з ними, – сумно сказала Варя.

– Свого ж ума не вставиш. Робить так, як вважає за потрібне.

– Чи зрозуміє колись, що помилявся?

– Хтозна.

Жінки ще трохи поговорили про останні події, потім Варя попросила подругу поглядіти дітей.

– Хочу збігати до сестри, – пояснила вона. – Навіть не знаю, як там справи. Її родина дуже ідейна, тож може статися, що активістів хлібом-сіллю зустрічали.

– То йди.

– Я швидко! – Варя вдяглася. – Одна нога тут, інша там!

…Щоб домашні не чули розмови, Ольга вийшла з Варею надвір.

– У нас і стіни мають вуха, – пояснила сестра.

– Як у вас все було? – запитала Варя одразу.

– Мої дурні збиралися добровільно все віддати, – почала Ольга пошепки. – Я такий ґвалт здійняла, ти б чула! Навіть кричала, що порубаю їх усіх, але не залишу дітей голодних.

– І що ж? – зашепотіла Варя.

– Погодилися один мішок приховати. Вночі закопали за туалетом у діжці. А коли поснули, я відсипала із засіку ще мішок, затягла його на горище, розсипала, а зверху прикрила рядниною.

– Не знайшли? Вони ж усюди нишпорили?

– І забрали б, якби не насипала поверх ряднини цибулю на просушку, – усміхнулася Ольга. – А потім ще трохи понасипала у невеличкі мішечки, порозвішувала у різних місцях, ніби посівне насіння сушиться.

– Не сунули туди свого носа?

– Клепки не вистачило, – задоволено сказала сестра. – А ви як?

Варя розповіла все, не криючись.

– От тобі й подружка! Ось тобі і братик! – Ольга скрушно похитала головою.

– Як ти гадаєш, – спитала Варя, – більше не прийдуть?

– Достеменно не знаю, але мені здається, на цьому не заспокояться.

– Уже ж нема чого брати.

– Таких не зупинити. Ще й отой Бик, якого прислали з району, справжня звірюка!

– Хто?

– Биков – значить, Бик, – посміхнулася Ольга. – Ти ж знаєш наш народ, кого недолюблюють – таке прізвисько приліплять, не відчепиш. Тому й Жаб’як давно вже став Жабою, а Лупіков… Сама знаєш, ким.

– Так що там Бик?

– Лютує. Усе йому мало! Ти б бачила, скільки зерна вивезли у район! Кілька підвод поїхало туди під охороною. Навантажили так, що бідні коні ледь тягли.

– Під охороною? Чому?

– Ходять чутки, що з’явилися банди, – знову зашепотіла Ольга. – Сидять у посадках та лісах, а потім грабують не тільки подорожніх, а й підводи з хлібом.

– О Господи! І що людей змушує ставати злодіями?

– Кажуть, голод.

– Голод? – у Варі похололо серце.

– Повідбирали все, а дітей треба чимось годувати, то чоловіки йдуть у ліс, – пояснила Ольга. – Потім ночами носять здобич додому.

– Так, не від хорошого життя, – протягла Варя.

– Люди стали як звірі. Грабують і вбивають невинних людей. Та що ми про злодіїв? Треба думати, як самим жити.

– Олю, як далі жити? Навіть того, що сховали, ненадовго вистачить.

– Якось будемо жити, – зітхнула Ольга. – Ти знаєш, що мені сказала Олеся? – сестра усміхнулася. Вона нахилилася до самого вуха Варі, прошепотіла: – Олеся сказала мені: «Не хвилюйтеся, мамо. Якщо буде важко, я буду вдома красти хліб і вам приносити».

– Красти у себе вдома, ховати зерно від своїх рідних, – майже нечутно сказала Варя. – Світ перевернувся.

– Що ти кажеш? – спитала Ольга.

– Піду я вже, бо там Марічка з моїми дітьми сидить, – пояснила Варя.

– Зачекай! – Ольга шарпнула її за рукав. – Ще одну новину забула розказати.

– Що ще? – перелякано спитала Варя.

– Мій жеребець бігав не до Одарки. Вона справді скоро народить. До речі, ми з нею потоваришували останнім часом.

– Уже не ревнуєш Івана?

– До Одарки ні, – пояснила сестра. – Але ж все одно стрибає у гречку.

– Не сміши мене!

– І все-таки я дізнаюся, куди він бігає! – пообіцяла Ольга.

– Будеш стежити за ним?

– І вистежу! – Ольга показала кулака у бік хати.

Розділ 51

Кузьма Петрович збирався до сільради. На душі було недобре передчуття. Зібраного, а точніше відібраного у людей зерна виявилося недостатньо, щоб виконати план. Можна було припустити, що знову уповноважений райкому поставить непосильну задачу. Відчувалося повне розчарування колгоспами навіть у тих, хто першими написали заяви. Доводиться і бригадирам, і самому голові колгоспу щодня заглядати на кожне подвір’я і майже силою заганяти на роботу. Лишилася невеличка кількість колгоспників, які досі вірили, що завтра буде краще, ніж сьогодні. А ще вільно та розкуто поводилися активісти. Вони відчули себе справжніми господарями становища. Їх не бентежило навіть те, що одразу приклеїлися до них прізвиська «швидьки» та «червоні мітли». Активісти вели себе настирно і нахабно. Чи можна було інакше? Селяни не хотіли віддавати останні припаси – їх можна зрозуміти. Закликати до совісті? Роз’яснити, що державі потрібно здати хліб будь-якою ціною? Хіба ж не говорили про це? Що казати, якщо жінки питають, чим їм годувати дітей? Як дивитися в очі тій матері, яка принесла однорічного хлопчика і віддала комнезамівцю на руки.

– Роби з ним, що хочеш, – сказала. – У мене не залишилося ані крихти хліба. Я не буду дивитися, як моя дитина помиратиме голодною смертю.

Кузьма Петрович не знав, що відповісти. Проте чув, що в інші села голод заглянув ще навесні, коли колгоспам не було чим провести посівну і у населення вилучили весь хліб. Про це він знав не з чуток. Дійшла черга і до Підкопаївки, Надгорівки і Миколаївки. Слід очікувати, що за наказом Бикова незабаром активісти знову будуть нишпорити по хатах. Отримали перший заробіток, відчули смак здобичі – тепер не зупиняться ні перед чим.

Колгоспники неохоче, з-під палки йдуть на роботу. І нема ніяких засобів, щоб стимулювати роботу. Раніше знали, що їх там нагодують обідом. Починали ж непогано, давали і наваристий суп, і каші з м’ясом. А тепер ні обідів, ні хліба на трудодні, одні «галочки» в обліковому зошиті. Якби ж можна було зварити щось із тих «галочок»! Тож і йдуть на роботу, щоб щось украсти та додому принести. Вчора запідозрили одну жінку у крадіжці, привели до сільради. Що ж їй тільки не робили, щоб зізналася! Биков і залякував, і по ногах бив палицею, і відрізав ножицями косу – не зізналася. Переляканій, тремтячій від страху жінці руки облили гасом, погрожуючи підпалити. Биков власноруч перед очима напівживої від переляку колгоспниці то запалював сірник, то тушив. Відпустили пізньої ночі, бо жінка так і не зізналася у крадіжці. Звичайно, не можна простягати руки до колгоспної власності, та чи крали б колгоспники, якби жили у статку? І як зробити так, щоб і плани виконати, і людей не обібрати до останньої нитки? Напевно, не буває так, щоб і вівці цілі, і вовки ситі. Але щось не те робиться у державі, це факт!..

Кузьма Петрович не помилився. Григорій Тимофійович, міряючи кроками-сажнями приміщення, невдоволено говорив про погану роботу. Він наказав знову зробити подвірний обхід і вилучити приховане зерно. Бризкаючи на всі боки слиною, він лементував про недопустимість саботажу. Випустивши пар, він звернувся до активістів:

– Ви місцеві, – сказав він, – тож повинні добре знати, у кого і де шукати.

– Але ж ми добре все обшукали, – наважилася подати голос Ганна Теслюк.

– Погано! – став перед нею горою. – Погано шукали!

– Можливо, так сховали, що ми не знайшли.

– Правильно! Не знайшли! – підняв вгору тонкий кострубатий палець.

– Звичайно ж, будемо старатися, – запевнила дівчина. – Але як віднайти схованки?

– Рити носом землю! – пафосно скрикнув Биков. – Заглянути туди, куди й вітер не заглядав!

Уже наступного дня на колгоспному дворі почали розбирати соломозбиралку. Вигнуті сталеві прути віднесли до кузні. У кузні пруття вирівняли, і з них поробили довгі й гострі списи. Ніхто, окрім активу, ще не знав, що то за нове знаряддя праці.

Розділ 52

Активісти до Чорножукових прибули зненацька. Йосип Пєтухов відчинив двері ногою, запрошуючи інших до хати, як до своєї.

– Де сховав зерно? – запитав одразу ж.

– У дупі, – спокійно відповів Павло Серафимович, жуючи окраєць хліба. – Хочеш, покажу?

Варя перелякалася, одразу зблідла. Вона благально подивилася на батька і ледь чутно сказала:

– Не треба, прошу вас.

– Покажеш сам чи нам шукати? – стала перед ними Ганна, взявши руки в боки.

– Нема нічого, – сказала Варя, – усе забрали минулого разу.

– А що жрете? Не камені ж! – кивнула на стіл, де лежав маленький шматок недоїденого хліба.

– То забери і це, – Павло Серафимович простягнув їй руку з окрайцем хліба. – Ви ж за цим прийшли?

– Ось як! – посміхнулася активістка. – Хлопці, ходімо!

Вийшли за ними і Чорножукови. Дивляться – заносять металеві списи, довгі, загострені на кінцях. Подалися з ними за хату. Тикають тими списами у землю, протикаючи на півтора метра, не менше.

– Та чи ви дурні?! – Ганна покрутила вказівним пальцем біля лоба. – Так і до весни будете штрикати у пусте місце!

– Тицяй сама, як така грамотна! – огризнувся Семен.

– Треба шукати там, де порушена земля, – повчала Ганна. – Туди й устромляйте шпичаки.

Павло Серафимович мовчки спостерігав, як активісти нишпорили по сараях, навколо хати, по двору, втикаючи гострі шпичаки у землю. Варя стояла поруч, читаючи про себе «Отче наш», – так було трохи спокійніше. Комсомольці вже почали скаженіти від дармової праці, коли Ганна скомандувала:

– Ідіть на город! Там повинно щось бути!

Варя глянула на батька – помітно було його хвилювання. А коли шпичак дуже легко увійшов у землю і Йосип радісно заволав: «Ідіть сюди! Щось знайшов!», Павло Серафимович здригнувся.

Принесли лопати, почали копати. Зерно було у мішку, тож не треба і напружуватися, щоб насипати. Окрилені першою здобиччю, почали бігати по городу. Знайшли ще і ще. Незабаром земля була вся подовбана, ніби її поклювала гігантська птаха.

Понесли мішки на підводи. Коли Ганна проходила повз господарів, Варя не витримала.

– Що ж ви робите? – спитала тремтячим голосом. – Чим же я дітей годувати буду?

– Не подохнуть твої діти! – колишня подруга кинула на Варю зухвалий погляд. – Нехай їдять полову! – сказала і розсміялася прямо у вічі.

Не в змозі чути той знущальний сміх, Варя закрила очі, вуха затулила долонями. Павло Серафимович мовчки обійняв доньку за плечі.

– Що ми будемо робити? – запитала Варя батька, коли активісти зникли з поля зору.

– Якось проживемо, Ластівко, – удавано весело сказав батько. – Пару мішків таки не знайшли.

– Якщо й так, то на скільки нам вистачить? Четверо дорослих і двоє дітей. І лише два мішки?

– Є ще картопля, капуста, буряки, трохи кукурудзи, – розмірковував батько. – Вдарять морози – заріжемо свиню, буде і м’ясо, і сало. А з хлібом… Роздобудемо! Тільки треба сховати у надійніше місце те, що лишилося.

– Куди? Мені здається, нема такої шпаринки, куди б вони не впхали свого носа.

– Знайдемо! – запевнив батько. – Іди зустрічай чоловіка – прийшов із дітьми від батьків.

Василь, дізнавшись про непроханих гостей, одразу ж побіг до своїх, сподіваючись заховати ті крихи зерна, що лишилися. Ввечері Павло Серафимович, укутавши матір у теплу ковдру, вирішив побути у доньки. Йому не хотілося залишати Варю на самоті із сумними думками. Він підкинув дрова у грубку, не вдягаючись, вийшов у двір. У колишній його хаті знову гулянка. Чути гучні, збуджені від випитої горілки чоловічі голоси. Затягла пісню п’яна Ганнуся, не вийшло, неприємно розреготалася. Пахло чимось смаженим. Йосип побіг через дорогу додому з порожньою пляшкою. За мить він принесе ще самогону, і знову буде гульба до пізньої ночі. Дружно актив працює, дружно й п’є. Ось тільки з ними ніколи не видно Щербака.

Розділ 53

Рано-вранці, коли ще світанок не розвіяв нічну темряву, Варя пішла до колодязя по воду. Йдучи туди, мимоволі поглянула у бік садиби дядька Кості. Стільки часу минуло, а Андрій усе приходить, щоб здалеку подивитися на неї. Їй не легше від того, а ще болючіше. Уже й двох діточок надбали, а у Варі ніби вмерло все жіноче. Не відчувала до чоловіка потягу, ніби колода поруч. Василь уже змирився з її холодністю. Він не покривав її молоде тіло гарячими поцілунками, намагаючись розпалити. Лише за потребою розсовував її ноги, коли вона байдуже дивилася в стелю, залазив зверху і сопів, поки не зробить свою чоловічу роботу. Варя знала, що ніщо вже не зміниться. Андрій назавжди залишиться в її таємних мріях, і Василь ніколи його не зможе замінити.

Повертаючись додому з повним відром, Варя помітила дві постаті, які наближалися до неї. Вона швидко дійшла до свого двору, зупинилася з цікавості. То був сліпець Данило зі своїм поводирем. Варя побачила, що подорожні свідомо йдуть до колишньої садиби батька. Вона пішла назустріч, покивала Васильку «йдіть сюди!».

– Туди не можна! – сказала вона, запрошуючи їх до своєї хати. – Там тепер сотня керівництва села, – пояснила Варя. – Заходьте, я зараз вас нагодую.

– Хлопцеві дайте, якщо ваша ласка, – попросив Данило.

Варя посадовила гостей за стіл, поклала їм варені картоплини, окраєць хліба, налила молока.

– Їжте, – сказала. – Тільки картопля вчорашня і холодна, я щойно піч розтопила.

– Хай вам Бог помагає! – сказав Данило. – Зараз такі часи настали, що ми вдячні за будь-який харч.

– Їжте на здоров’я, – сказала Варя. – А я зараз батька покличу, він буде задоволений!

Павло Серафимович справді зрадів такій зустрічі.

– Давно тебе, Данило, не було, – сказав він, привітавшись. – І приходив ти завжди надвечір або після обіду, щоб з людьми поспілкуватися. А це з самого ранку.

– Не ті часи, – зітхнув бандурист. – Геть усе змінилося.

– Розкажи, то й я буду знати.

– Спочатку ти, Павле Серафимовичу, оповідай, які новини.

Чоловік розказав про червоних швидьків, які випатрали селян, як зарізану курку. Не забув розповісти про свій будинок та про смерть дружини.

– Хай земля їй буде пухом! – наклав хрест Данило. – Царство їй небесне! Така ж гарна жінка була, така доброзичлива, щира! Що ж то робиться?

– А як живуть по інших селах? – Павло Серафимович перевів тему на інше. – Чи теж потерпають від активістів?

– Що я тобі скажу, чоловіче? – старий погладив бороду. – Не знаю, чи повіриш мені, чи ні. А скажу таке: до вас лише зараз докотилося лихо, а в інших селах воно ще з весни оселилося.

– Та невже?!

– У деяких колгоспах ще навесні не було чим засівати поля, тож вилучили у людей все до крихти. Залишилися людські наділи без жита. Городина не встигала дозріти, як усе поїдалося. А той урожай, що зібрали в колгоспах, вивезли весь у місто.

– І людям не дали хліба на трудодні? – здивувався Павло Серафимович.

– Нічого не дали. Деінде годують колгоспників. І чим? Або галушками з висівок розміром із голубине яйце, або мутною рідиною, де плаває з десяток зернин. Жінки посилають дітей з дванадцяти років на роботу в колгосп заради тієї їжі. Чув навіть таке: матері примірилися давати дітям однакові горнятка для їжі, щоб можна було кухарю двічі їх подати.

– Он воно як!

– Є колгоспи, де не вилучили навесні зерно, тож люди виростили врожай, а його одразу ж і відібрали, хоча ціле літо колгоспні поля стояли у бур’янах. І теж одразу геть-чисто все вивезли. Не розумію, куди все поділося? У містах хліб за картками, крамниці порожні, жебраків сила-силенна! Отож їх ганяють, щоб не просили милостиню, і нам тепер доводиться ходити ночами, щоб не спіймали, – пояснив Данило ранній прихід.

– Тож, виходить, люди бідують?

– Не те слово! – стишив голос Данило. – Голод в Україні! До вас іще не дійшло, – зашепотів бандурист, – а в інших місцях вже з весни люди почали пухнути від голоду. Пишуть люди листи «нагору», – він показав пальцем кудись у небо, – але ті листи не доходять куди треба. Може, якби сам Сталін взнав про біди, щось би і змінилося.

– Якби ж! – зітхнув Павло Серафимович. – Але хто нас почує? Ми ж кулаки, багачі, вороги радянської держави… І всюди голод?

– Навіть не промовляйте це слово при сторонніх! – пошепки застеріг Данило. – Був у мене один добрий знайомий лікар. Гарний був чоловік! То розповідав, як помирали від голоду молоді люди, а його змушували писати у довідці про смерть «Помер від старості». Раз послухався – написав, два, три, а люди мруть і мруть. Коли помер чоловік тридцяти дев’яти років, лікар відмовився писати таку довідку. Яка ж, каже, старість, коли йому і сорока немає? Каже: він помер від голоду, як і багато інших. А йому: нема голоду, то лише ледарі не мають статків. Не погодився лікар, пішов доповісти керівництву, що люди мруть від голоду, потрібно щось робити, а не писати «липові» довідки про смерть. Його одразу ж заарештували. Я прийшов, а жінка мені ось таке розповіла.

– І що з тим чоловіком?

– Сказала дружина, що ув’язнили його на десять років.

– Десять років? За що? За правду?!

– Нема тепер правди, – зітхнув бандурист, – десь заблукала.

– І скрізь таке коїться? Чи є місця, де людям ліпше живеться? – поцікавився Павло Серафимович.

– Я скрізь буваю, але не розумію одну річ. З вашої Луганщини до Росії рукою подати. Скільки туди кілометрів?

– До перших сіл, напевно, шістдесят чи трохи більше, а до міст трохи далі буде, – відповів чоловік.

– Там теж іде колективізація, але ж там люди не голодують.

– Справді?

– Так! Звідусіль туди пробираються люди з України, щоб обміняти речі на борошно та зерно.

– І що ж везуть?

– Усе, що можна: і теплі кожухи, і смушкові шапки, і хромові чоботи, і вишивані рушники, і жіночі квітчасті хустки.

– І привозять борошно?

– Якщо не пограбують по дорозі, то вимінюють, – ствердно сказав кобзар. – Тільки треба бути уважним, бо знаходяться такі, що у борошно добавляють крейду, – одразу й не помітиш, – застеріг він.

– Виходить, якщо там є вдосталь борошна, то й насправді не бідують.

– Звичайно! Хто б віддав хліб, щоб залишитися з хусткою? Я тільки не второпаю, чому за кілька десятків кілометрів звідси нема голодних?

– Бо то вже Росія, – непевно відповів Павло Серафимович.

– До речі, – сказав задоволено старий, – я таки назбирав грошей, найняв робітників, щоб викопали криницю. Тепер подорожні, які йдуть дорогою в Росію, можуть відпочити біля криниці, якщо не поїсти, то хоча б водички напитися.

– Добру справу зробив!

– Гарна вийшла криничка! З дубовим зрубом, із дашком, і цеберко є там, і кружка, і навіть лавка!

– Не одна людина буде тебе згадувати із вдячністю, – зауважив Павло Серафимович.

– Сподіваюся, – усміхнувся Данило. – Яка тепер з мене користь? У місті пісень людям вже не співаю – не дозволяють. Уночі пробираєшся лісом як злодій – ні відпочити, ні заспівати, а ще й за хлопця тривожуся. Мені-бо що? Я вже віджив своє, а його шкода. А ще за кобзу душа болить. Загорнув її, як дитину, у ряднину, не даю їй голосу подати. Якщо злодії відберуть інструмент у мене – не витримає серце. Зрісся я з нею в одне ціле, – із сумом констатував кобзар. «Як і я з землею», – подумав про себе Павло Серафимович. – Відсиджуюсь по селах у добрих людей, як миша у нірці, – продовжив старий.

– Але ж ти несеш правду людям.

– Поки що, – додав він. – Якщо хочеш почути правду, то я можу розповісти те, про що не говорять і ти ніколи не дізнаєшся, – пошепки сказав Данило.

– Розкажи, – попрохав чоловік.

– Цієї осені організували так звані «зелені ешелони». У промислові центри Росії з України йшли цілі ешелони з харчами до жовтневих свят.

– У той час, коли тут бідують люди?!

– Так, чоловіче! Під охороною йшли «зелені ешелони», везучи не тільки хліб та борошно, а й квашені огірки, капусту і навіть помідори. А в Україні села залишилися приречені на голод. Можеш мені вірити, можеш ні, але то істинна правда! Богом клянуся! – наклав на груди розмашистий хрест.

Чоловіки ще довго вели бесіду. Сусідів не кликали, бо помітять із сільради – лиха не спекаєшся. Лише після обіду Варя вмовила діда і хлопчика відігрітися на печі та поспати перед нічною дорогою.

Надвечір Чорножукови провели подорожніх. Батько ще не встиг піти до себе, як у двір зайшли дві незнайомі жіночки, а з ними хлопчик років десяти.

– Люди добрі, – сказала худа, як скіпка, жінка, – пустіть погрітися.

– Заходьте, – запросив Павло Серафимович.

Вони зайшли до хати, коли Варя готувала пійло корові. Вона помила картопляні лушпайки і залила їх у відрі окропом. Зайшли прохачі[23] до хати, нишпорять голодними очима по горщиках.

– Нам би чогось поїсти, – попросив хлопчина.

– Зараз нема нічого, – сказала Варя. – Ми вже повечеряли, тож нічого не залишилося, а корову ще не здоїла.

Варя всунула руку у відро із запареним лушпинням, щоб перевірити, чи не гаряче.

– А то що так смачно пахне? – спитав хлопчик, вказавши на відро. – Можна нам?

Варя не встигла пояснити, що то для корови: прохачі притьмом допалися до відра, попадали навколішки, почали руками діставати те лушпиння і жадібно його ковтати. Варя не встигла оговтатися, як відро спорожніло.

Жінка кинулася цілувати Варі руки.

– Дякуємо вам, – швидко казала вона, обливаючись слізьми, – ви нас врятували від голодної смерті.

Прохачі пішли, а Павло Серафимович сказав:

– Оце вже і я на власні очі побачив: голод!

Розділ 54

Биков підвівся з ліжка. Боліла голова після вчорашнього гуляння. Добре, що брати Пєтухови подбали про нього: притягли ліжко з якоїсь покинутої хати сюди, до сільради. Тож можна було не поспішати до своєї домівки, де холодно і не топлено. Григорій Тимофійович намотав онучі, взув чоботи. На столі – залишки вчорашнього бенкетування. Курку зжерли, покинувши на тарілках обсмоктані кісточки, але залишилися шматки сала з проріззю, недоїдки хліба та ще кілька солоних огірочків. Биков перехилив миску, сьорбнув розсолу.

– Ех! – крякнув задоволено.

Він пожував шматок сала, відкусив хліба. А пляшка порожня! Вижлуктали весь самогон і краплі йому на ранок не залишили. Добре, хоч здогадалися дров у піч на ніч закидати. Напевно, подбала Ганнуся Теслюк. Чомусь її так донедавна звали усі в селі – не Ганна, а Ганнуся. Та щойно її обрали до комітету незаможних селян, дівчина одразу стала Ганькою, і не Теслюк, а Теслючкою. І не дивина. У селах неосвічені, грубі люди. Як хтось не сподобався – одразу прізвисько приклеять або обізвуть. Хіба є секретом, що на нього кажуть Бик? Бик то й Бик. Найгірше Лупікову, бо саме прізвище спонукає до прізвиська. А Ганнуся тепер Ганька. Хм! Ганька. Ох і гаряча ж дівка! А яка до чоловіків ласа! Кажуть, що спочатку вона гуляла по черзі з обома братами Пєтуховими, потім – із Михайлом Чорножуковим. А коли приїхав він, уповноважений райкому, одразу накинула на нього оком. Після першої ночі, проведеної разом, подарував їй червону косинку. Розцілувала його, довелося пообіцяти дістати для неї шкіряну куртку, бо зізналася, що давно мріяла про таку. Негоже ініціативній дівчині, комсомолці, члену комнезаму, ходити у дранті. Треба десь роздобути для неї куртку. Та й заслужила вона її. Таке витворяє у ліжку, аж голова паморочиться! І немає для неї ні перепон у пристрасті, ні втоми. І так їй давай, і так хочеться, безсоромній. Бува, сили залишають, а їй усе мало. І зна ж, чортяка, як підлізти до чоловіка, щоби знову чоловіча плоть стала твердою! А які у неї груди! Великі, тверді, темні соски стирчать, манять до себе. Ух!

Григорій Тимофійович потупцяв на місці – хотілося в туалет. Він вийшов на ґанок, огледівся – ніде нікого, тож можна подзюрити прямо звідси. Хіба що може побачити із свого двору Павло Чорножуков, але начхати на нього. А ось його донька Варя… Дарма, що у неї немає таких округлих форм, як у Ганнусі, худенька, бліда. Але ж який у неї стан! Струнка як берізка, а правильні кругленькі невеликі груди притягують до себе погляд не менш, ніж груди-кавуни Ганьки. А які очі! Сині, як бездонне весняне небо, і дивляться на світ не спокусливо, а якось наївно, по-дитячому, трохи сумно. Ось на кого б він проміняв Ганну. Якось куркульська донька йому навіть наснилася. Мов наяву, відчував уві сні, як лоскотали оголене тіло її пухнасті світлі коси, як ніжно, ніби подих вітру, торкалися її пухкі вуста шиї. І вся вона була цілковитою протилежністю нинішньої коханки: замість несамовитого скакання у ліжку – ніжні пестощі, не пристрасний до болю поцілунок, а легке змикання губ. Після того сну почав придивлятися до Варі. Чим довше спостерігав за нею, тим більшим було бажання оволодіти нею, хоча знав – це неможливо. Чорножуков-старший – гордий, справедливий, занадто вже правильний, і доньку так виховав. Не поведеться вона ні на які подарунки, бо такі, як вона, залишаються вірні чоловікові на все життя. Але життя непередбачуване…

Стиснемо незабаром Чорножукових у кулаку, аж пищатимуть! Така нагода є, бо розширили список компенсації, додавши до зерна ще й інші продукти. Тепер у неплатників податків можна буде вилучати картоплю, буряк, кукурудзу і навіть сало. А у хліві Чорножукових хрюкає порося. Та й городини у льосі повно. Ось коли залишаться ні з чим, тоді подивимося, що заспівають. Не стане чим годувати малих, сама прибіжить до нього. Такі, як Варя, зроблять усе, щоб урятувати дітей. То Ганнусі покидають малят, бо для них головне не діти. Нічого, доведеться трохи почекати. Настане час, прийде до нього Варя, повільно потягне зав’язку на своїй вишиваній сорочці, одяг спустить з плечей, і він ковзне на землю, оголивши її круглі невеликі груди. «Я вся твоя», – скаже вона, розпускаючи туго заплетені коси…

Розділ 55

Знову вмилося сльозами село Підкопаївка та навколишні хутори. Розгулялися активісти не на жарт. Раз по раз налітали на садиби, вигрібаючи вже й картоплю та буряки. Люди ховали городину та залишки хліба де тільки можна. Але чи можна щось сховати від всюдисущого ока активістів? Шпичаками тичуть у землю, нишпорять по всіх кутках. Варя розвісила на деревах невеличкі мішечки із зерном та сухарями, тож поки не знайшли. Частину буряків позакопували в різних місцях, картоплю також, кукурудзу полущили – зерно легше десь приткнути. Мішечки з кукурудзою були сховані навіть у дитячому ліжечку. Під подушкою у Варі лежали мізерні запаси цукру, а у Василя – солі. Плекали надію, що хоч у постіль не будуть заглядати червоні швидьки. Та чи є для них щось святе?

Старанно виконуючи важливе завдання партії, намагаючись якнайкраще прислужитися владі, найбільше за всіх шпигував за людьми Михайло Чорножуков. Він нишпорив ночами по селу, придивляючись, де ховають харчі. На якому кутку села помітили його вночі, там на ранок були активісти. Михайла вже прозвали стукачем-перевертнем, плювали у спину, слали на нього прокльони, а йому байдуже. Продався владі з усім потрухом і продовжує робити на селян доноси. Не без нього арештували батька Марічки. Уночі Трохим пішов на поле, де була заорана ще з осені картопля. Напередодні в нього забрали майже всю картоплю і буряки, тож голова родини взяв лопату, мішок та й рушив довбати мерзлу землю, сподіваючись знайти підмерзлі картоплинки. Трохим не помітив, як за ним сунулася людська тінь. Радісним повертався чоловік додому, несучи півмішка мерзлої картоплі. Звичайно, вона буде солодкою і не такою смачною, як з городу, від неї буде тхнути гниллю, але можна додати трохи борошенця і підсмажити – все ж якась підмога. Не судилося здійснитися мріям Мовчана. У дворі його вже чекали чужі люди. Чоловік попросився зайти до хати, щоб вдягти теплий кожух, йому дозволили. А за мить Трохим вибіг із хати зі скаженими очима.

– Порішу всіх! – кричав він, розмахуючи сокирою.

Його швидко скрутили, заламали руки, відвезли в район. Дружина кілька разів ходила у місто, щоб дізнатися про долю чоловіка. За третім разом вона повернулася з міліції стомлена, зморена, очі в землю. Жінка вже навіть не плакала. Зайшла до хати, зняла хустку, сіла на дерев’яну лавку, похилила голову.

– Загинемо ми без батька, – сказала тихо. – Заслали його на Соловки, не повернеться він звідти.

– Так і сказали в міліції? За що? – допитувалася Марічка.

– За «п’ять колосків», – пояснила мати.

– І надовго? – пригнічено запитала донька.

– На десять років. Вважай, що назавжди.

– Може, ще й повернеться, – Марічка хотіла якось заспокоїти матір, та й самій не вірилося, що за кілька кілограмів покинутої на полі гнилої картоплі можуть так надовго заслати на якісь Соловки.

– Не повернеться, – повторила вбита горем мати. – Усього наслухалася від людей. Скільки ж їх під міліцією! Усі хочуть добитися, де ж їхні рідні, а відповідь одна: заслали на Соловки. Не чула від людей, щоб хтось звідти повернувся. Мерзнуть, хворіють на засланні, гинуть від тяжкої праці. І все за законом про «п’ять колосків». Той вкрав кілька кілограмів зерна, а інші й не крали, так все одно за доносом заарештували. Кажуть, цілими ешелонами везуть людей на Північ. Туди везуть, а звідти ніхто не вертається.

– А ми все одно будемо чекати, – з надією сказала Марічка.

У Чорножукових із кожними відвідинами активістів зменшувалися припаси. Постійно доводилося переховувати, але бригади щось та вилучали. Якось надвечір навідалася Ольга. Вона сказала, що вдома майже нічого не залишилося. Жінка спитала, чи вдалося їм зберегти зерно.

– Трішки по мішечках у різних місцях, – зізналася Варя, – а в корівнику закопаний останній мішок.

– Потрібно переховати, – зауважила Ольга.

– Куди? – сказав батько. – Вже не знаємо такого місця, щоб швидьки не знайшли.

– Я знаю! – повідомила Ольга. – Сама там сховала і вам раджу.

– Де таке місце? – поцікавилася Варя.

– У могилі, – стишивши голос, сказала сестра.

– І як тобі в голову прийшла така страшна думка?! – відсахнулася від неї Варя.

– То ж великий гріх – порушувати спокій померлого, – промовив батько.

– А дітей без кусня хліба залишити – то не гріх? – сказала Ольга. – Я посеред ночі сама закинула мішок на плечі і пішла на кладовище. Там знайшла свіжу могилу і прикопала зерно. Тепер буду ночами ходити, потроху брати, молоти на жорнах і пекти хліб для дітей. А мої старі хай пальці смокчуть у своєму колгоспі. Я їм казала, що до добра не доведуть колективні господарства!

– А якщо і справді у стайні почнуть штрикати своїми списами землю? – розмірковувала Варя. – Заберуть останнє, і що тоді?

– Ось і я про те! – зашепотіла Ольга. – Можна сховати цієї ночі, поки Василь ночує у батьків.

– Чому без Василя? – не зрозуміла Варя.

– Коли доведеться вибирати між чоловіком і дітьми, тоді зрозумієш.

– Невже таке може статися?

– Може. Усе можливо, – зітхнула Ольга.

– А якщо хто вислідить, як підемо на кладовище? – з острахом запитала Варя. Їй уже зараз було лячно від однієї думки.

– А вам не потрібно йти на цвинтар, – Ольга загадково посміхнулася.

– Тобто? – спитав Павло Серафимович.

– У вас на городі своє кладовище. Навіщо кудись іти?

– Ти хочеш сказати?… – Варя злякано закліпала очима.

– Саме так! – сказала Ольга. – Невже у комісії вистачить нахабства штрикати списами у могилу? Труна матері ще ціла, тож можна поставити на неї корито і все там сховати. Зерно так не буде пріти і довше збережеться, – розмірковувала Ольга.

Варя подивилася на батька. Він сидів, схиливши голову. Нелегко далося йому рішення.

– Так і зробимо, – витиснув він із себе.

– Тільки ти не йди додому, – попросила Варя. – Допоможеш нам?

Дочекавшись, поки стихнуть голоси й погасне світло у сільраді, Чорножукови пішли на край городу, де сумно маячіли два хрести.

– Можна було б і у дідову могилу щось сховати, – пошепки сказала Ольга, – але ж помітять активісти, що земля порушена, а тут свіжа могила.

Варя, мліючи від страху, підійшла до материної могили, впала на коліна.

– Матусю, рідненька, – ледь ворушачи губами, сказала Варя. Одразу ж покотилися сльози, закапали на мерзлу землю. – Пробачте, що вас турбуємо, що нема вам спокою і на тому світі. Прошу вас, молю, врятуйте моїх діточок! Не дайте їм загинути голодною смертю!

Варя підвелася, витерла сльози.

– Копайте! – Ольга подала батькові лопату.

Павло Серафимович копнув кілька разів, кинув лопату на землю.

– Не можу! – сказав він. – Будь-де, але не тут… Не можу… Рука не здіймається.

– І що ж ви такі у мене слабкодухі?! – Ольга схопила лопату, почала швидко розкопувати материну могилу. – Не стійте, як пеньки посеред лісу, – звернулася вона до них, – тягніть корито і зерно.

Коли почувся глухий удар лопати об домовину, Варя мало не зомліла.

– Йди вже у хату! – невдоволено пробурчала Ольга. – Можна подумати, для себе стараюся.

Розділ 56

Попередити Павла Чорножукова про нові вилучення сільськогосподарських продуктів Кузьма Петрович не міг – не дозволяла партійна принциповість і відданість комуністичним ідеалам. Але чомусь останнім часом не йшов із думки той випадок у дитинстві, коли Павло почастував його хлібом із салом. Ніби це було вчора, пам’ятав, як дуже хотілося їсти. Здавалося, що шлунок приріс до спини, і від того все всередині боліло і його нудило. І таким смачним тоді здалося те сало, що ніколи вже такого не куштував! У голові дотепер стояли слова друга дитинства: «Давай поїмо разом». Світ став яскравішим від тих простих слів. Зараз, коли постав вибір між допомогою Павлові і партійним обов’язком, перевага була на боці останнього. Він залишався вірним своїм ідеалам і принципу попри те, що розумів: щось іде не так. Не зважаючи ні на що, совість у душі прохала попередити Павла Чорножукова про нові заходи.

Кілька разів Кузьма Петрович поглядав у вікно сільради. Звідси йому було видно подвір’я Павла як на долоні. Чоловіка не було видно. Уже присмерком Павло Серафимович пішов порати господарство. Кузьма Петрович дочекався слушного моменту, коли Чорножуков заходився підмітати у дворі, а Биков пішов на ґанок покурити і провітритися. Щербак вийшов надвір услід за однопартійцем і почав розмову про те, що необхідно взяти більше підвод, бо картоплі і буряка у селян значно більше, ніж зерна. Він обговорював деталі з Биковим і намагався говорити голосно, так, щоб було чути Павлові. Йому довелося стати так, щоб Биков не бачив за ним чоловіка з мітлою у дворі. Стоячи спиною до садиби Чорножукова, Кузьма Петрович не міг бачити Павла, але він чув, як мітла почала шкрябати тихіше й навіть на мить затихла. Павло повинен був почути їхню розмову, принаймні з її уривків можна було здогадатися про нові вилучення.

Щойно комуністи зайшли у приміщення, Павло Серафимович кинув мітлу, негайно пішов до Варі.

– Потрібно ховати картоплю і буряки, – сказала схвильована донька. – Це ще важче, ніж приховати зерно.

– Потрібно попередити Ольгу, – сказав батько, – а ми вночі щось придумаємо.

– Я піду до батьків, – сказав Василь. – Вони самі не зможуть сховати, тож я допоможу.

– Можеш залишитися на ніч, – звернувся до нього Павло Серафимович. – Ми з Варею самі впораємося.

– Я можу дітей забрати із собою, нехай дідусь із бабусею побавляться з ними, – сказав Василь.

Варя не забула про подругу – метнулася до Марічки, попередила.

– Вони хочуть забрати останнє?! – обурилася сусідка. – І коли вже це закінчиться?! Здається, що кінця-краю не буде!

Залишалося вирішити, де влаштувати схованки. Не засвітивши лампу, у повній пітьмі, Варя з батьком перебирали можливі варіанти. Варі було дуже шкода городини, особливо тих маленьких бурячків, які вона таємно наносила з поля. Згадувалося, як ризикувала, як було страшно, як втішала себе думкою про те, що ті невеличкі овочі зможуть прогодувати дітей хоча б кілька днів. Вона вирішила вигадати таку схованку, щоб активісти її не знайшли. Батько запропонував знову закопувати в землю. Звичайно, то була слушна думка – взимку кращого місця для зберігання годі й придумати. Але ж швидьки прийдуть із шпичаками і знову будуть штрикати ними землю.

– Я не піду копати могилу мами, – попередила Варя.

– А там вже ніде, – відповів батько. – Можна викопати кілька ямок за ними, у заростях сливняку. Невже будуть шукати поміж могилами?

– Можна і там, – погодилася Варя. – А ще можна у корівнику. Ризик є, але спробувати можна.

– Можна потроху розкидати на горищах будинків, – розмірковував батько. – Там і там розкласти потроху. Щось знайдуть, а щось і нам залишиться.

– Точно! – осяяла думка Варю. – На горищі! Тільки не на нашому, а на горищі сільради!

– Де?

– Ніхто не здогадається шукати чужий буряк у себе! – весело сказала Варя. – Вночі там нікого немає, драбина стоїть на місці, тож ми сховаємо там! Якщо навіть і знайдуть, то нехай доведуть, що то ми сховали!

– Але ж там холодно, буряк не так боїться морозів, а ось картопля може одразу померзнути, – зауважив батько.

– Можна покласти мішки біля комину, – порадила Варя, – там тепліше, а зверху ще чимось накрити.

– Десь у мене був старий батьківський кожух, – сказав Павло Серафимович. – Він уже дірявий і потертий, якщо знайдуть, то не шкода.

Дочекавшись пізньої ночі, Чорножукови залишили частину врожаю у льосі, решту порозкладали у мішки. Як і домовлялися, закопали у різних місцях за могилами й у корівнику. З городу зайшли, крадучись, на своє колишнє подвір’я.

– Я полізу, – сказав батько пошепки.

– Під вами рипітиме драбина, – сказала Варя. – Давайте мені мішок, я ж легша.

Варя з мішком за плечима полізла по драбині, відчинила дверцята, які вели на горище. Добре, що нові господарі не здогадалися повісити замок – двері притримувала лише дерев’яна закрутка. Пригнувшись, щоб не вдаритися головою об сволок, Варя пішла по дощатому настилу. Його зробив батько, щоб сушити цибулю, квасолю та кукурудзу, розсипавши городину на дошки. Навпомацки Варя знайшла комин, примостила за ним один мішок, принесла другий, з картоплею, ще один з картоплею, з лущеною кукурудзою. Зверху прикрила кожухом. Вона вже хотіла спускатися, як раптом згадала про криївку, яку зробила мати. Варя дісталася віконця у торці будинку, сіла навпочіпки, намацала дошки. Перша, друга, третя… Є! Дванадцята була на місці. Варя її перевірила – дошка трималася міцно. Усміхнувшись своїй таємниці, вона спустилася по драбині.

– Двері зачинила? – запитав батько.

– Так, – кивнула.

Варя подумала, що потрібно розповісти батькові про схованку, але щось її зупинило. Скоріш за все, батько про неї знав, то чи потрібно ворушити минуле та робити боляче?

А вночі пішов сніг. Великі лапаті клапті сипалися з неба на землю, ніби сама зима змилувалася над людьми, розірвала небесну подушку, маскуючи снігом людські сліди…

Розділ 57

Не змогли Чорножукови зберегти всю городину. У корівнику таки знайшли схованку, витягли буряки, кошиками винесли з сараю, викинули на сани. Знаходили то там кілька картоплин, то в іншому місці – все забирали. Навіть вузлик із борошном не залишили, хоч як слізно Варя просила. Спорожнів льох, ніби там нічого й не було. Та справжнім горем стало вилучення свині. Варя вже не плакала, лише з сумом спостерігала, як спустошуються сараї, льох, комори. Активісти не погребували навіть курми, яких лишалося у господарстві кілька штук. Втішало тільки те, що не знайшли схованок у могилі та біля неї. Чи побували червоні швидьки на горищі сільради, Варя не знала. Ще гірші справи були у Марічки. Ридма ридаючи, подруга розповіла, що у них вилучили всю худобу за несплату податків у повному обсязі.

– Корову, – невтішно плакала Марічка, – останню нашу надію забрали! Що тепер робити? Як жити? – бідкалася вона.

Варя не знала, чим втішити подругу, лише пообіцяла по можливості давати молоко для маленької Сонечки. Сказала Марічка і те, що сам Михайло виводив корову з двору на налигачі.

– Він знущався з нас, – сказала Марічка, – обізвавши підкуркульниками куркуля Чорножукова.

Варя приклала палець до губ, показала очима у бік батька, «мовчи», мовляв, але було пізно. Руки Павла Серафимовича стислися в кулаки так, що побіліли суглоби. Він насупив брови та скривився, ніби його вдарили боляче-боляче. Так і скам’янів за столом: блідий, похмурий, занурений у себе.

– Тату, я піду проведу Марічку, – знайшлася Варя, бо подруга перестала плакати, лише розгублено кліпала очима.

Батько злегка здригнувся всім тілом, ніби прокинувся від сну.

– Іди, Варю, – хрипко сказав він, не підводячи очей. – Можеш довше побути у сусідів. Я сьогодні мав намір сходити з дітьми до Олі, повернуся, вкладу їх спати. Іди, не хвилюйся. Все буде добре.

– Може, і я з вами піду? – спитала вона, побоюючись залишати батька на самоті в такому стані.

– Я ж не сам лишаюся, – ніби прочитавши її думки, відповів батько. – Чи твої пустуни дозволять мені сумувати? – сказав він, і обличчя осяяла ледь помітна усмішка.

Трохи заспокоївшись, Варя пішла до Марічки. Вона і так мало з ким спілкувалася, а у селі новини щохвилини. Тільки й розмов, що про вилучення харчів. Виявляється, активісти забирали не тільки худобу в рахунок податків, а й сало з бодні.[24] Не гребували ні козами, ні вівцями, ні кролями. Якщо знаходили шматок м’яса – забирали. Вигребли все: картоплю, буряк, кукурудзу забирали і лущену, і у початках, і навіть кукурудзяне борошно. Виносили з хат навіть мішечки з сухарями. Варя дізналася, що у Андрія вилучили усе сало і м’ясо – ті нещодавно закололи порося, забрали корову і навіть підсвинка, якого родина збиралася догодувати до весни. Коли прийшли до Богдана Коляденка, знову залякували: «Або йди в актив, або все заберемо». Юнак сказав, що не може. Він до останнього сподівався, що у комсомольця і колгоспника не заберуть єдину годувальницю сестер-близнючок, трирічну дійну козу. Марно. Вилучили козу, половили курей і півня, повезли з двору під плач матері та перелякані крики дівчаток. Хто з людей відкрито погрожував активістам, хто слав навздогін прокльони комуністам і комсомольцям, а в основному селянами правив страх, вони страждали мовчки, знаючи, що вже ніяка сила не зупинить розгульних швидьків – на їхньому боці був закон, отже, і сила. Залякані люди дбали про одне: де сховати те, що залишилося, і що їсти завтра.

Варя засиділася допізна, слухаючи сільські новини.

– Ой, мені вже час! – схаменулася вона. – Бо Василь з дому вижене.

Марічка провела її до дверей.

– Не треба далі проводжати, – сказала Варя. – Тут недалечко, я швиденько добіжу.

Ясна морозна ніч була ряснозора. Варя поспішала додому, вслухаючись у свої кроки. Сніг під ногами рипів так, що, здавалося, від його скрипу йде луна.

Проходячи повз будинок із червоним прапором, Варя ковзнула поглядом по темних вікнах. Її мучило питання: чи не знайшли їхню криївку на горищі? Раптом непорушне зимове повітря сколихнув чийсь приглушений кашель за будинком сільради. Варя кинулася бігти і вже за мить була в безпеці. Зачинила за собою хвіртку, накинула гачок. Невже хтось із активістів здогадався про їхню схованку і вирішив поживитися потай від інших? Варя притислася спиною до стовпчика паркану, затамувала подих. Кров шуміла від хвилювання, але жінка стояла, не ворухнувшись. Пара від її гарячого дихання лягала дрібненьким інеєм на комір кожушка. Стояла дзвінка тиша. Невже їй здалося? Ні, вона ясно чула, як кашляв чоловік. Так, саме чоловік, а не жінка, Варя була певна. Якщо він сховався за хатою, то не буде ж він там стояти як укопаний до самого ранку? Здавалося, час завмер. Варя відчула, що від холоду починає труситися, а її брови взялися памороззю. Попри все, вирішила чекати до останнього. Раптом вона помітила за хатою, у тому ж місці, звідки чувся приглушений кашель, темну постать. Чоловік, крадучись, зробив кілька кроків уперед, сховався за ґанком. У Варі від страху похололо у грудях. Вона вже шкодувала, що вирішила вистежити незнайомця. Потрібно скоріше бігти, сховатися у батьковій хатинці. Вона не встигла поворухнутися, як чітко почула – по вулиці хтось йшов. Кроки швидко наближалися. І раптом, майже одночасно, почувся постріл і зойк людини на вулиці. Валя затулила рот рукою, щоб не закричати. Темна постать побігла зі схованки на вулицю, де було чути, як щось впало. Почувся ще один постріл і чіткий чоловічий здивований голос: «Ти?!» Варя відкинула гачок із хвіртки, визирнула на вулицю, але не встигла й оком змигнути, як людська постать швидко розчинилася у темряві. На снігу, обіч дороги, лежала людина. Варя метнулася до хати, щоб покликати батька, але раптом її блискавкою пронизала думка. Надто знайомим здався здивований голос, який скрикнув: «Ти?!»

Варя, забувши про страхи, підбігла до людини. Михайло! Так, на снігу, стікаючи кров’ю, лежав її брат. Його очі були розплющені, він важко дихав, і з грудей виривалося хрипіння.

«Батько!» – була її перша думка.

– Михайле! – стала на коліна, трухнула за плечі. – Ти мене чуєш? Хто? Хто це зробив?!

Брат повів очима. Тонка цівка крові полилася з кутика рота.

– Він… – прохрипів брат.

Варя побігла до батькової хати. Сіпнула двері на себе – відчинені, але в хаті не було світла.

– Тату! – крикнула вона.

– Що трапилося?! – батько підійшов до неї. Він був одягнений, але без кожуха. У Варі відлягло від серця. Батько не спав, хоча й не було світла, але ж він не міг непомітно проскочити повз неї у хату.

– Там!.. – стривожено сказала вона. – Швидше! Михайло…

Павло Серафимович став навколішки, підняв голову Михайла. Син іще дихав.

– Михайле, – промовив батько, – мій нерозумний сину, як так?…

Син зупинив останній погляд на батькові. Він подивився прямо йому у вічі. Тіло востаннє здригнулося під руками батька і завмерло, з рота хлинула гаряча кров. З грудей батька вирвався глухий стогін.

– Сину! – простогнав чоловік.

Батько так і сидів над сином, який уже не дихав. З грудей юшила кров, розтікалася по білосніжному покривалу землі. Варя тихо плакала, не в змозі відірвати погляд від червоної плями, яка збільшувалася, парувала на морозі. Гаряча кров – холодний сніг. Син – батько. Життя – смерть. Ненависть – любов. Вічний батьківський біль – назавжди заспокоєне тіло сина. Усі протилежності були разом, змішались нероздільно в одне ціле.

«І піде брат на брата, сина батько прокляне, а сини відречуться від батьків. Так буде», – пролунало у голові Варі пророцтво Уляниди. Варя так ясно почула ці слова, що навіть озирнулася, чи нема поруч Уляниди? Село принишкло і притихло. Лише мертвий син і вбитий горем батько. А ще німе село і паруюча червона пляма…

Розділ 58

Ховали Михайла як комсомольця. Приїхав якийсь комуніст із району, щоб виголосити промову на кладовищі. Попереду несли не хрест, а червоний прапор, який для такої нагоди зняли з будівлі сільради. Труну везли на санях, поруч із нею сиділи дружина покійного і їхні діти. За саньми йшли активісти-комсомольці і комуністи. Уже потім – родина Чорножукових. Посередині – батько, обабіч нього Ольга і Варя зі своїми чоловіками. Жінки плакали, Павло Серафимович наче скам’янів – не проронив жодного слова. Блідий, похмурий, задумливий та сумний, він ніби зменшився, зіщулився, занурився у себе. Чи чув він гучні промови, які лунали з вуст товаришів сина на мітингу? Хіба скаже про це обличчя з міцно зціпленими зубами і густим смутком в очах? Варі здавалося, що свідомість батька ніби оповита туманом, її поглинула байдужість. Коли до труни почали підходити родичі, щоб попрощатися з покійним, Павло Серафимович підійшов до притихлого навіки сина. Він пильно подивився на Михайла, нахилився, торкнувся вустами холодного чола. Батько щось тихо сказав синові на прощання, ніхто не почув тих слів. Чоловік провів шапкою по обличчю, змахуючи непрохані сльози…

Уже всі розійшлися, а Павло Серафимович стояв біля свіжої могили, над якою височів металевий пам’ятник із зіркою нагорі. Ольга пішла, а Варя не могла залишити батька на самоті з горем. Вона боялася, що смерть сина забере у батька волю до життя, що в душі у нього заклякне все живе, замерзне, і зранене серце перетвориться на холодну бурульку. Хотіла знайти слова втіхи, але вони кудись зникли.

– Тату, – торкнулася легенько рукою батькового плеча. Від несподіванки він здригнувся. – Ходімо додому, – попросила донька.

Він подивився на неї спустошеними очима, в яких, окрім смутку, не залишилося нічого.

– Що? – неуважно спитав він.

– Тату, нам потрібно йти додому, – повторила Варя. – Там бабуся сама.

– Відходять потроху Чорножукови, – сказав він так, що у Варі похололо серце. – Стало на одного менше.

Частина сьома

Небо одне на всіх

Розділ 59

Грудень 1932 року

Розлючений Биков був страшний. Коли він сердився чи злився, свою лють передусім виливав на комсомольців-активістів та своїх однопартійців. Його брови змикалися на переніссі, очі наливалися кров’ю, як у бика, а з рота лилися спочатку помиї-матюки, а потім уже людська мова.

– Ви хочете, щоб мені вручили «рогожаний прапор»?! – несамовито волав він, коли скінчився запас матюків. – Що сидите, очі в Сірка позичаєте?! Дякуючи вам і вашій бездіяльності, мені довелося лупати очима перед районним керівництвом. Я не звик до такого! Я завжди виконую завдання нашої партії! – Він схопив склянку з водою, задер голову вгору, почав жадібно пити. Присутні спостерігали, як порожніє склянка і в такт великим ковткам ходуном ходить кадик Бикова. – Не знаєте, кого «нагороджують» «рогожаним прапором»? Так я вам поясню. Сільради, які відстають у виконанні плану! – Григорій Тимофійович вирячив очі, від чого його густі брови заповзли високо на лоба. – Таких, як ви! – продовжив він, витримавши паузу. – Неймовірний сором! Я на власні очі бачив, як викликали в райком партії голову сільради села, яке не виконало плани заготівель, і привселюдно дали йому таку «нагороду». Повернеться голова додому не з порожніми руками, а з «рогожаним прапором»! Нема більшого сорому, ніж таке покарання! Ви ще не знаєте, який він, той прапор! – Биков підняв догори кістлявий довгий вказівний палець. – А я бачив на власні очі. Та рогожа смердить рибою, а посередині зображена черепаха. Ви хочете, щоб і мені вручили «рогожаний прапор»?! Ні, мої «дорогі» помічники! Якщо таке трапиться, то не я, а ви понесете прапор селом! Під цим смердючим прапором підуть у першу чергу голови сільради та колгоспу. І не просто підуть, а ще й гасла у руках понесуть! Я вже навіть придумав, що написати, – Биков прикусив нижню губу, поглянув угору. – «Я – ворог народу, бо не здав хліб державі!» – ось що я напишу! І будете у мене ходити цілий день по селу, носячи смердючу «нагороду»!

Биков аж задихався від довгої та палкої промови. Відхекавшись, обвів поглядом присутніх, які сиділи на лаві перед ним за довгим столом. Усі, як один, понахиляли голови, втупили погляд у стіл.

– Мовчите? – з іронією сказав Биков. – Не дуже хочеться носити «рогожаний прапор»? А про «чорні дошки» теж нічого не чули? Так я вам поясню. Ухвалена постанова від шостого грудня цього року «Про занесення на «чорну дошку» сіл, які злісно саботують хлібозаготівлі». Уже готують списки таких районів для затвердження у ЦК КП(б)У. Не сьогодні, так завтра ми з вами будемо в тому списку. І що тоді? Вивезуть усі продовольчі запаси, оточать райони збройні загони, а ми з вами будемо марширувати селом з «рогожаним прапором»?! Зараз ті селяни, які виплатили податки в повному обсязі, можуть поїхати продати якесь м’ясо, а тоді це заборонять. Постраждають у першу чергу добросовісні платники, – він знову оглянув присутніх, потім додав: – І ви також. Але радянська влада вміє розправлятися з організаторами саботажу хлібозаготівель! – промовив він пафосно. – Мені вдалося ознайомитися з указом Генеральної прокуратури УСРР і наркома юстиції від двадцять шостого листопада нинішнього року. У ньому підкреслюється, що репресія є одним із потужних засобів подолання класового супротиву хлібозаготівлі. Згідно з даним указом, дозволено на місцях застосовувати нещадні заходи до куркулів і всіх класових ворогів, які свідомо гальмують або й зривають нашу боротьбу за хліб. – Григорій Тимофійович замовк, витримавши паузу, спитав: – Нічого не хочете відповісти?

– Ми зробимо все можливе, – несміливо забубонів під ніс Пєтухов-старший.

– Я все це вже чув! – знову спалахнув уповноважений. – Тільки куркулі, підкуркульники, одноосібники і навіть несвідомі колгоспники поховали хліб, не бажаючи, щоб колгосп виконав план хлібозаготівель.

– Але ж ми працюємо, шукаємо і дещо знаходимо, – підвелася з місця Ганна Теслюк. Вона обсмикнула поли нової шкіряної куртки, поправила червону косинку.

– Дещо? – посміхнувся Биков. – Те «дещо» в один мішок влізе! По одній картоплині в день приносите!

– Дозвольте мені, – підвівся Щербак. – Зрозуміло, що перед нами, товариші, стоїть велике завдання. Державі потрібний хліб, ми це добре розуміємо. Але ж уже вилучили що можна. Справді, доводиться збирати чи не по одній картоплині з двору. Поясніть мені, будь ласка, де ще взяти, щоб виконати план хлібозаготівлі. Дякую! – чоловік сів на місце.

– Ось! Розумне, розсудливе питання! – Биков заходив по приміщенню туди-сюди. – Хочу довести до вашого відома, що до переліку компенсаційних харчів додали продукти тривалого зберігання.

– Що це таке? – Семен Пєтухов, не розуміючи, закліпав очима.

– Це означає, що вилучатимемо геть усі продукти харчування! – пояснив комуніст. – І ніякої пощади саботажникам! Усе зрозуміло?

– Так! – почув він у відповідь.

Розділ 60

Стиха скрипнули вхідні двері, сповістивши про гостя. Варя посадила на ліжко Сашка, поклала йому ганчір’яну ляльку, яка збереглася на горищі ще з часів її дитинства. Хлопчик відразу ж відкинув її убік і потяг рученята до котушок, нанизаних на мотузку на кшталт намиста.

– Одразу видно: мужчина! – сказала, привітавшись, Ольга. – Навіщо йому мамині ганчірки? Так, Сашуньо? Нам трактора або машину подавай!

– Батько пообіцяв зробити машинку з колесами, – сказала Варя, – коліщата навіть крутитися будуть!

– Де ж він їх візьме?

– Зробить із котушок. Добре, що колись назбирала їх цілий ящик.

– Котушки тітки Катерини? – запитала Ольга.

– А чиї ж? Що гарно вона шила, то гарно, – сказала Варя. – Залишилися від їхньої родини на згадку хіба що попелище та ящик котушок.

– А від дядька Федора не було ніякої звістки?

– Жодної, – зітхнула Варя. – Вивезли їх у невідомому напрямку – і як у воду впали.

– Не одні вони такі, – з сумом сказала Ольга.

– Киця! – смикнула Ольгу за полу Маргаритка, щоб звернули і на неї увагу.

– Де киця?

– Там! – дівчинка показала пальчиком під велике ліжко. – Там наша Маша!

– Маша? – перепитала Ольга.

– Так вона назвала кішку, – пояснила Варя.

– Ми зараз її звідти виманимо! – весело сказала Ольга. Вона прив’язала одну котушку на довгу мотузку. – Киця думає, що обхитрила Маргаритку, а ми її зараз обдуримо! Потягай мотузку біля ліжка – Маша вибіжить.

– До мене? – спитало дівча.

– Так, до тебе! Іди грайся, – сказала Ольга, і вже за мить хата наповнилася радісними дитячими криками та сміхом. Навіть Сашко у ліжечку почав від захоплення верещати.

Ольга підійшла до сестри, яка поралася біля печі.

– Допомогти? – спитала.

– Не треба, – відповіла Варя, – відпочинь після роботи. Я піч добре прожарила, тож вночі можна буде приступати до справи. Одразу попереджаю: я не піду знову розкопувати могилу!

– Чому ти така полохлива? – усміхнулася Ольга.

– Не знаю. Але у мене від страху може розірватися серце.

– Не припекло тебе, Варю, – сказала сестра. – Клюне смалений півень – побіжиш, як миленька.

– Можливо, – погодилася Варя, – але ж у мене є ти!

– Так, – Ольга зітхнула. – Спочатку піду на кладовище, відберу трохи зеренця, батько змеле на жорнах, а я в той час збігаю в кінець вашого городу і дістану вам жита. Думаю, що до ранку встигну спекти по паляниці, – розмірковувала Ольга. – Хоч би ті чорти у сільраді не сиділи до опівночі, бо одразу ж унюхають запах хліба. А завтра раненько побіжу додому, роздам дітям по шматку, нехай поїдять зі свіженьким молочком. Головне, щоб старі не помітили. Нехай давляться сухою картоплею та коржиками, і то доки не відібрали останню картоплю.

– І не шкода тобі свекрів?

– Аністілечки! – Ольга відміряла пальцем частину мізинця. – Нехай їх колгосп нагодує! А я буду потайки підгодовувати дітей, поки є зерно у схованках. Напевно, за місяць-півтора воно закінчиться, і я не знаю, що будемо їсти далі.

– Щось придумаємо, – заспокоїла її Варя, хоча сама й гадки не мала, що робитиме.

– От дурна моя голова! – Ольга луснула себе долонею по лобу. – Йшла сюди, щоб розповісти останні новини, а вже й забула!

– Знову щось страшне? – стривожилася Варя.

– Для нас ні. По-перше, на днях народила Одарка, – заторохтіла сестра. – Звичайно, що всім цікаво, від кого. Хлопчик такий гарнесенький, рожевенький, білявий, тож наші цікаві жіночки одразу помелися до вдови. Усі намагалися у малюкові віднайти риси обличчя своїх чоловіків. Та чи ти вгадаєш, на кого схожий новонароджений? – усміхнулася Ольга.

– Ти теж видивлялася свого Івана у ньому?

– Ні! – засміялася Ольга. – Одарка мене запевнила, що то не мій жеребець кінчика вмочив! Я їй вірю.

– З’ясували, на кого схожа дитина?

– Не встигли, бо вчора прийшли до неї активісти, кажуть, що вона як одноосібник не сплатила багато податків. Одарка у відповідь: «У мене п’ятеро було ротів, які кожного дня хочуть їсти, а тепер стало на одного більше. Уже всі харчі відібрали, то з чого я маю платити?» А та Ганька їй: «Тебе ніхто не змушував стількох дітей робити, сама у ліжко до чоловіків лізеш!»

– І що Одарка? Не вліпила їй по пиці?

– І врізала б, але я не дала. А Ступа почав знову про нові закони, постанови, накази…

– Ти маєш на увазі голову колгоспу? – уточнила Варя. – Ступака?

– А кого ж іще?! Який він Ступак?! Ступа він! Так ось. Сказав Ступа, – продовжила сестра розповідати, – що в рахунок податку в неї вилучають корову. Ти розумієш, що значить для шістьох дітей корова? Вони ж нічого, окрім молока, не бачили, а тут прийшли відібрати. Бідна Одарка! Вона навколішках молила-благала Ступу не відбирати годувальницю – марно!

– Вилучили?

– Звичайно! Одарка вчепилася за задні ноги корови, кричить: «Не віддам!», а голова колгоспу так і потяг їх удвох із двору. Я ледь відкачала Одарку, думала, що Богу душу віддасть.

– Як вона зараз?

– Не знаю, – стенула плечима. – Після того ми ще не бачилися. Я все думаю, як таке міг вчинити її сусід? Живуть на одній вулиці, він же добре знає, як Одарці тяжко без чоловіка. Нічого його не спинило. А знаєш, що йому спересердя крикнула вдова? «Якщо тебе, комуняко, повісять на гілляці, то я прийду і плюну на тебе!» – ось так!

– Так і сказала? Не побоялася?

– Що боятися людині, яку обібрали до нитки? Їй втрачати нема чого.

– От біда! – зітхнула Варя.

– Є ще одна цікава новина! – схаменулася Ольга. – Розкажу – не повіриш! Я б теж не повірила, але все бачила на власні очі.

– І що ж то за дивина?

– Справжня дивина! Ходила на роботу разом з Улянидою і нічого такого за нею не помічала. Вона дивакувата, мовчазна, ні з ким не розмовляє, що загадають, те зробить. А вчора не вийшла вона на роботу. Голова сам пішов до неї, стукав, добивався – не відчинила, тож я після роботи вирішила зайти до неї. Мало що могло трапитися? Живе відлюдькувато, самотньо, занедужає – нема кому і води внести.

– Що з нею?!

– Слухай далі! Заходжу, двері не замкнуті, мені аж лячно стало.

– Тобі – і лячно? – усміхнулася Варя. – Мені здається, що ти самого чорта не злякаєшся!

– Не перебивай! – невдоволено сказала сестра і продовжила: – Заходжу до хати, а там натоплено, прибрано і чути, як Улянида тихенько наспівує пісеньку.

– Улянида співає?! – здивувалася Варя.

– Уявляєш собі таку картину: сидить Улянида, тримає на руках сповите немовля і мурчить собі під ніс пісеньку?!

Варя від почутого випустила з рук чавунок, добре, що він був не з окропом.

– Улянида з дитиною?! – здивуванню Варі не було меж. – Це неможливо!

– Усе можливо!

– Може, то не її дитина?

– Її. Сама бачила, як вона годувала хлопчика груддю.

– Оце так новина! – сплеснула долонями Варя.

Вона подумала, що вже давно не бачила Уляниду і скучила за нею. До того ж не терпілося побачити її немовля, поздоровити з новонародженим.

– Чого скрутилася як в’юн на сковорідці? – усміхнулася Ольга. – Біжи вже до неї, а я побавлю дітей. Все одно робити нема чого – ті чорти ще не порозлазилися по домівках, – хитнула головою в бік сільради.

Варя попорпалася у старій скрині, знайшла там вишиване дівчаче платтячко. Колись тітка Катерина зшила його для Маргаритки, а Варя зимовими вечорами на комірці вишила гладдю волошки. Маргаритка швидко виросла з нього, хоча платтячко було як новеньке. В Уляниди народився хлопчик, але одяг на Сашка Варя шила сама, і зайвого не було. Поки дитинка у подруги мала, то можна вдягати і плаття. Варя позаглядала у горщики, вишукуючи, що б можна було взяти на гостинець. Не знайшовши нічого, вона налила у невеличкий глечик молока.

– Я піду? – спитала, вдягнувшись.

– Іди, – відповіла Ольга. – Тільки обережно, не послизнися, бо молоко розіллєш.

…Дивно, як щастя може прикрашати людину. Воно ніби підсвічує ясним світлом обличчя зсередини, і воно ясніє, променіє, здається набагато гарнішим, ніж є насправді. Варя дивилася на Уляниду, яка перестала бути схожою на відлюдькувату відьму. Породілля світилася, тримаючи біля грудей маленький шматочок того щастя, яке робить жінку-матір дуже гарною. Навіть глибоко посаджені невиразні очі жінки стали кращими – у них був відблиск самого життя.

– У мене хлопчик, – сказала Улянида, колишучи на руках немовля.

– Знаю, бачу, – сказала Варя. – Я принесла тобі молока і маленький подаруночок.

– Його звати Іванко, – пояснила Улянида, ніби не почувши слів Варі.

– Іванко? Гарне імення.

– Іванко теж гарний!

– Де ж твій чоловік, Улянидо? Чи одружиться тепер із тобою? – запитала Варя, не сподіваючись на зрозумілу відповідь.

– Він є, – відповіла жінка, – і це добре.

– Чому ж тоді він криється від людей?

– Не можна кохати двох одразу, але він мене любить.

– То він… одружений?! – здогадалася Варя.

– Перед Богом я одна його дружина, – милуючись дитинкою, сказала Улянида.

– Він не буде з тобою жити? – допитувалася Варя, поки Улянида була настроєна до розмови.

– Ні.

– Хоч не покине тебе?

– Один раз покинув, пішов до іншої, молодої і гарної, але дізнався, що я важка[25] – одразу ж повернувся.

– Тепер ви разом?

– І разом, і ні.

– Я згадала, – усміхнувшись кутиками губ, сказала Варя, – як ти колись казала, що у тебе буде хлопчик. Ти все знала!

– І все, і не все!

– Ти будеш хоча б колись зі своїм коханим?

– Я завжди з ним.

– Навіть якщо його нема поруч?

– І тоді, – якось мрійливо промовила Улянида.

Варя чомусь згадала Андрія. Він теж із нею поруч. У мріях, але завжди…

Розділ 61

Знову активісти йшли по хатах. Часто люди звечора поспішали замкнути хвіртки та двері й не світили світло. Коли приходила комісія, то довго стукала у двері, а мешканці сиділи тихо, ніби їх нема вдома. Навіть діти привчилися не галасувати і навіть не подавати голос. Найчастіше активісти ходили вечорами. Удень хтось був на роботі, хто порався по господарству, а надвечір родини зазвичай сиділи по домівках. І тоді напівп’яні комсомольці й комуністи мали змогу «притиснути саботажників». Їх ненавиділи, але й боялися. Кожен із селян будь-якої миті за найменший супротив міг бути проголошений «ворогом, який перешкоджає виконанню плану хлібозаготівлі» і одразу ж направлений «до білих ведмедів». День якось розвіював людські страхи, але з настанням темряви жах наближався до хат, ховався поміж повітками, виглядав із-за кожного дерева, рогу будинку, сидів біля димарів на стріхах, готовий кожної миті налетіти на людину, скувати по руках і ногах, паралізувати волю. І нікуди було від нього сховатися, бо він був усюди, разом із командою активістів…

Варя намірилася вже йти додому. Бабусю нагодувала, вдягла її в улюблену теплу жилетку та в’язані вовняні шкарпетки. Щоправда, старенька цілий вечір вередувала. То все кликала невістку, то дорікала Варі, що та морить її голодом.

– Чому ти мені не зліпиш вареників? – вередувала бабця. – Я вже скільки разів просила тебе? Хочу вареників з картоплею і шкварками!

– Ще не різали свиню, – проковтнувши грудку, що застрягла в горлі, відповів батько.

– То старе сало підсмажте!

– Нема. Закінчилося.

– Що ви за господарі? – обурювалася бабуся. – У нас завжди вистачало сала до свіжини. Догосподарювалися? Покличте Надю, я попрошу її зліпити вареники. Нехай сходить до Трохима, щось обміняє на маленький шматочок сала. Чи мені багато треба?

– Завтра, – якомога спокійніше відповіла Варя, – я завтра зліплю.

Варя сподівалася, що наступного дня бабця не пам’ятатиме, що було вчора.

– Не переймайся, Варю, – сказав батько, вийшовши у двір, щоб провести доньку. – Усі старі стають вередливі, гірші за малих дітей.

– Добре, – відповіла Варя. – І все-таки шкода бабусю.

– Якщо їй пояснити, що сталося останнім часом, вона не зрозуміє.

– Може, воно й на краще?

Варя прислухалася. На вулиці було чути людські голоси. Невже знову йдуть «шукачі» чужого добра?

– За плечима в них лопата, йдуть на хутір щедрувати… – сказав батько тихо. – Здається, доню, до нас знову завітали «щедрувальники».

– Знову?! – злякано прошепотіла Варя.

Чорножукови не помилилися. Активісти, як їх селяни прозвали, «червона мітла», пішли до Вариної хати. Почали нишпорити по всіх кутках. Варя сиділа, тримаючи Сашка на руках. Дитина вередувала і плакала, бо був час її годування. Василь сів у кутку кімнати, схилив голову, щоб не бачити швидьків. Добре, що поруч із Варею був батько. Він посадив на коліна Маргаритку, обняв дівчинку і гладив її по голівці. Дівчатко перелякано зиркало у бік непроханих гостей, готове ось-ось розплакатися. Павло Серафимович щось нашіптував лагідним голосом на вушко дитині, і Маргаритка заспокоїлася. Вона притислася усім своїм маленьким тільцем до дідуся, сховалася у його великих обіймах.

Варя схвильовано спостерігала, як знайшли невеличкий вузлик борошна, кинули його у кошик. На припічку стояв чавунок із трьома помитими картоплинами – знайшли. Три картоплини полетіли в кошик. У пічурці за піччю, де сушилися пелюшки дитини, знайшли один буряк – у кошик його! Маленький вузлик пшона, приготований для молочної каші дітям, знайшли у кишені кожуха – забрали.

Ганна полізла у піч, рогачами дістала горщик із молочною кашею для Сашка. Знайшла ложку, почала сьорбати прямо з горщика.

– Залиш дитині, – не витримала Варя.

Ганна розсміялася Варі прямо в очі. Комсомолка показово вилила кашу з горщика на долівку.

– Що ж ти робиш?! Чим я буду дітей годувати? – тремтячим голосом спитала Варя.

– А ти заріж одну дитину і нагодуй нею другу! – зло пожартувала Ганна.

– Дивіться, що я знайшов у сінях! – сказав радісно Семен, затягаючи в хату невелику дерев’яну діжку.

– Що там? – заглянула Ганна. – Квашена капуста? Пошукайте ще у сараях, – наказала вона, – там повинно щось бути.

Варя дивилася, як колишня подруга присіла навпочіпки перед діжею і почала їсти, дістаючи капусту руками. Було гидко спостерігати, як шматки капусти падали їй на груди, а вона все хрумала як кінь. Сашко розплакався так, що Варя вже не могла його втішити.

– Та заткни ти його, – нервово сказала Ганна, – бо в мене апетит від крику пропаде.

– То дитина плаче, побачивши тебе, червона відьма, – тихо сказав батько.

Ганна почула. Вона перестала жувати, витерла долонею бороду.

– Залиште капусту, не забирайте, – попросила Варя, але комсомолка вже збісилася від почутих слів.

– Капусточки хочеться? – скривила вона рота у зухвалій посмішці. – Залишу! Я ж добра!

Ганна вилізла на діжку, задерла спідницю, присіла. Присутні спочатку навіть не зрозуміли, що вона хоче робити. І лише коли задзюрчало, зрозуміли, що вона мочиться прямо в діжку з капустою!

– Оце вам, куркуляки! Ось вам! – сміялася комсомолка. – Їжте тепер, хоч задавіться!

Вона зістрибнула з діжки, поправила спідницю.

– Ви мене надовго запам’ятаєте! – процідила крізь зуби. – Не сплатите сповна податки, поведуть вас селом під «рогожаним прапором»! Я подбаю, щоб на ньому написали «Я – ворог народу, закопав хліб і не здав державі!». А потім смердючу рогожу власноруч прикріплю на вашій хаті! – Ганна вишкірилася.

– Чому? – спитала Варя. – Чому ти така стала? Ми ж їли з однієї миски…

– До чого тут миска?! – скрикнула Ганна. – Гадаєш, якщо народилася із золотою ложкою у роті, то тобі все дозволено? Усе навколо повинно бути твоїм?! Землі – твої, луки – твої, будинок під бляхою – тобі, навіть березовий гай – і той твій! Ти гадаєш, мене не брали завидки?

– Ти мені заздрила, – сумно промовила Варя, – але ж ми всі робили все, щоб ви не бідували.

– Усе? – хмикнула Ганна. – Зробили з нас наймитів і думали, що так буде вічно? Ваш час минув! І не потрібно мені дорікати тією мискою борщу!

– Ми ж усе ділили навпіл, – нагадала Варя. – Люди повинні пам’ятати добро, – сказала вона задумливо. – Хай би що там було, ми всі маємо залишатися людьми і знати, що живемо під одним небом, а небо… Воно одне на всіх.

– Ти як була дивакувата, так нею і залишилася, – глумливо сказала Ганна. – Колись ти пиріжки ділила навпіл зі мною, а я поділю небо! – вона хіхікнула. – Бери собі половину! Хлопці! – крикнула, виходячи з хати. – Знайшли? Ні? Тоді ходімо далі!

Варя не витримала. Вона віддала Сашка Василеві, упала на ліжко і розплакалася. Подушка приглушувала її ридання, а у Варі перед очима стояло побачене. Потім чомусь знову згадалися подаровані намисто і чобітки. Від тих спогадів ставало ще болючіше на душі.

Розділ 62

Биков проводив нараду у сільраді одразу ж після повернення з району. Лупіков, Жаб’як, Ступак і Щербак прибули вчасно. Ось що значить партійна дисципліна! Григорій Тимофійович доповів однопартійцям, що село не виконує план хлібозаготівель. Критична ситуація у всьому районі, але потрібно думати у даному випадку не за них, а за свій колгосп. Биков розповів, що сусідні села вже занесли на «чорну дошку», є загроза, що у всьому районі заборонять будь-яку торгівлю і села будуть оточені загонами НКВС.

– Хоча мало хто ризикне покинути село, – розмірковував Биков, міряючи широкими кроками приміщення. – Уведений у містах паспортний закон не дасть змоги селянам без документів втекти з села, не виконавши плани заготівель. Є наказ про те, що таких саботажників будуть ловити і повертати на місця проживання, – Григорій Тимофійович почухав потилицю. – Якщо, звичайно, не заарештують за свідомий саботаж, – додав він.

– Все одно тікають, – зауважив Щербак.

– Куди? – розвів руками Биков.

– Хто в міста, хто на шахти. Є такі, що намагаються потрапити у Росію.

– Як вони туди потраплять? Хто їм продасть квитки на потяг? Це ж заборонено!

– Залізнична колія проходить не так вже й далеко, – пояснив Щербак. – Чоловіки знаходять місце, де потяг стишує хід, там чіпляються, залазять у товарні вагони і їдуть. Уже не один був випадок, коли так виїздили, влаштовувалися на новому місці і забирали своїх рідних. У нашому селі таких випадків ще не було, але скоро будуть.

– Чому ви так вважаєте?

– Бо люди у скруті, їм нема чого їсти, – сказав парторг.

– Нема чого їсти?! – підскочив Биков як ужалений. – Нема у тих, хто виробив по сорок трудоднів на рік, колупався на своєму городі, а тепер саботує здачу хліба! Тільки й думки, як обдурити державу й де сховати хліб. Чи хтось із них сидить голодний? Маю великий сумнів.

– Почали мерти люди від голоду, – неголосно сказав Щербак.

– Це правда? – Биков витріщився на голову сільради.

– За останній час, – Жаб’як підвівся, – померло кілька осіб. Сусіди знайшли померлими у своїй хаті Островерхових.

– Хто такі? – глипнув на нього Биков.

– Самотні старі.

– Ось бачите! Вони віджили свій вік і тихо пішли від нас. А ще хто?

– Знайшли при дорозі незнайомого чоловіка, – продовжив Максим Гнатович, – скоріш за все, то був жебрак.

– Не хотів працювати в колгоспі, легше піти з простягнутою рукою, – пояснив Биков. – Напевно, замерз. Далі.

– Померла самотня жінка Іваницька Надія. Їй було п’ятдесят років. Знайшли її у своїй хаті, була вся пухла.

– Теж померла від старості. Що вдієш? Ще хтось?

– У вдови Одарки Сиротенко померла дитина трьох років.

– Семен Семенович, – звернувся вже до голови колгоспу Щербак, – поясни, чому у неї померла дитина.

– Звідки я знаю?! – обурено сказав він й одразу почервонів до самої маківки.

– Тоді поясню я, – голосно сказав Щербак. – Нещодавно ти саморуч забрав у вдови годувальницю – її корову. Дитина опухла з голоду і померла, а корова вдови чомусь опинилася на твоєму подвір’ї.

– Доповідай, – звернувся до голови колгоспу Биков, – як таке трапилося.

– Вона винна державі й відмовилася платити, бо сказала, що нічим. У неї в рахунок сплати податків була вилучена корова. Я отримав її в рахунок своїх відсотків за вилучене збіжжя, – пояснив Ступак.

– Сідай! Усе зрозуміло. Ти вчинив так, як веліла твоя громадська совість.

– А як щодо померлої від голоду дитини? – не вгамовувався Щербак.

– Від якого голоду?! – закричав Биков. – Нема ніякого голоду! Я не хочу навіть чути це слово! Запишіть собі на лобі і навчіть комсомольців: голоду немає! За одне таке слово можна потрапити за ґрати! Усе це куркульські вигадки! Недобиті куркулі вигадують жахливі історії про голод у країні. Вони роблять все для того, щоб підірвати довіру до радянської влади, до комуністів. Ми повинні обрубувати такі спроби при самому корені. Тому тобі, Кузьма Петрович, раджу тримати язика за зубами і думати, що кажеш.

– Люди не хочуть іти на роботу, – продовжив Щербак, – бо лежать вдома слабкі, з пухлими ногами та животами. Нещодавно не вийшла на роботу Віра Ляшенко. Я зайшов до неї, а жінка лежить мертва. Вона не змогла встати з ліжка, бо не мала сил. Жінка виглядала дуже виснаженою: голова ніби збільшилася у розмірі, тіло обтягнуте жовтою безкровною шкірою, загострилися вилиці, руки висохлі, дуже тонкі, очі збільшені. Вона померла, широко відкривши очі й рота. Усе це свідчить про голодну смерть.

– Ти лікар? – посміхнувся Биков. – Лише спеціаліст може визначити, від чого померла людина. Можливо, вона була хвора на сухоти або іншу виснажливу хворобу. Можливий такий варіант?

– Можливо, – погодився Щербак, – але сусіди розповідали, що у Віри вже з тиждень не було у роті ані росинки. Сусіди їй вносили кілька разів поїсти, але ж у них самих не вистачає харчів. Тому жінка залишилася наодинці зі своєю бідою…

– Усе! Досить! – зупинив Щербака Биков. – Не будемо сваритися і з’ясовувати причину смерті. Померла, тож нехай собі спить вічним сном. У нас є важливіші справи.

Биков доповів, що потрібно щось негайно робити, щоб не попасти на «чорну дошку». Голова колгоспу запропонував свій варіант.

– Давайте здамо посівний фонд, – сказав Семен Семенович.

Підрахували: якщо здати зерна вісімдесят відсотків, то все одно не вистачить для виконання плану.

– Доберемо податками населення, – вніс пропозицію Лупіков.

– Зачекайте, – взяв слово Кузьма Петрович. – Майже все зерно вивезли у район. Залишили на посівну настільки мало, що не вистачить і на одне поле. І тепер ці мізерні запаси ще зменшаться? Що тоді залишиться на посів?

– Озимих трохи посіяли, а весняна посівна ще не скоро, – сказав Лупіков. – До того часу щось вигадаємо. Зараз потрібно виконати план – це наше головне завдання. Можна, наприклад, вилучити сіялки, віялки, жатки, борони тощо. Усе це скласти під замок до весни. Там можна буде обміняти все це на посівне зерно або продати інвентар і купити посівний матеріал. До того ж порання по господарству відволікає колгоспників від роботи. Порпаючись на своїх городах, вони не хочуть іти на роботу в колгосп. Навіщо їм усе те добро, якщо немає коней і землі?

Биков розплився у задоволеній усмішці і заплескав у долоні.

– Єдине правильне рішення! – сказав Биков. – Ось у кого потрібно тобі, Кузьма Петровичу, повчитися! Доведіть до відома активістів про вилучення у населення сільськогосподарського інвентарю. Так і зробимо. Негайно здамо більшу частину посівного матеріалу. А тепер я повинен перейти до питання номер два, – об’явив Биков.

Григорій Тимофійович дав завдання зробити подвірний обхід і перерахувати не лише худобу і птицю, а й кожне дерево, кожен кущ.

– Всі-всі дерева і кущі? – поцікавився Семен Семенович.

– Який же ти недалекий! – зітхнув Биков і розтлумачив: – У садках фруктові дерева та кущі, з яких можна зібрати ягоди. Якщо селяни отримують дохід у вигляді яблук, груш, смородини чи там аґрусу, то що з доходу треба робити? Правильно! Платити податки. По кількості дерев і кущів буде нарахований податок.

– А якщо яблуня не вродить і на ній не буде жодного яблука? – поцікавився Ступак.

– То вже проблеми яблуні і її господаря, – вичавив на обличчі посмішку Биков. – А наша проблема – зібрати податки. Зрозуміло?

Щербак мовчки підвівся, кивнув усім «Бувайте!» і поспішив додому. Чому ніхто його не чує? Чи не хоче чути? Чи причина у ньому самому? Щось не зрозумів? Але ж люди у селі справді почали вмирати від голоду. На хуторі Надгорівка спорожніли вже дві хати з десяти. І чому не йде з голови почуте від одного колгоспника: «Прийди, Сталін, подивися, як колгоспи розжилися – хата раком, шопа боком, ще й кобила з одним оком»?

Розділ 63

Марічка зайшла до Чорножукових. Варя не бачила подругу з тиждень і ледь її пізнала. Молода жінка схудла, зблідла і змарніла, вона насилу переставляла ноги. У родини Мовчанів відібрали геть усе. Ті крихти харчів, що залишилися не знайдені активістами, вони ділили на всіх.

– Їмо раз на день, – пояснила Марічка, – щоб хоча б не померти з голоду. Мати вже не підводиться з ліжка – нема сили. Чи то від недоїдання, чи від того, що п’є багато води, щоб не так хотілося їсти, у неї сильно набряк живіт. Сама стала така худюща, аж страшно дивитися, а ноги повні, пухлі. Литки так рознесло, що шкіра не витримує і лопається. Подивилася я сьогодні на її ноги і жахнулася, – розповідала Марічка. – Із тріснутої шкіри почала текти сукровиця.

– Який жах! – промовила вражена почутим Варя. – А як же Сонечка?

– У мене пропало молоко, – тихо мовила Марічка. – Те, що ти давала, я їй згодувала. Залишилося трохи буряків, тож варю їй на воді і тією солодкою водичкою напуваю. Є ще кілька гарбузів. Відварю шматочок, замотаю у марлю і даю смоктати дитині. Чомусь багато плаче, – пожалілася Марічка. – Чи то від такої їжі животик болить, чи, може, хворіє – не знаю.

– Я тобі ще дам глечик молока, – сказала Варя. – Тільки так, щоб Василь не дізнався, бо в нього батьки теж голодують.

– То залиш собі. Ми якось переб’ємося тим, що є.

– Нас не врятує невеликий глечик молока, а Сонечці зможе допомогти, – сказала Варя. – Ти тільки одразу багато не давай, розведи з водою і закип’яти, – порадила вона подрузі.

– Добре. Спасибі тобі, – подякувала Марічка. – Ми знаєш, що вирішили?

– Що?

– Поїде Павло у Сталіно, туди, де вони жили раніше.

– Навіщо?

– Якщо пощастить, то влаштується у місті на роботу, буде отримувати хліб, тоді забере нас усіх до себе.

– А де там жити?

– Люди копають землянки і живуть якось, – пояснила Марічка. – Краще вже жити у землянці, ніж померти у власній хаті голодною смертю.

– А ти впевнена, що він повернеться за вами? – обережно запитала Варя.

– Я знаю, що він мене не кохає, – сказала Марічка, – але зараз мова йде вже не про любов, а про життя. Впевнена, що він не залишить свою дитину.

– А як він без паспорта, без документів поїде?

– Буде нишком пробиратися ночами. Як і на чому йому їхати? – гірко посміхнулася жінка. – Пішки піде.

– А ти чула, що усюди стоять міліцейські кордони і нікого не пропускають?

– Чула, хоча не розумію, чому.

– Як кажуть, «щоб куркулі не проникли у міста».

– Я буду молитися вдень і вночі, щоб він дійшов, – сказала Марічка. – Іншого виходу у нас немає. Якщо не забере нас Павло, ми за місяць усі згинемо.

– Неправда! – Варя обняла подругу за худенькі плечі. – Ми виживемо, повинні вижити! – підбадьорливо сказала Варя і додала: – Хоча б заради дітей. Ми з тобою ще погуляємо на весіллі мого Сашка і твоєї Сонечки. Чи ти проти?

– Чому ж? – Марічка кволо посміхнулася. – Я тільки «за»!

Розділ 64

Знову до Чорножукових прийшли активісти. Мета у них була та сама – зламати саботаж. Рішуче налаштовані, вони увірвалися до хатини Павла Серафимовича, коли Варя вдягала бабусі випрані теплі шкарпетки. Батько Варі чаклував над машинкою для маленького Сашка – хотілося зробити так, щоб колеса-котушки крутилися, коли малий почне ходити і тягати іграшку за собою на мотузці.

– Будемо добровільно здавати хліб державі чи знову саботаж? – похитуючись, запитав Лупіков.

Було помітно, що перед виконанням «важливої місії» він добре хильнув. Позаду нього шкірив зуби Йосип Пєтухов. Ганна нишпорила по хаті очима голодного хижака, який вийшов на полювання і вже відчуває запах здобичі.

– Здав би добровільно, – спокійно сказав Павло Серафимович, продовжуючи шилом довбати дірку у котушці, – але ж нема чого.

– Варко, – стривожилася бабця, – хто тут?

– Відпочивайте, – відповіла Варя, вкриваючи теплою ковдрою стареньку, – то до батька зайшли знайомі.

– Значить, саботуємо здачу хліба? – запитав Лупіков. – Захотілося на Соловки? Так ми це можемо організувати.

– Про який хліб він говорить? – схвильовано спитала старенька.

– Та то вони про своє, чоловіче, – пояснила Варя, а у самої від хвилювання і страху підкошувалися ноги.

– Може, ти нам скажеш, – Лупіков підійшов до ліжка, де лежала бабця Секлета, – чи є у вас хліб?

– Хліб? – перепитала стара.

– Облиште її, – Павло Серафимович відклав убік роботу. – Невже не видно, що вона стара, хвора і сліпа?

– Так, хліб є у вас? – Лупіков нахилився над літньою жінкою.

– Аякже! – впевнено сказала бабця. – У нас завжди багато хліба! Чорножукови – добрі господарі. Є і хліб, і борошно, і… Надю, ти знову мені не наліпила вареників? Скільки можна просити?! – бабця повела безколірними, вицвілими від старості невидющими очима.

– Не дають вареників? – допитувався Лупіков, а Пєтухов ледь стримував себе, щоб не пирснути сміхом.

– Ні! Прошу вже кілька днів, – пожалілася бабця, – а їм ліньки! Я хочу вареників з картоплею і шкварками.

– У вас і картопля є? І сало? – продовжив Лупіков.

– Усе є у нас! – відповіла ствердно жінка.

– І де лежить хліб? – Лупіков нахилився ще нижче, щоб добре почути сказане.

– Може, досить знущатися над жінкою, яка вже несповна розуму? – втрутився у розмову Павло Серафимович.

– Хто несповна розуму? – перепитала старенька.

– То не про вас, – награно увічливо відповів чекіст. – Так де хліб?

– Як де? У коморі!

– Комори нема вже. Де тоді може бути хліб? Його сховали?

– Значить, таки сховали. Злодіїв розвелося багато, – стишеним голосом повідомила вона, – працювати не хочуть, а красти чуже добро навчилися.

– Згоден із вами. То ж де схованка?

– Може, у хліві? Чи у корівнику? Треба спитати у Павла.

– А ви не знаєте, де?

– Треба Надьку спитати, – пошепки сказала старенька. – Вона повинна знати. І передайте їй, щоб сьогодні на обід хоча б два невеличкі варенички мені зробила. Чи мені багато треба? І обов’язково зі шкварками! Як перед смертю хочеться!

– Обійдешся! – зі злом кинув розлючений Лупіков. – Ти диви! Вареничків їй хочеться!

– Якщо говорить про вареники і шкварки, – втрутилася Ганна, – то це означає, що живуть вони не бідно. Стара б не стала просити те, чого їй не дають.

– Лише прикидаються бідними! – додав Пєтухов. – А самі вареники жеруть!

– Самі їдять, а мені не дають, – жалібно промовила старенька.

– Та заткнись ти! – відмахнувся від жінки Лупіков. – Розскиглилася тут!

– З чого почнемо? – спитав Пєтухов.

– Здається, я здогадалася, де вони можуть влаштувати схованку! – сказала Ганна.

Варя пополотніла. Невже здогадалася про горище? Чи про корито зі збіжжям, сховане у могилі?

– Ну ти й кмітлива! – Лупіков посміхнувся. – І де ж?

– Хлопці, – комсомолка звернулася до братів, – йдіть сюди.

Пєтухови підійшли до ліжка.

– Спочатку зніміть із старої шкарпетки, – наказала Ганна. – Щось мені здалося підозрілим, коли вона (кивнула у бік Варі) поспіхом натягала їх на бабцю. Там можуть бути сховані гроші.

Брати, почувши про гроші, вмить стягли зі старенької в’язані шкарпетки, потрусили ними – порожньо.

– Що ви робите?! У мене мерзнуть ноги, – занервувала бабця Секлета. – Вареників не дають і шкарпетки зняли!

– Зніміть із неї жилетку! – владно промовила Ганна. – Може, там сховані гроші або й царські червонці?

Павло Серафимович сіпнувся, щоб захистити матір, але Варя його спинила, ставши перед ним. Старенька, не розуміючи, що відбувається, розгублено і перелякано водила очима, простягала вперед руки. Грубі й сильні чоловічі руки стягли з бабці вовняну жилетку.

– Я ж замерзну! – ледь не плакала вона.

– Нічого, – потрусивши одягом, сказав Семен.

Ганна ткнула ногою під ліжко.

– Там щось є!

Не встиг Павло Серафимович і рота розкрити, як прислужливі кремезні брати з обох боків підняли високо ліжко. Бабця впала з нього на долівку, не встигнувши й зойкнути. Павло Серафимович кинувся до матері, яка непорушно лежала на підлозі. Чоловік повернув її до себе обличчям, на якому застигла маска страху.

– Бабусю! – присіла над нею Варя, торкнулася її сухенького плеча.

– Нема в тебе бабусі, – глухим голосом сповістив батько. – Вона мертва. Вони її вбили.

– Хто? Ми?! – в один голос запитали Пєтухови.

Ганна встигла заглянути під ліжко, яке брати досі тримали піднятим.

– Там одне лахміття, – сказала незадоволено Ганна. – Ходімо звідси!

Вона переступила через стареньку, яка лежала на підлозі. Бабуся померла, так і не зрозумівши, що сталося.

Грюкнули за активістами двері. Варя невтішно плакала над притихлим назавжди тілом бабусі. Вона почувалася винною за ті вареники, які так хотіла скуштувати бабця. Варя шкодувала, що не зліпила хоч два варенички для бабусі. Тепер уже пізно. Старенька так і не дочекалася бажаного.

– Якби ж я знала, – сказала, давлячись слізьми, Варя, – то сама б три дні не їла, а зробила ті вареники.

– Не треба, доню, – глухим голосом сказав батько. – Ти думай про діточок, а матері вони вже не потрібні.

– Пробач мене, рідненька, – крізь сльози сказала Варя і розридалася.

Павло Серафимович підняв з підлоги тіло матері, поклав на ліжко, закрив покійній очі.

– Відходять Чорножукови, – сумно сказав він. – Тепер я найстарший у родині.

…Бабцю Секлету поховали на цвинтарі поруч із Михайлом. Коли Варя поверталася з похорону додому, побачила біля двору сусідку. Ониська когось виглядала, кутаючись у теплу бабусину вовняну жилетку. Хто поцупив улюблені бабусині шкарпетки, Варя не знала. Якби дізналася, що Ганька, не здивувалася б.

Розділ 65

Уже нікого не вражали смерті односельців. Селяни тепер подовгу не перемивали кісточки своїм сусідам та знайомим. Лише обмінювалися новинами: «Хто?» – «Бурлачка стара». – «А її чоловік?» – «Помер ще на тому тижні». – «Чули, що Климчиха відвезла на цвинтар одразу двох дітей?» – «Старших чи молодших?» – «Молодших. Старші ще живі». – «А кого то сьогодні Марія Славська на санчатах потягла?» – «Напевно, матір». – «Кажуть, прохачка замерзла у полі за селом». – «Та чи вона одна? Їх он скільки ходить по селах». – «І коли таке було, щоб без труни людей ховали?» – «А де ти стільки трун наберешся? Мертвим уже однаково, а живим треба якось виживати». – «Виживеш тут! Активісти і павутину по хаті позбирають, якщо знайдуть!» – «Якби можна було забрати душу, то й ту забрали б!» – «У мене й мило забрали!» – «А у мене – новий кожух. Чорти б їх так забирали!»

Такі розмови чув не раз Кузьма Петрович. Він із жалем дивився, як, знемагаючи від слабкості, люди тягли за собою санчата з тілами померлих членів родини. Вже ніхто не думав про те, щоб відспівати покійника, як годиться, й покласти у труну. Померлого загортали у стару ряднину і везли на кладовище. Гірші справи були, коли помирала самотня людина у своїй хаті і ніхто не знав про це. Кузьма Петрович не раз доповідав Бикову і Лупікову про те, що потрібно якось організувати захоронення мертвих. Зазвичай про знайдені трупи сповіщали голову сільради, він, у свою чергу, звертався до голови колгоспу. Ступак виділяв підводу, яка везла покійника на цвинтар. Із середини січня померлих стало помітно більше, тож Кузьма Петрович знову на нараді порушив питання про поховання людей.

– Буває, що за день помирає кілька людей, – сказав Щербак. – Робота голови сільради зосереджується лише на тому, щоб бігати у колгосп за підводою. До того ж почастішали випадки, коли трупи лежать у закритих хатах по тижню і ніхто не знає про це.

– Ага! Авжеж! – з місця вставив Лупіков. – Вони все знають! Не встиг хтось померти, як у хаті вже нишпорять сусіди у пошуках поживи. Тягнуть додому все, що погано лежить: і залишки їжі, і посуд, і постіль, і одяг. Тільки й думки: що б поцупити?

– Вважаю за доцільне, – продовжив Щербак, не звернувши уваги на недоречну репліку Лупікова, – організувати правлінням колгоспу поховання людей.

– А конкретніше можна? – дещо нервово спитав Биков.

– Потрібно призначити колгоспника на цю роботу, щоб він перевіряв хати, з яких не виходять люди. Треба виділити підводу, на якій би він робив об’їзд вулиць, виявляючи покинуті трупи. Нехай ця людина копає могили і займається похованнями. Не можна допускати, щоб померлі лежали на вулицях.

– Добре, – напрочуд легко погодився Биков. – Кого з колгоспників пошлемо на таку роботу? – звернувся він до голови колгоспу.

– Одразу важко сказати, – Ступак підвівся. – Колгоспники не хочуть іти на роботу, доводиться кожного виганяти силою. А тут така робота…

– Яка «така»? – скривився Биков. – Робота як робота.

– Я мав на увазі нелегка, – пояснив Семен Семенович. – Потрібний сильний чоловік, щоб міг і на підводу занести померлого, і яму викопати. Навіть чоловіки, які були здорові й дужі, ледве ноги тягають. Нещодавно зігнав з ліжка Андієнка Стьопку, він дійшов до колгоспного двору, впав як сніп і помер на місці. Треба знайти ще дужого і давати йому харчі.

– Пантьоху візьми, – порадив Лупіков. – Тому дурневі однаково, чи жива людина, чи мертва. Нехай їздить і збирає трупи.

– А чим його годувати? – поцікавився Ступак.

– Покладемо це завдання на актив, – сказав Лупіков. – Зараз багато селян не сплачують податок на садки, тож активістам є робота. Нехай вилучають харчі у неплатників і з того фонду виділяють хліб Пантьосі.

– Тоді потрібно встановити, що саме і в якій кількості будемо платити, – зауважив Щербак.

– Чотириста грамів хліба на день, – сказав Биков. – Цього вистачить, щоб підтримувати його сили.

– Дозвольте ще, – попросив слово Щербак. – Діти пропускають заняття у школі.

– Бо нема у що взутися, – пояснив Жаб’як. – Хто винен, що діти босі? Батьки, які не дбають про своїх дітей. Ми ж не можемо купити взуття кожному учню?

– Але частина дітей ходила б до школи, якби було організоване харчування.

– Ти хочеш, щоб мене завтра ж заарештували за розбазарювання колгоспного добра? – недобре блиснув очима Биков.

– Я не маю на увазі хліб, – сказав Щербак. – Чув, що у деяких колгоспах готують бовтанку із меленої кукурудзи і макухи. Хоча б так, – він помовчав і додав: – Поки що.

Биков потер пальцем перенісся.

– Гадаєш, поліпшиться відвідування школи? – запитав Щербака.

– Впевнений, що так!

– Добре. Ми з головою колгоспу вирішимо це питання.

– Дякую, – сказав задоволений Кузьма Петрович.

Звичайно, Щербак радів, але стримував свої почуття, не виставляючи їх напоказ. Це була перемога. Нехай невеличка, але та, яка врятує життя не одній дитині. Звісно, він не міг розповісти про те, що почув від сільського вчителя, бо слово «голод» було під суворою забороною. Учитель Хома Федорович повідав про те, як зайшов у клас і написав ноти на дошці. Діти переписали, завчили їх. Вчитель добре грав на скрипці, тож взяв у руки смичок, почав задавати тон, щоб учні співали. Ніхто й рота не розтулив. Він вдруге повторив спробу, але на нього мовчки дивилися тридцять пар дитячих сумних очей. Вчитель накричав на них, погрожував піти до директора школи, а діти мовчки дивилися на нього. Їм було байдуже: вони не хотіли співати, а хотіли їсти. Тоді один учень його запитав: «Правда, що можна їсти людське м’ясо? Кажуть, воно солодке і смачне».

Розділ 66

Уже повністю спорожніло корито, закопане у могилі, зменшувалися останні припаси картоплі і буряка, сховані на горищі сільради. Кожного дня Варя прокидалася зі страхом від однієї думки: чим годувати дітей, коли доїдять усе? Діти помітно схудли. Навіть завжди жвава та весела Маргаритка стала сумною і все частіше прилягала відпочити у ліжко. Рученята Сашка раніше були повненькі, ніби перев’язані ниточками, а тепер стали схожі на тоненькі мотузочки. Хлопчик постійно плакав. Навіть дитячий плач став тихішим і немічнішим, здавалося, що то скавчить побите цуценятко. Було коров’яче молоко, проте й воно не могло врятувати становище. Корова давала молока все менше і менше – сіно вивезли активісти, бо не стало чим годувати колгоспну худобу. Залишки, сховані на горищі корівника, танули на очах. Навіть зараз було зрозуміло, що сіна до весни не вистачить, борошна, щоб додати у пійло, не було, лушпиння картоплі – і те перестали давати корові. Порадившись із батьком, Варя почала збирати картопляні кожушки і ховати їх. Сподівалися, що навесні ними засадять город, а якщо зовсім не стане харчів, то поїдять і їх. У корови від поганої годівлі швидко запали боки, помітно поменшало молока. До того ж ним доводилося ділитися з батьками чоловіка, які вже не підводилися з ліжка – дуже заслабли. Два рази на тиждень приходила за молоком Ольга, у якої трапилося лихо. У них здихала від якоїсь хвороби корова, тож вони швидко її дорізали. Невелику частину м’яса залишили собі вдома, а решту Іван, випросивши у колгоспі коня, повіз, щоб або продати, або виміняти на борошно. На півдорозі до міста його перестріла банда, забрали в Івана все м’ясо. Добре, що на колінах вимолив не вбивати його і не забирати коня, бо худоба колгоспна. Грабіжники пожаліли чоловіка і його дітей, але родина залишилася і без м’яса, і без хліба. Ольга вже витягла усе зерно зі схованки в могилі на кладовищі, тепер велика родина доїдала те, що сховали.

На її думку, єдиним порятунком був обмін речей та одягу в Росії. Кілька разів вона закидала натяки Варі та батьку, але сестра вагалася. Знову прийшовши за своєю порцією молока, Ольга повернулася до розмови про обмін.

– Чула від людей, що в Росії можна виміняти полотно на борошно, – почала вона. – Звичайно, багато не дають, але дещо можна взяти. Знайома Одарки із сусіднього села розповідала, що за велику шальонову[26] квітчасту хустку дають мисочку борошна. Воно, звичайно ж, небагато, – розмірковувала Ольга. – У добрі часи такого не було, а зараз миска борошна – життя на кілька днів для цілої родини. Міняють на борошно навіть пари жіночого одягу,[27] я вже не кажу про вибілене полотно.

– Олю, ти ж бачиш, що коїться, – зауважила Варя. – Випадок з Іваном…

– Так ті банди чатують на здобич під мостами та у лісах навколо сіл, – перебила її Ольга. – Дорога в Росію вільна від грабіжників, бо вони не дурні – знають, що туди везуть ганчірки. Навіщо вони їм?

– Але ж звідти везуть харчі, – зауважила Варя.

– Усе одно тими дорогами можна проїхати! – не заспокоювалася Ольга. – Головне – обійти озброєні кордони. НКВСники страшніші за бандитів, та й то багатьох настрахають і відганяють до домівки. У мене є хустки – і червоні, і жовті, і зелені, великі і малі, полотно валяється у скрині без діла, хіба що ним обмотатися та лягати на підводу Пантьохи.

– У мене теж такого добра вистачає, – сказала Варя і додала: – Поки що. Гляди, дадуть наказ про вилучення і полотна.

– Ось і я про те ж! Пропаде все, а ми з голоду попухнемо. Я б сама поїхала поміняла хоч трохи, але на чому? Виїхати поїздом неможливо – у Росію не пускають. Чоловіки заскакують у вантажні вагони на ходу потяга. Гине багато, бо то дуже великий ризик, але краще вже спробувати, ніж померти від голоду. Я не зможу на ходу заскочити, тим паче з речами, – сказала сестра, – а коня нема.

– Слухаю я вас тут, дівчата, – втрутився в розмову батько. Він зробив машинку Сашкові і знову щось почав майструвати, – і прийшла мені одна думка.

– Яка? – майже в один голос запитали сестри.

– Зараз я збігаю в одне місце, – сказав батько, – скоро повернуся, і тоді дізнаєтеся.

Батько кудись пішов, а сестри сиділи на лавці, спостерігаючи, як Маргаритка бавиться з кішкою. Кішка Маша стала схожа на скелет, обтягнутий шкірою із шерстю, що тепер негарно стирчала в різні боки. Дівчинка схопила кота за хвіст, який із пухнастого перетворився на щурячий, почулося невдоволене: «Мн-я-я-в!». Маргаритка злякано відсмикнула ручку.

– Не чіпай, бо подряпає, – попередила Варя. – Краще пограйся з нею «мишкою».

Дівчинка почала бігати з котушкою, причепленою до мотузки, запрошуючи кішку до гри, але Маша лише кілька разів ліниво торкнулася лапкою «мишки» і підійшла до господині. Кішка потерлася об ноги Варі, потім сіла напроти неї і, дивлячись прямо в очі своїми великими жовтими очима, жалібно занявкала.

– Що тобі дати? – Варя погладила кішку. – Крапля молока вранці і шматочок хліба увечері – оце і все! Більше нема нічого.

Кішка знову занявчала, випрошуючи поїсти.

– Будеш нявкати – вижену на вулицю! – попередила Варя.

– Маша буде спати зі мною? – запитала дівчинка.

– Якщо буде чемно себе поводити і не нявчати, – пояснила Варя.

Дівчинка погладила кішку.

– Не плач, Машо, – сказала вона кішці, – бо мама тебе вижене надвір. Там холодно!

Маргаритка підхопила кішку на руки, потягла у ліжко.

– Якщо не хочеш, щоб твою Машу з’їли, не виганяй на ніч на вулицю, – сказала Ольга.

– Не змерзне, я її зачиняю у корівнику, – пояснила Варя, не зрозумівши слова сестри. – Коли в хаті на ніч лишаю, то до ранку горщиками торохтіти буде – вона теж голодна.

– Я не про те. Ловлять котів і собак, щоб їх з’їсти, – пояснила сестра.

– Справді?! – Варя округлила очі. – Я думала, що то лише чутки.

– Які там чутки?! Коли помирають діти з голоду, то не тільки свого собаку їм згодуєш.

– Але ж кіт та собака… Вони ж як члени родини. До них звикаєш, їх любиш, вони тебе люблять.

– А якщо нема вибору? Що тоді? Їдять не тільки домашніх тварин, а й щурів ловлять, ворон і тих поменшало, тільки нікому про це не кажуть.

– Невже й щурів їдять? – тихо промовила Варя. – Який жах!

– Жах, коли дітей ловлять і ріжуть, – тихо, щоб не чула Маргаритка, сказала Ольга. – Ходять чутки, що у містах жінки заманюють цукерками чи хлібцем дітей до себе, потім їх вбивають, варять з них мило і міняють його на харчі.

– Не може такого бути! – стишеним голосом сказала Варя. – Дитину на мило?! Як можна?

– Не знаю, – Ольга помовчала. – Може, то брехня, але за що купила, за те й продала. А ось Василина Хомич ходила у місто щось міняти чи торгувати, так принесла ще страшнішу новину.

– Хіба може бути щось жахливіше?

– Василина розказала мені по секрету, що жінки бояться залишати самих дітей і на хвилинку – крадуть малих. І таке повсюди: і в селах, і в містах. Розказували, що одна жінка купила у спекулянтів мисочку холодцю, почала їсти, а там маленький дитячий пальчик.

– О Господи!

– Жінка злякалася, – продовжила Ольга, – побігла в міліцію з тим холодцем, знайшли ту спекулянтку, заарештували. Вона тоді й зізналася, що вже п’ятеро дітей зарізала, варила з них холодець і задешево продавала на базарі, щоб своїх дітей врятувати. Навіть дитячий одяг прала і вимінювала його на харчі. Казали люди, що у неї зробили обшук і знайшли ще не випраний закривавлений одяг, а під ліжком у ганчірці – сховану дитячу голову.

– Не приведи, Господи, – Варя перехрестилася на образи, – таке страхіття!

– Я до чого? Не залишай дітей самих, бо прохачів тепер повно, – порадила сестра. – Ніколи не вгадаєш, що в них у голові.

– Ми й не пускаємо до хати, хоча дуже їх шкода, – сказала Варя. – Ти ж знаєш, попередили всіх, що заборонено пускати сторонніх.

– Заборонено! Тільки й чути: заборонено, не можна, ти маєш сплатити. Уже в печінках сидять!

– А як там твої свекри?

– Стара лежить. Напевно, скоро Богу душу віддасть, – повідомила Ольга. – Віриш, іноді думаю, що краще було б, щоб вона швидше померла – на одного їдока менше стане. І гріх так думати, а лізе таке в голову.

– А Олеся? – запитала Варя. – Живемо поруч, а бачимося рідко. Я й досі не зізналася батькові, що Йосип її побив за те, що прийшла на похорони бабусі.

– Скотина той Йосип! – сказала Ольга з обуренням. – У них тепер вдома всього вдосталь. Ониська купається в достатку як сир у маслі. Якось Олеся вкрала трохи борошна, принесла мені у вузлику, щоб ніхто не знав, а вдруге не вдалося. Помітила стара відьма, доклала Йосипу, той добряче відлупцював дівчину. Тепер нікуди з дому її не відпускають.

– Одарка як там? – поцікавилася Варя.

– Двох дітей поховала, а ще ж четверо на її шиї. Нема ні корови, ні кози, ні хліба. То як їй, гадаєш? Побачила б ти Одарку – не пізнала б! Де й поділося пишне тіло! А пам’ятаєш, які груди у неї були? Тепер два порожніх мішечка теліпаються.

– Олю, а правда, що зараз часто у жінок на спідній сорочці чисто, нема крові?[28]

– Так, – ствердно кивнула вона, – коли жінка виснажена, то немає. А як там твоя подруга Марічка? – поцікавилася Ольга.

– Не дуже, але якось іще тримається. Вона все ще чекає на Павла, сподівається, що він повернеться і врятує їх від голоду. А від нього жодної вісті, хоча повинен уже був дістатися нового місця.

– Міг і загинути десь, – сказала сестра, – могли й заарештувати, а міг просто покинути, щоб самому вижити.

– Так тут залишилася його дитина.

– Може, й повернеться. Чому ми все про когось говоримо? Давай поміркуємо, як нам вижити, – запропонувала Ольга.

Розділ 67

Павло Серафимович вийшов з дому і першого побачив чоловіка – біля свого двору стояв Костянтин. Чорножуков привітався із сусідом і, хоча не дуже вірив у прикмети, подумав, що то добрий знак – помітити першим не жінку, а чоловіка. Павлу Серафимовичу й справді пощастило. Він випадково зустрів Щербака на вулиці, поздоровкався.

– Кузьмо Петровичу, – звернувся, як годиться, – у мене до тебе є велике прохання, – сказав одразу.

– Яке ж? – спитав він.

– Скрута у нашій родині, велика скрута! Хліба не лишилося ні граминочки, а у мене діти, онуки – усі голодують, – пожалівся чоловік.

– Вірю, Павле Серафимовичу, – зітхнув Щербак. – Усюди таке коїться. Чим я можу тобі допомогти?

– Хотів був поїхати в Росію, поміняти речі на борошно. Чи правда, що там нема голоду? – стишивши голос, спитав чоловік.

Кузьма Петрович озирнувся.

– То правда, – тихо відповів він. – Там ліпше становище, ніж у нас. То що ти хотів попросити?

– Коня.

– Коня?

– Так! Не понесу ж я на собі полотно? А я б нишком поїхав і за кілька днів повернувся б. До голови колгоспу я не можу звернутися з таким проханням, бо наперед знаю, що відмовить. Я ж не колгоспник, а куркуль, ворог. Куркуль, у якого нічого не залишилося, – сумно сказав Павло Серафимович.

– Дуже ризикована задумка.

– Знаю. Але це єдиний вихід.

– Дати коня? – перепитав Щербак, розмірковуючи.

– І воза, бо весь інвентар вилучили.

– Добре, – погодився Кузьма Петрович. – Я можу взяти коня на кілька днів, ніби для себе. А якщо з тобою щось трапиться у дорозі? Якщо ти не повернешся? Як я поясню зникнення колгоспної худоби? Мене ж одразу на розстріл.

– Якщо не повернуся за три-чотири дні, – сказав, подумавши, Павло Серафимович, – доповіси керівництву, що я прийшов у твій двір, вкрав коня й кудись подався. Нехай тоді мене шукають.

– Ну ти й вигадав! – похитав головою Щербак. – Мені треба подумати.

– Я не можу чекати. Якщо відмовляєш, то так і скажи.

– Добре. Я згоден.

– От спасибі! – радісно сказав Павло Серафимович, а потім додав: – І ще одне прохання.

– Яке?

– Можеш мені дати мого Буяна? Він усі дороги зі мною об’їздив, усі їх знає. Я вже все обдумав, – збуджено говорив чоловік. – Якщо буду повертатися і занедужаю у дорозі, то кінь сам довезе мене додому.

– Добре, – посміхнувся Щербак. – Дам я тобі Буяна. Тільки про нашу домовленість нікому, навіть своїм домашнім не кажи.

– Та чи я собі ворог?

– І будь обережним, – застеріг парторг, – усюди повно міліцейських заслонів, а ще й грабіжники сидять у лісах.

– Знаю, але я повинен повернутися, – сказав він. – У моїх руках не одне життя. Дякую тобі!

Павло Серафимович прийшов додому з доброю новиною і підводою з конем.

– Дівчатка, відкривайте свої скрині, – сказав він, – я їду в Росію!

Варя на радощах розцілувала морду Буяна. Кінь пізнав колишню хазяйку, почав тицяти губи у її долоні. Не витримала Варя, принесла йому грудочку цукру, вирішивши, що віддає свою порцію.

Батько на сани простелив соломи, приніс у рядні сіна.

– Довелося пограбувати Ласку, – сказав батько, але що поробиш? Потрібно ж коня годувати, і не один день.

– Батьку, я поїду з вами, – заявив Василь, повернувшись від своїх батьків.

– Виключено! – категорично заявив Павло Серафимович.

– Не можна одному вирушати у таку дальню дорогу, тим паче взимку, – наполягав зять.

– А Варя? Як вона сама, з дітьми?

– Якось переб’ється кілька днів.

– Ти гадаєш, що вона впорається і з дітьми, і з твоїми батьками? З ким залишати вдома дітей? Ти ж чув, що дітей крадуть і їдять? А якщо з нами обома щось трапиться у дорозі? Вона ж залишиться зовсім одна! Ні, ти повинен була вдома, щоб про них дбати. Я хочу бути впевненим, що Варя не сама.

Врешті-решт Василь погодився. На сани наклали вибілене домоткане полотно, вишиті сорочки, нові спідниці Варі, вишивані рушники, хустки. Накрили все старими ряднинами, присипали сіном.

– Я наллю вам у пляшку молока на дорогу, – сказала Варя батькові, – покладете за пазуху, щоб не замерзло. Трохи хлібця врізала, – подала загорнутий у ганчірку окраєць.

– Молоко не візьму, – категорично заявив батько. – Доїду до криниці Данила, там води нап’юся. А хліб заберу.

– Я ще й кілька варених картоплин вам дам, – пообіцяла Ольга.

Василь збирався заїхати з батьком до Ольги, щоб та віддала свої речі для обміну, а потім провести його за село. Він із Ольгою вийшов надвір, у хаті залишилися батько з Варею.

– Тільки не здумай плакати, – батько підійшов до доньки, усміхнувся. – Ти, Ластівко, тримайся, – сказав він лагідно, – я повернуся. Обов’язково повернуся. Діточок бережи, дбай про них.

У Варі в горлі застрягла грудка. Батько ніби прощався, даючи настанови. У неї затремтіли губи, на очі навернулися сльози, але вона зуміла опанувати себе і навіть усміхнутися.

– Ось так уже ліпше! – сказав батько. – Пам’ятай, що ти у мене найкраща!

– Бережіть себе, тату, – попросила Варя. – Я буду на вас чекати.

– От і добре, Ластівко! Мені час. Будь щаслива! – батько усміхнувся, обняв доньку. Вона пригорнулася до його плеча. – Тільки пообіцяй мені, що не будеш плакати.

– Не буду, – Варя подивилася батькові в очі. Вона не знала, чи побачить його ще колись.

Розділ 68

Тяжке, неймовірно довге чекання. Варі здавалося, що час взагалі зупинив свій хід. Довжелезна ніч не поспішала закінчуватися, ранок барився надовго, а день не хотів пускати на зміну вечір. Варя відчувала нелюдську втому чи то від чекання батька, чи від постійного тихого вередливого плачу молодшої дитини. Вона час від часу прикладала до грудей хлопчика. Сашко жадібно та боляче ловив ротиком соски, намагаючись виссати бодай краплину материнського молока, але груди майже пусті. Малюк стискав їх зубками, і Варя кривилася – пекли незагоєні ранки. Потрібно потерпіти, поки дитина побавиться груддю, заспокоїться хоча б ненадовго.

Варя обережно звільнила груди, коли малюк заснув, переклала його у ліжко.

– Мамо, – почала хникати Маргаритка, – я хочу їсти.

– Донечко, – Варя взяла зі столу миску, – йди до мене, я тобі дам бурячка.

Погодувала дитину відваром із буряка. Солодкувата страва – потертий буряк, відварений у воді, але без хліба. За годину дитина знову захоче їсти – відвар лише має солодкий присмак, насправді ж на великий чавун кладеться один невеличкий бурячок, а хліб буде ввечері. Кожному по маленькому шматочку. Дітям з молоком, дорослим – з відваром окропу, в якому плавають вишневі гілочки. Незабаром не буде й такого – доведеться вирубати вишню, яблуні і навіть зарості сливняку навколо могил. Здичавілі кущі слив ніколи не родили й нікому не заважали. Тепер вони – їхній дохід, а з доходу треба буде платити податки. Вирубають зарослі сливняку – оголяться сумні і самотні хрести на могилах…

– Мамо, дай хлібця, – знову плаче донька.

– Маргаритко, не вередуй, – Варя попестила її по голівці, – нема хлібця.

– Молочка дай! – просить.

– І молочка поки що немає.

– А ти візьми у корівки.

– Не дає.

– Чому? Вона погана?

– Ні, вона дуже хороша, але зараз у неї молочко скінчилося, – пояснює Варя і пропонує: – Лягай на ліжко, я тобі казочку розкажу.

Дівча слухняно вкладається на постіль, складає долоньки «човником», кладе їх під щічку.

– Я послухаю казочку, і ти мені даси хлібця? – хитро мружить оченята.

І так завжди. Весь час розмови зводяться до їжі. Завтра буде на ранок «суп» – зварена на воді подрібнена картоплина і дрібка солі, і знову буде «чай» із вишневих гілочок. А на вечір – останній шматок хліба, де більше висівок із проса, ніж борошна.

– Мамо, казочку! – Маргаритка торкається руки матері, і Варя виходить із задуми.

– Так, моя люба, – сказала Варя. – Я тобі розкажу казочку про…

Варя замислилася. Казку про Колобка? Не можна – у ній йдеться про смачного рожевого Колобка, спеченого з борошна. Може, про Івасика-Телесика? Варя хаотично згадує всі подробиці народної казки. Ні, не можна. Там дід з бабою ділять поміж собою пиріжки. Про Лисичку та Вовчика? Знову не те, бо й там йдеться про їжу. І чому в усіх казках хтось щось їсть?! Хто вигадав такі казки?

– Мамо, дай мені трішечки цукру, і не треба казочки, – просить дівчинка.

Варя не витримує. Йде до великого ліжка і, заслонивши собою подушку, дістає з невеличкого мішечка маленьку солодку грудочку. Вона зі страхом торкнулася торбинки – залишилося зовсім мало. Поправила подушку, поклала у роззявлений ротик ласощі.

– Тримай, моя пташечка, – сказала Варя, – але не жуй одразу, а посмокчи. Закривай оченята і смокчи довго-довго, поки не заснеш.

Дівчинка задоволено усміхнулася і заплющила оченята. Варя вкрила доньку ковдрою – є надія, що дитина засне. Вона підійшла до вікна, виглянула на вулицю. Коли ж повернеться батько? І Василь забарився, затримався у своїх батьків. За вікном – тиха і безлюдна вулиця. Прочинилися вхідні двері хатини дядька Кості. Чоловік повільно виходить неодягнений надвір, похитуючись, тінню просувається повз хату, опираючись на стіни здоровою рукою. Він сів на призьбу, нагнув голову. Відпочивши, знову почав повільно рухатися, тримаючись здоровою рукою за стіну. Дядько вийшов на вулицю і, зібравши сили, пошкандибав через дорогу, направляючись до подвір’я Чорножукових. Варя кинула погляд на ліжко – діти спали. Вона взула валянки, накинула на голову велику хустку, вийшла надвір назустріч сусіду.

Дядько Костя вже дочалапав до їхньої садиби. Він сидів у дворі на снігу під хатою, опершись спиною на стіну.

– Дядьку, замерзнете так! – сказала Варя, направляючись до чоловіка.

Вона підійшла ближче до сусіда. У нього було обличчя сірого відтінку, як суха земля, змучене-змучене і байдужо-спокійне. Важко дихаючи, відсапуючи, дядько Костя промовив:

– Варю, прошу тебе… Дай мені… Хоч якусь дробиночку їжі… Хоч що-небудь дай…

Варя метнулася у хату. Дістала зі схованки хліб, відламала шматочок, у сінях вмокнула його у воду. Тремтячою рукою чоловік узяв хліб, поклав у рота, почав жувати. Раптом він повільно посунувся по стіні набік, ніби захотів прилягти відпочити, підігнув під себе ноги, скорчився і завмер, не встигнувши ковтнути шматочок.

– Дядьку, – Варя нахилилася над чоловіком і побачила, що він уже не дихає.

Переборюючи у собі страх, Варя відійшла від померлого. Вона вдяглася і вийшла на вулицю, там ніде нікого. Навіть не чути собачого гавкоту. Завжди у мороз собаки гавкали без причини, скоріше, щоб зігрітися, а зараз тихо. Невже й справді їх поїли люди, яким вони вірно служили, охороняючи двори від сторонніх? Потрібно дочекатися підводу, яка збирає померлих. Спитати б когось, коли вона їздить, та нема в кого. І дітей самих у хаті залишати не можна, бо ще вкрадуть. Василь теж затримується. Можливо, батькам зовсім зле?

Варя вже почала підмерзати, до того ж забула прихопити рукавиці. Повертатися додому і проходити повз скрюченого померлого Варі не хотілося, тож вона почала пританцьовувати, щоб зігрітися. Ніколи не думала, що так зрадіє дурнуватому Пантьосі. Про наближення підводи сповістило монотонне скрипіння не змащеного дьогтем колеса. Варя побачила, як віз суне притихлою вулицею. Коли підійшла ближче, Пантьоха натягнув віжки, спинив коня. На возі лежало кілька людських тіл, замотаних у ганчір’я та старі рядна.

– Там, у дворі, – вказала їздовому.

Пантьоха посміхнувся, показавши рідкі гнилі зуби, пішов за покійником. Він виніс на руках тіло, як дрова, кинув на воза зверху на інші тіла.

– Може, – сказала Варя, – якусь ряднину знайти, щоб замотати?

– Не треба! – гигикнув Пантьоха.

Він підійшов до підводи, потягнув рядно, яким було прикрите тіло на самому краю воза. Варя заціпеніла від побаченого. Відкинувши назад голову, лежала мертва жінка з широко відкритим ротом. На ній була лише спідня сорочка, біла, з вишитими навколо шиї червоними ягодами калини. На обличчі сірувато-брунатного відтінку вирячкуваті збільшені очі, застиглі у відчаї, втуплені невидющим поглядом у небо. Скільки їй було років? Сорок? П’ятдесят? Можливо, навіть тридцять? Важко було визначити, бо все тіло, яке стало схоже на оголений кістяк, обтягнутий тонкою шкірою, покрите численними зморшками. Коли Пантьоха потягнув тканину, у жінки повільно сповзла з воза коса, звисла донизу. Їздовий тріпнув віжками, підвода скрипнула колесами, зрушивши з місця. Варя не могла відірвати погляд від волосся померлої жінки. Повністю виснажену голову обрамляло пишне, напрочуд гарне чорняве волосся, заплетене у косу. Підвода тихо сунула вулицею, а довга товста коса звисала з неї до самої землі, плавно тяглася по наїждженій у снігу колії. Чорна, як ніч, коса і білий сніг. Смерть на землі під небом, яке одне на всіх…

Розділ 69

Повернення батька з Росії стало справжнім святом. Коли Павло Серафимович приїхав серед ночі додому, в хаті відродилася надія на спасіння. І повернувся він не з порожніми руками! Привіз три пуди борошна, чотири буханця чорного, але справжнього хліба і навіть десять кілограмів круп, якими годували скотину в колгоспах. Ніхто не задумувався, на скільки вистачить тих харчів, які здавалися цілим багатством. Варя з Василем швидко занесли клунки в хату. Лише коли вікна щільно завісили постілками та хустками, запалили світло. Варя швидко почала засипати борошно у великі пляшки з темно-синього скла. Василь закорковував їх кукурудзяними початками і ховав під дашком льоха, щоб цієї ж ночі сховати у різних місцях.

– Це ти добре вигадала, – зауважив батько, – пляшки, закопані у землі, не так уже й легко знайти списами.

– Я замісила глину, – сказала Варя, – можна буде кілька пляшок заліпити у стіну корівника. А що робити з борошном для Олі?

– Я сьогодні ж віднесу їй.

– Але ж ви зморені, стомлені дорогою. Ще й не їли, не відпочили.

– На тому світі відпочину, – пожартував батько.

Павло Серафимович поділив крупи, забрав борошно для Ольги, закинув за плечі оклунок і зник у темряві. Варя, насипавши у пляшки крупи, пішла з чоловіком їх закопувати. Копати мерзлу землю було важко, але втішало те, що було багато злежалого та потоптаного снігу. Ним подружжя присипало порушену землю і притоптувало зверху ногами. По тому вони зачинилися у корівнику, і лише тоді Василь запалив тоненьку воскову свічечку, щоб Варя змогла замурувати пляшки у стіні. Ретельно вирівнявши свіжу глину на стіні, Варя вимила у сінях руки. Василь одразу ж виніс корито, вилив із нього воду в туалет. Якщо прийдуть активісти, то можуть здогадатися про схованку, помітивши сліди свіжої глини. Залишилося сховати буханці хліба. Довго вони носили хліб по хаті, вишукуючи надійне місце. Одну хлібину Варя сховала під піччю, а для другої ніяк не могли знайти схованку.

– Може, під дитячим ліжком? – пошепки спитала Варя.

– Давай, – погодився чоловік.

Вони витягли з-під ліжка вузол зі старими речами, щоб покласти хліб подалі від сторонніх очей. Шарудіння розбудило Маргаритку. Вона прокинулася й одразу ж вп’ялася поглядом у буханець.

– Хлібчик! – радісно скрикнуло дівча, показуючи пальчиком. – Дай мені!

Ховати було пізно. Варя відломила шматочок, подала доньці.

– Швиденько їж і лягай спатоньки, – сказала вона. – Це приніс тобі зайчик. Зрозуміла?

– Так! – кивнула, наминаючи хліб.

– Якщо комусь розкажеш, то прийде Бабай і забере у тебе хлібчик, – повчала Варя.

– Не скажу, – тихо сказала дівчинка.

– Ось і добре! Лягай спатки, бо Бабай вже ходить попід вікнами, – настращала вона доньку.

Варя стала на коліна, засунула подалі загорнутий у ганчірку хліб, попереду нього поклала під ліжко вузол із речами.

Варя приготувала великий чавун, налила туди води, заходилася розтоплювати піч. Якщо у когось у селі була змога приготувати їжу чи спекти якусь паляничку, робили це вночі. І навіть під покровом ночі було небезпечно. Стукачі-перевертні, щоб догодити керівництву і заробити шматок хліба у якості нагороди, не спали ночами. Подейкували, що вони виходили на узгір’я біля колишньої церкви і звідти спостерігали, чи не йде у якої хати дим із димаря. Назавтра могли прийти непрохані гості-активісти і почати нишпорити – якщо топлять вночі піч, значить, є прихований хліб. Люди почали остерігатися навіть своїх сусідів, які із заздрощів могли зробити донос, почувши запах свіжоспеченого хліба. Після того як поїли, одразу ж начисто мили миски, витирали їх насухо рушником. Будь-якої миті хтось міг зайти до хати і побачити, що є харчі.

Варя готувала справжній суп. Василь переніс гасову лампу ближче до печі, а сам сів біля вікна на сторожі. Варя почистила картоплинку, тоненькі смужечки лушпайок одразу ж загорнула у ганчірку, сховала під піччю. Коли вода добре скипіла, вона підсолила вариво, всипала цілу жменю круп. Варя намагалася згадати, коли востаннє їла суп, і не змогла. Здавалося, що то було так давно!

Повернувся додому батько, і Василь пішов відпочивати.

– Усе добре! – радісно сказав батько. – Нікого по дорозі не зустрів, все передав Олі.

– Зараз довариться суп, і я вас нагодую гаряченьким, – сказала Варя.

Доки донька поралася біля печі, батько розповідав про поїздку.

– Так що коня я повернув, – закінчив він свою розповідь, – можна бути спокійним.

Варя нагодувала батька, й він одразу заснув у хаті доньки, стомлений і щасливий. Варя вже не пішла лягати. Вона відклала жменьку крупи й шматочок хліба для Марічки. Картопляне лушпиння дістала зі схованки, залила окропом у відрі, додала трохи висівок – нехай і у Ласки буде маленьке свято.

Уранці Варя з неприхованою радістю нагодувала родину справжнім супом. Чи то їй здалося, чи й насправді у маленького Сашка одразу зарожевілися щічки. Варя поїла останньою. Вона начисто вимила миски, витерла їх і одразу ж сховала. Мала намір піти до подруги, але раптом відчула неймовірну втому. Здавалося, ноги і руки налилися свинцем, стали непідйомні, важкі. Дуже хотілося спати. Повіки самі собою стулялися, ніби вона не спала цілу вічність.

– Я хочу спати, – сказала вона батькові, який бавився з повеселілими дітьми, – дуже хочу.

– Та на тобі лиця немає! – стривожився Павло Серафимович. – Ти, бува, не захворіла?

– Ні, – ледь ворушачи губами, сказала Варя. – Я більше не можу… Спати…

– Йди лягай!

Варя торкнулася головою подушки й одразу ж потрапила в міцні обійми сну. Їй снилися щасливі дні. Вона йшла березовим гаєм. Щебетали пташки всіма голосами, тьохкав соловейко, легкий пустун-вітерець грався косами березок, лопотів їхніми зеленими-зеленими листочками. Пахли зелені трави, з яких виглядали ясноокі польові ромашки, віддавали синню дзвіночки, рожевіла конюшина. По траві бігали Маргаритка і Сашко, граючись у квача. У донечки на голівці – віночок з ромашок і конюшини, у руках Сашка – букетик волошок. І на душі такий спокій і відчуття повноти щастя, що хотілося злетіти на крилах під саме небо! Варя не бачила, але відчувала, що поруч та людина, без якої не було б цього неземного відчуття блаженства. Вона знала – поруч був Андрій…

– Прокинься, доню, – почула вона голос батька.

Відкрила очі й миттю повернулася в жорстоку реальність. По хаті вже снували активісти. Варя так швидко підхопилася з ліжка, що в голові запаморочилося, вона поточилася і ледь не впала.

– Іди сюди, дівчинко! – присіла навпочіпки Ганна біля Маргаритки. Дівчинка з недовірою спідлоба поглянула на незнайому тітку. – Не бійся! Ось дивися, що у мене є! – Ганна дістала з кишені цукерку, показала Маргаритці.

– Дай мені! – загорілися оченята дитини.

– У мене ще є одна, – активістка дістала ще одну цукерку, дражнячи малу. – Хочеш?

– Хочу!

– Давай домовимося, – підлащувалася комсомолка, – я тобі дам цукерки, а ти мені дещо розкажеш. Добре?

– Тоді даси?

– Обіцяю! – посміхнулася Ганна. – Скажи мені, ти сьогодні їла?

– Їла.

– Що ти їла?

– Супчик.

– А ще? Хлібчик їла? – тримаючи цукерки на витягнутій руці, допитувалася Ганна.

– І хлібчик їла, – зізналася дитина.

– А ти можеш мені вказати, де схований хлібчик?

– Ні, не можу!

– Чому?

– Прийде Бабай і забере, – пояснила Маргаритка.

– Відчепися від дитини, – втрутилася Варя.

– Не заважай! – відмахнулася від неї колишня подруга і продовжила: – Ти боїшся Бабая?

– Еге ж!

– Давай домовимося: я прожену Бабая, і він більше ніколи не прийде. За це ти мені покажеш, де захований хлібчик.

Варя затаїла дихання. Маргаритка замислилася. Вона дивилася то на тітку, то на цукерки, які та тримала перед самим носом.

– Там! – пошепки сказала дівчинка, вказавши ручкою під дитяче ліжко.

Ганна стала навколішки, відкинула вбік вузол, дістала буханку хліба.

– Є! – продемонструвала вона, розмотавши ганчірку. – Не збрехали, що вночі готували жерти!

– Де мої цукерки? – сіпнула її за спідницю Маргаритка.

– Тримай! – віддала одну. – З тебе вистачить. Мені ще треба бабаїв з усього села вигнати! – неприємно розреготалася. – Ходімо пошукаємо надворі, – звернулася до хлопців. – Впевнена, це не всі знахідки на сьогодні.

– Дай ще! – наполягала Маргаритка.

Ганна на очах у дівчинки розгорнула цукерку, вкинула її собі у рота, а дитині віддала обгортку.

– Бери, будеш гратися!

– А цукерка де? Дай мені!

– Іди у свого тата попроси, якщо він твій татко! – Ганна розсміялася.

Почали нишпорити усюди, тикати списами. Мерзла земля погано піддавалася, тож Семен Пєтухов невдоволено скривився:

– Може, підемо звідси?

– Йдіть, – сказав Павло Серафимович, – що було – забрали, вже нема нічого.

– Зачекайте! – зупинила їх Ганна. – Погляньте туди! – вказала пальцем на ґанок старої хатинки, де Павло Серафимович тільки що замінив підгнилий стовпчик. – Бачите, там порушена земля?

– То я ремонтував ґанок, – пояснив чоловік.

– Знахабніли далі нікуди! – обурено промовила Ганна. – Щось закопали і навіть снігом не притрусили. Хлопці, поштрикайте тут!

– Ні! – кинулася до них Варя. – Там не можна! Під ґанком поховані нехрещені діти! Ганно, ти ж знаєш, що у мами померло четверо дівчаток? Я ж тобі розповідала! Пам’ятаєш, як ти боялася увечері проходити повз це місце?

– Боялася? – Ганна розсміялася. – Дурна була, тому й боялася. Тепер я нічого не боюся! Прийшов час боятися тобі!

Варя до останнього не вірила, що почнуть там копати. Активісти поштрикали шпичаками, принесли лопату, почали довбати мерзлу землю.

– Облиште, – попрохав Павло Серафимович, – там нічого немає. Не беріть гріх на душу, не тривожте сон янголят.

– А ми – комсомольці, – розгрібаючи землю, відповів Йосип. – Для нас гріха немає.

– Іроди ви, а не комсомольці, – глухим голосом сказав батько.

Варя побачила серед розритої землі білі кістки, скрикнула, прикрила долонями обличчя і розплакалася. Павло Серафимович пригорнув до себе доньку.

– Фу! Яка гидота! – почула вона голос Ганни. – Пішли звідси!

Варя відкрила обличчя, коли почула батьків голос.

– Усе! – сказав він. – Нехай спочивають собі з Богом.

Батько розрівняв лопатою землю, сипнув зверху снігу.

Розділ 70

Варя, здоївши корівку, сховала у кишеню невеличкий вузлик крупи, яку приховала для Марічки, відлила у глечик молока, обережно засунула його за пазуху. Поки добре прогорять дрова у печі, вирішила сходити до подруги.

Туман жалібно заскавчав, побачивши Варю.

– Потерпи, – сказала йому. – Зараз повернуся і чимось тебе нагодую.

Варя мимоволі поглянула у бік сільради. На вулиці ще не розсіялася нічна темінь, але навіть у присмерку вона помітила на ґанку людську постать.

– Кого це там принесло ні світ ні зоря? – подумала Варя. – Напевно, хтось уже видивляється, що коїться у нас на подвір’ї.

Вона відімкнула хвіртку, вийшла на вулицю. Проходячи повз колишній батьківський будинок, знову не втрималася, подивилася в той бік. Постать була непорушною.

– Хто там? – спитала Варя. Відповіді не було. Цікавість взяла гору, і Варя зробила кілька кроків до вхідних дверей сільради. Волосся від жаху заворушилося на голові, і Варя дико закричала – там висів на мотузці чоловік. На її крик звідкись підбігла жінка, підійшов сусід, а Варя не могла відірвати очей від повішеного.

– То ж голова колгоспу, – донісся до неї голос, як з-під води. – То ж Ступа!

Опанувавши себе, Варя побігла додому. З глечика розплескалося молоко, заливши їй груди.

– Тату! – сказала вона, важко дихаючи, – там висить Ступак!

– Де? – підхопився з ліжка Павло Серафимович.

– Там! – вказала рукою.

Уже розвиднилося, коли Варя знову вийшла на вулицю. Тіло голови колгоспу все ще висіло, тихо погойдуючись від вітру. Що він не сам поліз у зашморг, а йому допомогли, було зрозуміло зі зв’язаних мотузкою рук, заведених назад. Зібралося все керівництво, стояли купкою, про щось перемовлялися. Зібрався натовп цікавих. Люди обговорювали подію, але ніхто не висловив жалю. Варя поглянула на повішеного й одразу відвела очі. У чоловіка було велике, налите кров’ю посиніле обличчя, з рота вивалився фіолетовий язик.

Заскрипіла підвода їздового.

– Тр-р-р! – зупинив коня Пантьоха. Він пройшов крізь людський натовп, зупинився, побачив повішеного і попрямував до нього.

– Стій! – закричав до нього Лупіков. – Ти куди?

– Туди! – Пантьоха показав пальцем. – Треба відвезти.

– Їдь далі, – наказав чекіст.

– А він?

– Його зніме міліція, – сказав Лупіков і виштовхав у спину розгубленого Пантьоху.

– Вйо! – почулося з дороги, і підвода порипіла далі.

Варя вже намірилася йти до Марічки, коли через натовп, просто до повішеного, підійшла Одарка. Змарніла, худа, очі запали, на руках тримала закутану дитину. Не встиг Лупіков і оком кліпнути, як жінка плюнула на тіло Ступака.

– Ну що, клишоногий? – посміхнулася. – Доскакався? Собаці собача смерть! Тьху! – плюнула ще раз, задоволено засміялася й пішла собі.

Варя попрямувала до Марічки. Повинна ж вона, врешті-решт, до неї дійти!

– Чула, що трапилося? – запитала Варя, зайшовши до хати подруги.

– Чула. Хай би їх усіх перевішали! – відповіла Марічка.

– Як ви тут?

– Мати… подивися сама.

Варя підійшла до ліжка, Марічка підняла ковдру, якою була вкрита жінка. У неї були відкриті очі, але в них вже не було життя, лише повне збайдужіння до всього.

– Скоріше б уже, – хрипко сказала жінка.

Її груди підіймалися від частого важкого дихання, оголені ноги, колись такі міцні й пружні, схожі на пляшечки, стали тоненькими. Здавалося, що то самі кістки, щільно обтягнені жовтою шкірою, лише неприродно виступали колінні суглоби. Марічка вкрила матір.

– А Сонечка, здається, погладшала, – сказала Марічка.

Вона підняла сорочечку дитини.

– Дивись, у неї животик побільшав, – похвалилася подруга. – І ніжки вже не такі худенькі.

Варя завагалася, чи потрібно сказати Марічці правду. Було помітно, що дитинка зовсім охляла і почала пухнути від голоду.

– А я кажу, що дитина погладшала так, як мої ноги, – втрутилася у розмову тітка Фенька, свекруха Марічки, – а вона мені не вірить. – Жінка підняла спідницю, показавши неприродно повні ноги. – Швидше б уже відмучитися. Нема вже сили жити.

– Ні! Неправда! – Марічка взяла на руки дитину. – Скажи, Сонечко, що наша бабця все наговорює.

Лише тепер Варя помітила в очах Марічки якийсь нездоровий блиск. І розмовляла Марічка якось дивно, швидко і надто збуджено.

– Незабаром повернеться наш татко, – говорила Марічка до дитини. – Він привезе нам багато-багато хліба! Татко нас любить, він нас забере до себе в місто. А там є їдальні, є магазини, а в них і хліб, і цукерки, і олія! Все-все! Моя донечка буде їсти солоденькі цукерочки. Так, Соню?

– І таке завжди, – пожалілася тітка Фенька. – Невже не зрозуміло, що Павла вже не треба чекати?

Марічка зиркнула недобре на свекруху і знову до дитини:

– Погана у нас бабця! Так, донечко?

– Марічко, ти не захворіла? – обережно запитала Варя.

– Ні! З чого ти взяла таке?

– Мені здалося…

– А нам нічого не здається! Так, моя лялечка? – поцілувала дитинку у лоба.

– Я принесла трохи харчів, – сказала Варя, поставивши глечик на стіл. – Тут ще трохи круп.

– Ось і добре! – весело сказала Марічка. – Зараз будемо їстоньки.

– То я піду?

– Іди, Варю, йди! – відповіла Марічка, не поглянувши у її бік.

Розділ 71

– Слухайте, що я вам зараз розкажу! Не повірите! – почала Ольга радісно, ледь встигла переступити поріг. Вона швидко роздяглася, всілася на лавку.

– Що ж таке незвичайне трапилося? – поцікавився Павло Серафимович.

– Як ви вже чули, – почала Ольга, покривши плечі хусткою з голови, – замість повішеного голови колгоспу призначили Щербака. Кажуть, що тимчасово, поки скличуть колгоспні збори і виберуть нового.

– Це ми вже чули, – сказав батько.

– Уранці усе керівництво поїхало у район чи то на нараду, чи хтозна, куди їх чорти понесли, – продовжила Ольга. – Я відпросилася і сьогодні була вдома. Аж бачу – люди кудись поспішають. Я на вулицю – біжать у колгосп із торбинками, з мішечками, з вузликами – хто з чим. Дізнаюся, що роздають зерно колгоспникам. Хто, що і скільки – ніхто не знає. Я за Івана і теж туди! У коморі стоять ваги, і сам Кузьма Петрович роздає кожному члену колгоспу по кілограму пшениці і по півкіло гречки. Якби ви бачили, що там коїлося! Жінки руки намагалися йому цілувати! Воно ж, звичайно, дав потроху, але ж те зерно може врятувати чиєсь життя. Може, для когось та гречка як порятунок від вірної погибелі. Чи не так?

– І ви своє отримали? – запитав батько.

– Так! І на Івана дав, і на свекрів, хоча ті вже не в силах були дійти. Я і вам принесла жменьку гречки.

– Навіщо? – сказала Варя. – Ми ж більше, ніж ти, виміняли борошна.

– Не вам, так дітям кашка або супчик буде! – Ольга урочисто поклала на стіл вузлик.

…Варя подоїла корову, зупинилася біля корівника. На землю опускався зимовий морозний вечір. Раніше вона з цього місця любила спостерігати за мінливими вогниками на узгір’ї. Там був хутір Надгорівка, де хатинки вишикувалися в один ряд. Десять хатинок, в яких вечорами люди запалювали світло. Наставала темінь, і хатинки зникали з виду, а в пітьмі блимали лише вогники вікон. Останнім часом Варя помітила, що вогників стає все менше й менше. Ще вчора тьмяно поблискувало лише в одному віконці, а сьогодні була суцільна темрява. Варя ще трішки почекала – вогник так і не засвітився. Вона вже намірилася йти до хати і цідити молоко, коли почула, як рипнула хвіртка.

– Хто там? – спитала вона, побачивши людську постать.

– Варю, це я, Кузьма Петрович, – озвався чоловік.

Варя поставила відро, підійшла ближче.

– Ви до батька? – запитала. – Проходьте, він вдома.

– Ні, я до тебе.

– До мене? – здивувалася Варя.

– Так. Що ти там видивлялася? – запитав чоловік. – Підійшов, побачив тебе, а ти так пильно кудись дивилася.

– Люблю спостерігати за вогниками у хатах Надгорівки, – пояснила Варя. – А сьогодні не дочекалася жодного.

– Їх уже не буде, – задумливо сказав Кузьма Петрович. – Ніколи не буде. Згасло світло у хатах, бо нема кому світити. Сьогодні помер останній житель хутора.

– Невже нікого не залишилося?

– Жодної живої душі. Сам перевірив усі помешкання. Їздовий вивіз останнього померлого, а я позачиняв усі двері й віконниці, вивісив чорний прапор на крайньому будинку.

– Чорний? Навіщо?

– Чорний прапор… Сум, траур. Це означає, що в поселенні вже нікого не залишилося. Разом із людьми помруть їхні помешкання, двори і садки заростуть бур’янами, хати вростуть у землю, розваляться і незабаром стануть врівні із землею. Про колишнє життя будуть ще якийсь час нагадувати яблуні та вишні, але й ті недовго проживуть без людей, здичавіють, вимерзнуть, згинуть, як і їхні господарі.

Вони помовчали – сум обійняв душі, не залишивши потрібних слів.

– Може, зайдете до хати? – Варя першою порушила мовчання.

– Ні, я не надовго, – сказав Кузьма Петрович. – Сьогодні роздав людям трохи зерна та гречки.

– Чула. Але ж ми не колгоспники.

– Я приніс вам трохи зерна, – подав торбинки. – Там гречка і пшениця.

– Але… – Варя розгубилася.

– Бери, згодиться. Я колись дружив із твоїм батьком.

– Я знаю.

– Якщо запитає про мене, скажи, що я не забув добро, яке він зробив для мене, – попрохав Щербак.

– То зайдіть і самі скажете.

– Візьми ще оце, – чоловік взяв руку Варі, поклав на долоню щось металеве і тепле.

– Що це? – запитала вона.

– Моя нагорода, – відповів Щербак, – срібний Георгіївський хрест.

– Навіщо ви мені його даєте? – запитала вкрай розгублена Варя.

– Про Торгсін[29] чула?

– Трішки, – зізналася.

– Там можна виміняти за срібло щось із харчів.

– Ні, я не візьму! Це ж ваша нагорода!

– Так. Я був на фронті фельдшером, рятував поранених.

– Тим паче! – Варя простягнула руку з нагородою. – Заберіть назад!

– Залиш. Усе одно назад не заберу.

– Чому? – спитала вона. – Чому ви нам допомагаєте?

– Ти дуже схожа на свою матір, на Надю, – якось лагідно сказав чоловік.

– І батькове щось є.

– Надя… Вона була такою гарною!

– Ви її знали замолоду?

– Так. Нам з дружиною не пощастило – нема дітей. Коли дивлюся на тебе, то уявляю, що ти могла би бути моєю донькою.

– Як то?

– Я був закоханий у твою матір, – зізнався чоловік, – а коли приїхав, то дізнався, що Павло її вже засватав. У мене добра дружина, але я все життя з теплом і ніжністю згадував Надю. Жодного разу я навіть не поцілував її, не взнав, яке на дотик її волосся. Жив поруч із гарною дружиною, а в думках завжди було перше кохання. Не знаю, чи зрозумієш ти мене, як воно жити поруч з однією, поважати її, жаліти, а думати про іншу?

Варя промовчала, лише зітхнула.

– Якби ж ми були разом з Надею, ти була б моєю донькою, – сказав він якось із жалем у голосі.

– Тоді б я була іншою, – усміхнулася Варя.

Вона подякувала Кузьмі Петровичу.

– То я піду? – запитала.

– Не кажи батькові про нашу розмову, – попросив він. – І передай йому, що я прошу у нього пробачення.

– За що?

– За все! – відповів і швидко зник у темряві.

Розділ 72

Доки керівництво чекало міліцейської підмоги, щоб заарештувати Кузьму Петровича, до його садиби підтяглося чимало людей з усіх куточків села. Отримані вчора харчі дали селянам якусь надію, а вже наступного дня стало ясно, що вона була примарною. Підкопаївці обступили натовпом Кузьму Петровича, відтіснивши керівництво вбік. Щербак стояв на ґанку, без шапки, без теплого одягу. Поруч із ним – дружина Марія, не злякана, ані тіні приреченості, готова прийняти реальність такою, яка вона є.

– Підкопаївці, – звернувся до людей парторг, – товариші! Я маю дуже мало часу і хочу сказати – шкодую, що не встиг зробити для вас більше. – Натовп стих, ніби завмер. – Ви багато чого не знаєте. Мені втрачати нічого, тому я можу собі дозволити донести до вас правду.

Люди жадібно ловили кожне його слово.

– Армія, загони НКВС оточили українські села, залізничні станції, була введена паспортна система, заборонено продаж квитків. Усе для того, щоб ніхто з вас не зміг виїхати в інші регіони СРСР. У той час, коли у вас вилучили останній буханець хліба, в Херсоні, у портовому місті, тоннами вантажать зерно для відправки в Туреччину! – Щербак гордо й сміливо подивився навколо, продовжив: – Коли шторм розбивав баржі об берег і хвилі прибивали до берега зерно, його обливали бензином і палили. Вдумайтеся, люди! Зерно доходило до метра завтовшки, і коли його палили, то горів увесь берег!

Натовп зашумів, керівництво спробувало непомітно протиснутися вперед, але люди стояли щільним кільцем.

– У той час, коли вимирають цілі села від голоду, на повну потужність працюють спиртові заводи, переробляючи дорогоцінний хліб на горілку, а в Польщі українськими буряками годують свиней, бо наші буряки смачні і дешеві. І це в той час, коли один такий буряк міг би врятувати чиєсь життя!

Биков щось наказав своїм помічникам, і вони почали силою прориватися крізь натовп.

– Машина смерті, запущена Сталіним, – ще голосніше, збуджено продовжив Щербак, – машина руйнування вже котиться країною! Вона набирає таких шалених обертів, що неможливо її зупинити! Зникають цілі села. Через деякий час їх назви приберуть із мап країни! Справжніх господарів відірвали від землі, проголосили куркулями, ворогами, саботажниками. До керівництва дорвалися ледарі і неуки, які відбирають у ваших дітей останній кусень хліба!

Лупіков з братами Пєтуховими вже схопили під руки Кузьму Петровича, потягли за собою. Щербак, зібравши всі сили, штовхнув ліктями, звільнивши руки. Він дістав із кишені партійний квиток, встиг розірвати його на шматки.

– Ось ваша комуністична політика! – скрикнув він, кинувши під ноги залишки квитка, потоптав їх чобітьми. – Прощавайте! Не поминайте…

Щербак не встиг закінчити, як отримав від Лупікова удар по голові наганом. Чоловік поточився, з голови цвіркнула кров, потекла по лобі червоним струмочком, закапала на сніг. Його потягли під руки комсомольці. Натовп розступився. На снігу за Щербаком полишилася доріжка з червоними краплями, схожими на калинові ягоди. За чоловіком пішла дружина.

– А що з нею робити? – спитав Лупіков Бикова, кивнувши на дружину парторга.

– Забирай і її, там розберуться, – наказав він.

Щербака закинули на підводу. Він підняв голову, витер із очей кров.

– Будьте ви прокляті! – плюнув Бикову в обличчя й одразу ж отримав другий удар, який його вмить скосив.

Марія покірно сіла поруч із чоловіком, затулила своєю хусткою рану.

– Що ж ви робите, іроди?! – закричала якась жіночка. – Дайте людям вдягнутися!

Вона побігла до хати, винесла кожухи і валянки, подала жінці.

– Хай вас Бог збереже! – перехрестила на дорогу.

– Не збереже ваш Бог, не сподівайтеся! – крикнув Биков.

Він сів на підводу, і кінь рушив.

– Хай Бог помагає! – лунало вслід.

– Дай Бог їм здоров’ячка!

– Спасибі вам!

– Повертайтеся!

– Кузьмо Петровичу, ми будемо вас чекати!

Щербак не чув тих слів, лише його дружина помахала на прощання рукою. Очі їй застилали сльози, натовп людей розпливався перед очима, доки зовсім не зник. Марія знала, що вже ніколи не побачить односельців…

Розділ 73

Варя зібралася йти від сестри додому, тож Ольга вийшла разом з нею на вулицю. Вже смеркалося, на вулицях було тихо і сумно, лише повнолиций місяць упівока виглядав із-за темної хмари.

– Люди! Люди добрі! – почули жінки чоловічий голос. По вулиці швидко йшов бандурист Данило, прощупуючи дорогу поперед себе палицею. – Є тут хтось?

– Є! – озвалася Ольга, і чоловік поспішив на її голос.

– Що трапилося? – спитала Варя, побачивши, що сліпець іде сам, без хлопчика-поводиря.

– Лихо! Ой, яке лихо! – бідкався схвильований чоловік. – Допоможіть, люди добрі! Згине мій хлопчик, замерзне!

– Діду, заспокойтеся і розкажіть, що трапилося, – сказала Ольга.

– Василько, – старий важко дихав, – він занедужав, у нього жар. Він кілька днів тому застудився і почав кашляти, а сьогодні стало зовсім зле. Палає як вогонь, горить дитина. Ой, лишенько!

– То де ж він?

– Ми з ним у лісі цілий день відсиджувалися, щоб надвечір прийти в село, – розповів старий. – Палили багаття, щоб не замерзнути, а потім він ліг біля вогню і знепритомнів. Я його і сніжком розтирав, і водичкою намагався напоїти – марно. Так у нього у грудях хрипить, аж страшно, а сам гарячий весь, мокрий від поту.

– То де ж він зараз? – повторила Ольга.

– Я його у лісі залишив, біля багаття, але воно, напевно, вже згасло. Я, сліпий дурень, не одразу знайшов дорогу, ще блукав лісом, а він там сам. Бідненький! – старий був у відчаї. – Вийшов на дорогу і побіг у село за поміччю. Допоможіть мені, люди добрі, бо скоро стемніє і вже не можна буде знайти дитину!

– Далеко йти?

– Та ні, за селом, у лісі! Я ж його сам не знайду!

– Зараз я Івана покличу, – сказала Ольга.

– Я теж піду з вами, – Варя звернулася до діда.

– Санчата треба, – сказав дід, – якщо він і досі непритомний, то треба забрати.

Ольга теж вирішила піти. Іван ішов попереду, тягнучи за собою санчата, за ним – Ольга, позаду Варя вела під руку Данила. Старий всю дорогу не міг заспокоїтися, звинувачуючи себе, що заблукав і покинув Василька. Кобзар зупинявся, принюхувався і знову йшов.

– Якби ж то знати, куди йти, – зауважила Ольга. – Темно стало, хоч око вийми. Так можна і до ранку блукати.

– Вогонь, скоріш за все, вже погас, – сказав Данило, – але ми маємо почути запах диму. Повинні ж головешки тліти?

Варя зупинилася, принюхалася.

– Здається, там! – вказала рукою. – Так! Звідти тягне паленим.

Хлопчик лежав, закутаний у ряднину, біля багаття. Вогонь уже не палав, від головешок піднімалася вгору цівка диму. Іван підійшов до дитини, торкнувся рукою, заперечно похитав головою.

– Васильку, де ти, моя дитинко? – протяг руки вперед Данило.

Ольга присіла, торкнулася лиця і рук дитини, сказала діду тихо:

– Він тут.

Варя підвела кобзаря до Василька.

– Як ти, Васильку? – спитав старий, ставши на коліна перед ним.

Він намацав одяг, повільно провів руками по грудях хлопчика. Чутливі пальці бандуриста торкнулися обличчя дитини й одразу ж завмерли. Старий скинув із себе шапку, затулив нею лице. Усі стояли мовчки, не знаходячи слів розради. Данило опустив руки, нахилився, припав губами до чола дитини.

– Пробач мені, дитинко, – сказав пригнічено.

– Діду, йому ми вже нічим не допоможемо, – сказала Ольга, – ніч надворі, потрібно… щось робити.

– Так. Звичайно, – глухо озвався Данило. – У мене є маленька сокирка. Допоможете мені вирити могилку?

…Дорогу додому подолали мовчки. Коли дісталися села, Ольга запропонувала Данилові заночувати у них.

– Якщо це вас не обтяжить, – сказав Данило, погодившись.

– Куди ви підете? Та ще й сам, – сказала Ольга.

Варя теж зайшла до хати, щоб зігрітися. Ольга одразу ж вигнала Івана.

– Ти вже вечеряв, – сказала йому, – то йди спати, завтра рано вставати на роботу.

Варя стала біля печі, приклала холодні долоні до теплого комина. Ольга всадовила діда поруч за стіл, пригостила вареною картоплинкою і хлібом.

– Зараз іще чаю дам, – сказала вона. – Щоправда, він з гілочок і без цукру, але я додаю дрібку вареного цукрового буряка. Трішки тхне, але пити можна.

– Спасибі вам, – сказав сумно Данило. – І їсти хотілося, а зараз не лізе нічого до рота. Як згадаю Василька… Не вберіг дитину, не зміг. І як я буду без нього? Він був моїми очима, а тепер я справжній сліпець.

– Не крайте собі серце, діду, – сказала Ольга, наливаючи з чавунка чай. – Така, значить, його доля. Усі ми під Богом ходимо. А ось вам треба тепер знайти помічника.

– Треба, – зітхнув старий.

– Послухай, – Ольга сіла поруч, стишила голос, – забери з собою мого сина.

Варя здивовано подивилася на сестру.

– Мого старшого сина звуть також Васильком, – продовжила Ольга, – і за віком він такий самий, йому дванадцять років виповнилося. Буде тобі добрий помічник.

– Навіть не знаю, – стенув плечима Данило. – Ту дитину я забрав, бо він лишився круглим сиротою і міг загинути.

– А мій теж може згинути, померти від голоду, – півголосом говорила вона. – Лежить свекруха, вже доходить, свекор ледь живий, а ще, окрім Василька, четверо залишаться. Я не знаю, хто з них виживе, чи вдасться мені їх врятувати від голодної смерті, тож хоча б один виживе поруч із тобою. Тебе люди люблять, завжди подають, ви не помрете, як ми тут. Прошу тебе, зроби добру послугу: забери дитину. І тобі буде легше, і я буду знати, що хлопець не помре.

– Це великий ризик, – зауважив Данило. – Я гадав, що врятую Василька, а вийшло бачиш як.

– Від хвороб ніхто не застрахований. Ти не міг врятувати ту дитину, не звинувачуй себе.

– Зараз і на нас, кобзарів, почалася гонитва, – пояснив він, – доводиться ховатися, як злодію.

– Ти ж знаєш, що у селі не краще. Прошу тебе, врятуй мою дитину!

Данило мовчав, думаючи про щось своє.

– Забери хоча б до літа, – попросила Ольга. – Якщо доживемо, то почнеться городина, стане легше, може, щось і зміниться на краще.

– Де хлопчик? – запитав.

– Зараз!

Ольга підвелася, Варя відійшла з нею від старого.

– Олю, а як на це подивиться Іван? – запитала пошепки.

– Іван? Куди він дивився, коли рвав горлянку за свій колгосп? Тепер моя черга рятувати дітей.

– Як можна? Відправити дитину хтозна-куди?

– Краще вже так, ніж віддати на воза Пантьосі, – сказала Ольга. – Принаймні буде надія на спасіння.

Василько привітався з дідом. Ольга всадовила його поруч із бандуристом, пояснила, що він буде поводирем замість Василька.

– Поки що пропустиш заняття у школі, – сказала йому мати, – а потім повернетеся, і ти все наздоженеш.

Василько з цікавістю і деяким острахом подивився на діда.

– А правда, що кобзарі осліплюють своїх дітей? – запитав Василько, не зводячи очей з кобзаря.

– Звідки ти таке взяв? – спитав старий.

– Від людей чув, і ваш поводир був сліпий на одне око.

– Он воно що! – усміхнувся Данило. – Василько змалечку був сліпий на одне око. А те, що кобзарі осліплювали своїх дітей, кажуть старі люди, правда. Але то було давно, коли зрячому суворо заборонялося бути кобзарем.

– А ви мене навчите своїх пісень?

– З часом навчу. Дорога у кобзаря нескінченна, довга, вважай, все життя топче ногами стежки-дороги, тож про все перебалакаємо, усього навчу. Зараз моя бандура відпочиває, чекає інших, кращих часів. Та й пісні з’явилися інші. Що в кого болить, той про те і говорить. Зараз люди частівки складають.

– Заспіваєте? – вже без страху спитав Василько.

– Не можу, люди вже сплять. Лише тихенько наспіваю. Хочеш?

– Ага!

Працювала десять день,

Заробила трудодень.

А від того трудодня

Голодую я щодня.

– Сподобалось?

– А ще можна?

– Можна. Слухай, але нікому не розказуй!

Ходить Сталін та й питає,

Чого дітям не хватає.

Нема хліба, нема солі,

А до того ж іще й голі.

– Або ще:

Колосочки я збирала

На колгоспнім полі,

І за це мені дали

Десять літ неволі.

– Досить вам співати! – уже веселіше сказала Ольга. – Потрібно зібрати речі у дорогу.

Вона принесла торбинку, склала туди одяг, рушник, валянки.

– Я поклала кілька пар онуч та валянки, – пояснила Ольга Данилу. – У хлопців були одні чоботи на двох, бо у Василька вони геть зносилися. Пообіцяли у школі видати йому. Біжу, радію, що тепер будуть у дитини ноги сухі, а мене перестріває вчителька і каже, що нема вже наших чобіт, голова сільради забрав для свого сина. Прийшов нахабно і забрав. Й управи на нього немає! Хто бідує, а хто жирує, – бідкалася Ольга, збираючи торбинку. – Доведеться йти у дірявих чоботях, тож коли буде сухо, можна вдягти валянки. Онучі будеш, синку, сушити біля багаття, не носи мокрі, бо ноги застудиш. Зараз підете спати, а я вам на дорогу спечу хлібинку.

Василько усміхнувся, довірливо поклав голівку дідові на плече.

Розділ 74

Нести в Торгсін срібний Георгіївський хрест визвався Василь. Павло Серафимович наполягав, що йти повинен він і лише він, але Варя умовила його відпочити.

Василь повернувся з двома кілограмами борошна.

– Йшов і думав, – почав він розповідати про дорогу, сьорбаючи гарячий суп, – якщо зупинить міліція, то скажу, що несу батьків хрест до Торгсіну. Це ж не заборонено, тому повинні пропустити. Мені пощастило – заслону на дорозі не було. Тож без особливих пригод дістався до міста, спитав у людей, де той Торгсін, мені показали. Заходжу, дістаю нагороду, подаю продавцеві. А він – викапаний єврей! Покрутив хреста в руках і каже: «Ти де його вкрав?» Кажу, що мого батька. «Так він у тебе царський прислужник?» – питається. «Він був фельдшером, – пояснюю, – рятував людей». «І офіцерів рятував?» – «Напевно, бо вони теж люди». – «А, так він панів рятував! Допомагав ворогам революції! Йди з ним геть, доки міліцію не викликав!» – репетує. Насилу вмовив його, пожалівся, що двійко дітей вдома голодні. Змилостивився, каже, що більше кілограма не дасть. Ледь випросив у нього два кіло.

– Кажуть, що за золото більше дають, ніж за срібло, – сказала Варя.

– Можливо, – погодився Василь. – Але ж я натрапив на єврея, а вони свого не випустять з рук. По дорозі додому зустрівся з одним чоловіком. Трохи шляху здолали разом, так йому за дві срібні ложки дали теж два кілограми, правда, житнього борошна. А мені пощастило, що пшеничне дісталося.

– Подейкують, за дві золоті обручки дають два пуди борошна, – думаючи про криївку, сказала Варя.

– Та де ж їх взяти? – зітхнув Василь.

Варя одразу ж сховала борошно, ретельно вимила миску, щоб нічого не залишилося.

– Я хочу збігати навідати Марічку, – сказала вона чоловіку. – Ти будеш відпочивати?

– Та ні. Побавлюся з дітьми, бо скучив, а надвечір сходжу до батьків.

Варя не встигла вдягтися, як розчахнулися двері і на порозі з’явилася Марічка. Роздягнута, нечесана, очі блищать нездоровим блиском, на руках – загорнута у ковдру дитина.

– Нагодуй її, – незнайомим голосом промовила вона і простягла Варі дитину.

Варя відгорнула кутик ковдри й обімліла. Дитина вп’ялася зубками у свою ручку. Ротик і ручка у неї були у власній крові. Варя спробувала відняти ручку від рота Сонечки і зрозуміла, що дитина вже заклякла.

– Так ти її нагодуєш? – питає знову Марічка, зиркаючи на Варю.

Варі стало страшно.

– Де твоя мати? – чомусь спитала розгублена Варя.

– Лежить на вулиці. Вона чекає Пантьоху. Він повезе її на кладовище. Матері вже все одно, її не бентежить, що моя Сонечка хоче їсти.

– А де свекруха?

– Вдома.

– Я тобі дам хліба, а ти йди додому, неси хліб, – Варя тремтячими руками подала шматочок хліба.

– Добре! – сказала радісно Марічка. Швидко схопила хліб і побігла.

– З нею не все гаразд, – сказала Варя Василю. – Вона хвора.

– Від такого життя ми всі хворі, – сказав він.

– Дитина вже мертва, а я не змогла сказати.

– Вдома тітка скаже.

– Я не можу залишити її в такому стані!

– Давай домовимося, – запропонував чоловік, – завтра вранці підемо до неї разом. Обіцяю! Добре?

…Варя з чоловіком, як і домовлялися, вранці пішли до Марічки. Біля її двору, обіч дороги, просто на снігу сиділа людина. Вони підійшли ближче і впізнали в закутаній у стару діряву ряднину жінці тітку Феньку. Її важко було впізнати. Під очима великі мішкоподібні пухлини невизначеного кольору, шкіра на обличчі неприродно блищала, хоча мала сіруватий відтінок. Жінка, схрестивши руки на грудях, притримувала ними рядно. На великих пухлинах її пальців тріснула шкіра, і з ран витікала прозора рідина з їдким неприємним запахом.

– Що ви тут робите? – спитала Варя.

Жінка не ворухнулася, продовжувала дивитися перед собою збайдужілими до життя очима.

– Чекаю Пантьоху, – сказала тихо.

– Навіщо?

– Хай мене забере.

– Так… Ви ж іще живі. Ходімо у хату, бо змерзнете.

– Доки довезе, помру, – сказала таким голосом, ніби говорить про буденні звичні речі. – Чого чекати? Там домру.

– А де Марічка?

– Може, ще й жива.

– Ходімо, – Василь смикнув Варю за рукав.

Варя з острахом прочинила двері. Мертва дитина лежала на ліжку, тримаючи ротиком свою ручку.

– Марічко! – стиха покликала Варя.

Почулося якесь гарчання, схоже на собаче. Варя вхопилася обома руками за Василеву руку. Із-за стола навкарачки вилізла Марічка. Волосся розтріпане, мокре, звисає пасмами до підлоги. Вона підвела голову, вишкірила зуби і у якомусь нападі божевілля почала гризти ніжку стільця. Варя зробила невеликий крок до неї, і жінка загарчала знову – так, як гарчить пес, коли у нього хочуть відібрати кістку. Очі у неї були червоні, налиті кров’ю, з нездоровим блиском.

– Марічко, це я, Варя, – спромоглася вичавити з себе.

Одразу безумні очі жінки блиснули люттю, і вона знову вишкірилася і загарчала.

– Ходімо, – Василь потяг Варю з хати. – Бачиш, вона збожеволіла.

Довелося йти в сільраду, сповістити голову. Максим Гнатович з Лупіковим пішли подивитися, наказавши Варі і Василю чекати біля двору. Почулися людські крики, і чоловіки вибігли на вулицю. За ними гналася збожеволіла від горя і голоду Марічка, дико рикаючи. Лупіков швидким рухом вихопив зброю – і влучний постріл у груди скосив нещасну жінку. Марічка різко зупинилася, сіпнулася як від удару, широко відкрила очі, ніби здивувалася «За що?», і не отримавши відповіді, впала на землю. Вона лежала, широко розкинувши руки, розплющені очі вже невидющим поглядом застигли на небі. Голова підійшов до неї, сказав спокійно, ніби й не йшлося про людське життя: «Готова».

Варя розширеними від жаху очима дивилася, як збільшується латка крові на грудях подруги, заливаючи її улюблене ситцеве плаття. Під’їхала підвода. Пантьоха спинився біля жінки на дорозі.

– Тобі куди? – спитав.

– Туди, – байдуже відповіла тітка Фенька.

Він підсадив жінку на воза, всадовивши прямо на тіла померлих. Жінка похилилася набік, покірно лягла. Пантьоха поклав скривавлене тіло Марічки поруч, навіть не обмотавши рядном.

– Забери в хаті дитину, – наказав Лупіков, і чоловіки пішли геть.

Їздовий виніс дитину, кинув, як мішок із половою, поверх трупів. Маленьке тільце Сонечки з випуклим великим животом знайшло прихисток біля материних грудей. Дитинка навіть після смерті не хотіла випускати з рота свою ручку, з якої ссала свою ж кров.

– Вйо! – Пантьоха смикнув віжками, і підвода смерті поскрипіла далі. Віз хитнувся, і Сонечка щільніше прилягла до грудей матері.

Частина восьма

Коли день є роком

Розділ 75

Кожного разу, дістаючи зі схованки зерно або борошно, Варя з тривогою на душі розуміла, що вони наближаються до страшного голоду ще на один день. Вона не бажала навіть у свої думки впускати слово «смерть», але та була поруч, щодня, щохвилини, заглядала у вікна, стукала незачиненими віконницями спорожнілих будинків, вишукуючи нові жертви. Щовечора Варя щільно завішувала вікна, здавалося, що так можна сховатися від ненажерливої смерті, яка зіткана з чогось страшного і розчинена у темряві. Варя відчувала, що вона десь близько, майже поруч, уже рахує, на скільки днів залишилося припасів харчів, щоб дати ще кілька днів пожити виснаженим людям і потім насолодитися своєю владою. Варя почала відчувати її на собі, коли помітила, як ноги і руки поступово тоншають, як почали випирати ключиці та ребра. Часто перед її очима стояло жахливе видовище: підвода, жінка, з якої смерть вичавила життя до останньої краплі, залишивши, ніби на глум, пишне волосся і довгу чорну косу. Не йшла з голови Марічка, яка з життєлюбної, веселої і доброї жінки перетворилася на тварину. Дивлячись на Сашка, Варя постійно згадувала Сонечку, яка до останку чіплялася за життя, намагаючись напитися власної крові.

Іноді Варі здавалося, що вона сама збожеволіє від думок, як її подруга. Потрібно було щось робити, десь діставати харчі. Вже не так лякали нальоти «летючої бригади» активістів – з часом можна звикнути навіть до поганого. Треба було навчитися ховати харчі, і люди знаходили все нові схованки. Навчилися їсти за зачиненими дверима і готувати вночі. Перевертні могли винюхати запах страви, яка готується, по-собачому вчути свіжоспечений хліб, але Варя призвичаїлася пекти малесеньку паляничку для вилучення непроханими гостями, і більшу, щоб одразу сховати для себе. Аби платити менше податків, довелося вирубати всі дерева у садку, навіть зарості сливняку. Залишилися стояти два хрести – одинокі, незахищені і якісь самотні серед зимового простору. Від колись веселого тінявого садочка лишилася тільки згадка у вигляді сушених дрібних вишневих гілочок для чаю.

Варя не хотіла засмучувати батька своїми побоюваннями – йому й так було нелегко. Василь в один день поклав на підводу матір і батька, тож був у полоні смутку. Залишалася Ольга. Сестрі було ще тяжче, але вона постійно намагалася щось вигадати, аби хоч якось нагодувати родину. Варя вирішила сходити до неї – або порадитися, або поділитися думками.

Біля двору сестри лежав небіжчик. Тіло було загорнуте у рядно, але по босих старечих жіночих пухлих ногах неважко було здогадатися, що то свекруха сестри.

У Ольги була Одарка. Після смерті дітей – десятирічної і тририрічної – Одарка завжди носила з собою немовля. Останнім часом Варя часто бачила жінок разом. Кілька разів помічала, як вони про щось змовницьки шепочуться й одразу замовкають при її наближенні. І цього разу те ж саме. Побачили Варю і одразу притихли.

– Хто то? – запитала Варя.

– Свекруха, – відповіла Ольга. – Винесли з Одаркою вдвох, бо Івана ще нема вдома. Відмучилася!

– А як свекор?

– Теж пухлий лежить. Люди порадили великі пухлини на ногах проколювати шпилькою. Кожного дня колю, щоб виходила рідина, а вона так смердить, не приведи Боже! Не знаю, чи це допоможе, чи ні. А ти чого така понура? – спитала сестру.

– А є чому радіти? Ви про щось шепочетеся, – зауважила Варя, – ні про що мені не розказуєте, а в мене голова пухне, як врятувати дітей.

– Так, – протяжно сказала Одарка, – мруть найслабкіші: старі й малі діти.

– То, може, розкриєте свою таємницю? – Варя поставила питання руба.

– Ми… – жінки переглянулися, і Ольга промовила: – Будемо рятувати молодших дітей.

– А у мене, виходить, їх немає?

– Я знаю, яка ти ляклива, тож і не стала тобі пропонувати, – пояснила Ольга.

– Тобто ти подумала, що я буду сидіти склавши руки і нічого не робити заради дітей? – сказала Варя з образою.

– Ти здатна на рішучий крок? – Ольга уважно подивилася на сестру.

– Я зараз у такому становищі, що здатна на все, – зітхнула Варя.

– Так ти підеш з нами?

– Куди? Поясніть спочатку.

– Слухай мене, – сестра підійшла ближче, втишивши голос, пояснила: – Якщо хочеш урятувати Сашка, забереш його, тільки візьми трохи їжі і не забудь пелюшки і теплі ковдри. Посадиш його на санчата і мчи сюди. Про це не повинен ніхто знати, навіть твої рідні. Їм скажеш, що поживеш у мене пару днів, мовляв, сестра роздобула десь харчів. Я своїм домашнім скажу те саме, що буду у тебе. Ясно?

– Куди ми підемо?

– Тоді дізнаєшся.

– Я теж іду, – сказала Одарка.

– Я здогадалася, – сказала Варя.

– Я беру з собою Петруся, Оля – Оксанку, а ти візьмеш молодшого, – продовжила жінка.

– Ви можете нарешті зізнатися, що ви надумали? – Варя подивилася то одну, то на другу.

– Давай домовимося так, – Ольга сіла біля сестри, – остаточне рішення за тобою. Підеш з нами, а там приймеш рішення, якщо, звичайно, маєш намір подбати про дитину.

– Ні, це несерйозно! Іти невідомо куди?

– Твоя дитина, тобі й вирішувати, – підсумувала сестра.

– Чому ви не хочете зараз все мені розповісти? Що за таємниці? – Варя нічого не розуміла. – Ми йдемо просити милостиню? Може, красти?

– Не хочеш іти з нами, то й сиди вдома! Чекай з моря погоди, а я своїх дітей все одно врятую! – невдоволено сказала Ольга.

– То дайте мені час подумати, – уже вагаючись, попросила Варя.

– Думай до завтра, – відказала Ольга. – Тільки тримай язика за зубами.

Варі не сподобалася така таємничість. Щось їй підказувало, що жінки задумали таке, з чим вона може не погодитися. Але чому не можна одразу розкрити карти? Навіщо кудись іти, взимку, та ще й з малою дитиною?

«Не піду з ними, поки не розкриють свій секрет», – вирішила Варя, прямуючи до Уляниди.

Рішення провідати Уляниду прийшло до Варі зненацька, коли вона поверталася додому від сестри. Вона не бачила Уляниду відтоді, як навідувала її після пологів. Чомусь дуже схотілося побачити немовля, послухати дивні розповіді Уляниди, які важко було зрозуміти, доводилося здогадуватися, що вона хоче сказати. Варя сподівалася почути від Уляниди відповіді на кілька своїх питань. Тільки шкода, що довелося йти з порожніми руками. Як вона там сама, без чоловіка? Раніше до Уляниди йшли люди, несучи гостинці, з того й жила самотня дивакувата жінка. Чи заходять зараз? Чи щось приносять? Чи людям стало байдуже, що з ними буде потім, лише аби сьогодні вижити?

Біля похиленого тину понад садибою Уляниди стояла бабця, заглядаючи у двір. Варя привіталася з нею. Старенька потягла носом повітря:

– Топиться з самого ранку і чимось так пахне!

Варя поглянула на димар. Звідти йшов дим, тож Улянида вдома і топить піч. Варя не стала дорікати сусідці за її надмірну цікавість, одразу пішла до хати. Вона пробралася сіньми крізь навішані повсюди пучки трав, навпомацки знайшла вхідні двері.

Тільки Варя переступила поріг, відчула тепло і такий приємний запах чогось давно забутого, що одразу загуло у животі. Улянида сиділа за столом і щось їла з миски.

– Привіт, Улянидко! – привіталася Варя, обмітаючи віником сніг з валянок. – Чим це у тебе так смачно пахне? Невже м’ясом?

Улянида, доївши, поклала на стіл ложку, витерла рота рушником.

– І буде своя плоть найсмачнішою, – сказала загадково.

До свідомості Варі не встигли дійти дивні слова, бо вона мимоволі повернула голову до розтопленої печі, звідки тягся приємний запах вареного м’яса. На припічку стояв чавунок, у якому ще булькав окріп. Великі бульки підстрибували вгору, піднімаючи з собою… маленькі пальчики дитячої ручки. Варя зойкнула з переляку і побачила посеред столу макітру, з якої виглядала голова немовляти. Поруч лежало подароване Варею для дитинки платтячко зі свіжими плямами крові.

Варя поточилася, мало не зомліла від страху, який миттю скував її по руках і ногах. Вона, не зводячи очей з Уляниди, яка спокійно продовжувала сидіти за столом, позадкувала, прочинила їх, перечепилася через високий поріг і впала у сіни. Підхопившись, рвонула надвір, почувши позаду дикий сміх божевільної людини.

– Я ж казала, що своя плоть буде найсмачнішою! – кричала їй навздогін Улянида, дико регочучи.

– Там! Там! – ледь спромоглася промовити сусідці перелякана Варя. Її вмить знудило.

Коли прийшло керівництво і Уляниду вивели на вулицю, зібрався чималий натовп. Люди тихо перемовлялися поміж собою, і серед натовпу блукало нове жахливе слово «людоїдка». Коли побачили Уляниду, притихли. З відчуженим поглядом, байдужим до всього, пройшла вона крізь натовп.

– Куди її тепер? – запитав хтось із жінок.

– У міліцію! – відказав Лупіков.

– Людоїдка! – крикнув хтось, і з натовпу полетіла грудка мерзлої землі.

Від удару в спину жінка ледь здригнулася. Вона повільно повернулася, побачила позаду голову сільради з макітрою у руках.

– Це моє! – сказала, вирвавши з його рук посудину.

Вона витягла за світле волоссячко дитячу голівку з широко розплющеними оченятами на обличчі, подивилася безтямним поглядом, опустила її назад.

– В яку міліцію?! – підбігла до Бикова Варя. – Ви що, не бачите, що вона з’їхала з глузду? Що не розуміє, що накоїла? Вона хвора, її потрібно відвезти у божевільню!

– Там розберуться! – почула у відповідь.

Максим Гнатович спробував відібрати макітру, але Улянида штовхнула його в плече.

– То моє! – сказала сердито і притисла до грудей макітру.

– Облиш її, – наказав Биков. – Нехай сама тримає.

Розштовхуючи людей, підбіг до Уляниди Іван.

– Улянидко! Моя люба! – Іван взяв її за плечі. – Моя кохана, як, як ти могла?! То ж наша дитинка, наш Іванко!

Чоловік дивився їй прямо в очі, легенько труснув за плечі. Улянида безумними очима подивилася на нього. Варі здалося, що якоїсь миті її погляд прояснився і в них промайнуло людське тепло, але ж ні, Улянида не пізнала свого коханого, лише дивилася розгублено і байдуже, не розуміючи, хто він і що від неї хоче.

– Як ти могла?! – у відчаї скрикнув Іван, поглянувши у макітру. – Я ж просив тебе берегти дитинку!

– То я вже піду? – спитала тихо.

Привселюдно, не соромлячись сліз, Іван заплакав, побачивши голівку сина. Улянида покірно сіла на підводу, на коліна поставила макітру, обняла її руками. У натовпі зашушукали: тепер, мовляв, ясно, чия дитина, а Ольга й не знала.

– Про вовка промовка! – сказав хтось із людей, помітивши Ольгу.

– Прощавай, Улянидко! – витерши очі, змахнув рукою Іван.

– Ходи сюди! – Ольга потягла Івана за руку.

На очах усіх людей Ольга з усього розмаху дала чоловікові ляпаса. Він не втримався на ногах, похитнувся, сів у кучугуру снігу. Іван закрив обличчя руками, нахилив голову.

– Вдома я тебе вб’ю! – прошипіла розлючена Ольга. Вона швидко пішла геть, кинувши наостанок: – Знайшов, до кого бігати! До дурнуватої! До людоїдки!

Варя наздогнала Ольгу.

– Навіщо ти так? – спитала сестру.

– Як? Я повинна була радіти?!

– Не потрібно було туди йти. Ти осоромила не тільки чоловіка.

– Знаю! – Ольга різко її перебила. – Я осоромлена на все село. І не я себе, а він мене осоромив. – Сестра пройшла кілька кроків мовчи, потім зупинилася, спитала: – Ти бачила дитину, коли та… була живою?

– Так.

– Яка вона? На кого схожа… була?

– Маленький білявенький хлопчик. Чи можна побачити, на кого схожий новонароджений?

– Як його звали?

– Іванком.

– Вона його з’їла?

– Не знаю, – відповіла Варя і розповіла, як все було.

– Так ти йдеш з нами? – спитала сестра.

Варя знову згадала збожеволілу Марічку і причинну Уляниду.

– Іду, – відповіла.

– Тоді завтра після обіду будемо чекати на тебе. Намагайся виспатися, трохи відпочити, бо дорога буде нелегка.

– Може, скажеш, куди і чому ми підемо?

– Тоді дізнаєшся, – сказала Ольга і звернула на свою вулицю.

Розділ 76

Варя ледве встигала за жінками. Ольга з Одаркою йшли попереду, за ними пленталася Варя, тягнучи за собою санчата з дитиною. За пазухою вона тримала пляшку з молоком, у кишені з їжі був лише окраєць хліба. Вже й місяць висів над головами, а вони все кудись йшли. Невідомість лякала Варю, вона почала себе клясти за те, що так легко пристала на пропозицію жінок. Як можна бути такою легковірною? Погодитися іти, не знаючи куди і навіщо, – то є справжнє божевілля. Коли Варя це зрозуміла, повертатися додому було вже пізно. Йти самій вночі лісом? Дуже небезпечно. Йти у невідомість – безглуздо. Якби можна було десь заночувати, вона би погодилася. Поселень на їхньому шляху не траплялося. Навіть якби були, не можна ночувати у незнайомих людей – все може бути, і саму вб’ють, і дитину з’їдять. Залишається одне: зібрати усі сили, які лишилися, і йти далі.

Ольга запропонувала зупинитися на відпочинок. Жінки знайшли повалене дерево, посиділи, віддихалися.

– Стомилася? – перепитала Ольга.

– Трохи, – відповіла Варя. – Ще довго йти?

– Іще далеченько, – сказала Одарка. – Добре, що йдемо вночі – діти сплять.

– Згодна, – підтримала її Ольга. – Вдень могли б галасувати.

– Під’їмо біля Данилової криниці, – сказала Одарка. – Там є вода, лава, відпочинемо, а звідти недалеко йти.

Десь зовсім близько почулося тужне виття дикого звіра.

– Вовки?! – Варя підскочила з місця.

– Може, вовки, а мо’, й здичавілі собаки, – пояснила Ольга. – Тих, що не поїли, повідпускали на волю. Бігають зграями, страшніші від вовків.

– А якщо… – перелякалася Варя. – Якщо вони на нас нападуть?!

– Усі голодні, – сказала Одарка, – вовкам теж нема чого їсти. Люди вже виловили всіх зайців і вовкам не залишили.

– Ти так спокійно кажеш, – сказала Варя, прислухаючись до тужного виття звіра.

– Не бійся! – Ольга ляснула її по плечу. – У мене є ніж, у Одарки – сокира, на крайній випадок, запалимо багаття, звірі бояться вогню. Є, є у мене сірники! Я про все подбала!

Варя трохи заспокоїлася, проте, йдучи далі, постійно прислухалася й оглядалася назад.

– Ось і криниця Данила, – нарешті сповістила Одарка.

Жінки поїли, попили води, посиділи на лавці.

– Незабаром буде розвилка, – пояснила Одарка. – Пряма дорога веде в Росію, праворуч – до залізничної колії, куди ми йдемо, а коли взяти з неї ще правіше – до міста. До речі, там дуже гарний Торгсін. Твій Василь міг би виручити більше борошна, якби сюди пішов.

– Скільки вже вийшло, – тихо сказала Варя, згадавши про криївку на горищі, якщо її досі ніхто не знайшов. Про всяк випадок вона вирішила запам’ятати дорогу, про яку казала Одарка.

– Ми підемо в Росію? – поцікавилася Варя.

– Ти що?! – хмикнула Одарка. – Нас одразу ж зловлять! До залізничної колії, яка проходить неподалік від Росії, – пояснила Ольга і підвелася: – Час вирушати!

Коли перед ними простяглися блискучі рейки, був уже ранок. Сховавшись у посадці неподалік, нагодували дітей. Одарка дістала із пазухи пелюшки, сповила маля.

– Хтозна, коли тепер поїси, коли тобі поміняють пелюшки, – сказала вона сумно і поцілувала дитину у щічку.

– Що ти збираєшся робити? – схвильовано запитала Варя.

– Мовчи! – смикнула її сестра.

– Там, – Одарка показала пальцем вперед, – потяг піде на підйом і стишить хід. У посадці повинні бути люди. Ходімо туди.

І справді, жінки пройшли сотню метрів і помітили двох чоловіків. Вони підійшли до них, привіталися.

– В Росію? – Одарка заговорила до чоловіків.

– А то ж куди? – відповів молодший. – Чи й ви туди?

– Та ні, – посміхнулася Одарка. – Куди нам з приплодом?

– Я так і подумав. Не зможете на ходу заскочити на поїзд, ще й дитину затягти.

– Ми ні, а ось ви б змогли.

– Як то?

– Заскочити і дитину забрати.

– Та ти що?! – вирячився на неї чоловік. – З глузду з’їхала, чи що? Я своїх четверо покинув, щоб доїхати в Росію, там влаштуватися, потім забрати родину, а ти мені нав’язуєш свою?!

Поки Одарка вела розмову з чоловіком, Ольга відвела Варю вбік.

– Тепер зрозуміла? – спитала тихо.

– Не зовсім, – відповіла Варя. – Щось я нічого не второпаю! Одарка хоче віддати чужому чоловікові дитину? Якась дурня!

– Ні. Хоче вмовити забрати дитину на потяг.

– Але ж поїзд вантажний!

– Так. Потрібно покласти дитину у відкритий вантажний вагон. Так багато жінок роблять. Поїзд за півгодини буде на станції, але вже в Росії. Там знають, що так жінки часто чинять, тому перевіряють вагони, дослухаються, чи не плаче де дитя. Дітей забирають і відвозять у дитбудинки. А там уже не пропадуть! Там точно не помруть з голоду, дітей добре годують, вдягають, виховують їх. Тож швидше думай!

– Хіба не можна передати дитину дядьком, щоб він там здав у дитячий будинок?

– Дурна! Він вистрибне з поїзда, як тільки потяг почне стишувати хід перед станцією.

– Я… я не можу! Дитину можуть не знайти, і вона замерзне у вагоні, – сказала вкрай розгублена Варя. – І як тоді знайти її? Де шукати?

– Ніяк! Незрозуміло, чи що? У тебе є вибір: або незабаром віддати дитину Пантьосі, або подарувати їй життя без матері. Сама вирішуй – часу обмаль.

– Ти теж віддаси Оксанку?

– Якби можна було, віддала б. Але вона вже велика, не зможе чоловік заскочити на ходу з такою дитиною. Доведеться залишити в дитбудинку тут, в Україні. Годують погано, але з голоду там діти не помирають.

– Краще вже так, ніж замерзне у вагоні, – сказала Варя.

– Дивись сама.

Ольга щось шепнула Одарці на вухо. Жінка таки вмовила чоловіка забрати немовля з собою і покласти у вагон.

– Спасибі тобі! – подякувала Одарка і дала чоловікові гроші.

– Що я з ними буду робити?

– Купиш щось, мене згадаєш, – усміхнулася Одарка.

– О! Чули? – чоловік підняв угору палець. – Потяг іде! Швидше давай!

Одарка розстелила на снігу рядно, поклала туди пелюшки, загорнула дитину у дві ковдри.

– Будь щасливий, синку! – поцілувала спляче маля. – Не поминай лихом. Хай збереже тебе Бог!

Вона зав’язала навхрест рядно, вдягла чоловіку на плечі.

– Так не випаде, – сказала.

– Я пішов!

– Щасти!

Почулося пихкання паротяга, і чоловік побіг до насипу, за ним – другий. Вони прилягли на насип, чекаючи, поки наблизиться потяг. Паротяг із великою зіркою на носі справді помітно стишив хід. Одарка, закусивши губи, не зводила очей з чоловіка з ношею за спиною. Майже одночасно чоловіки вискочили із засідки, схопилися за поручні, підтяглися, щоб зіпертися на підніжку.

– Там… Там відкритий вагон! – радісно скрикнула Одарка, помітивши, що чоловік з живим клунком на спині залазить у вагон без даху. – Тепер усе буде добре!

Чоловік швидко зник у проваллі вагону. Одарка дивилася вслід, поки потяг не зник з поля зору. Лише тоді жінка сіла на сніг, обхопила голову руками і невтішно розплакалася.

– Ну досить, досить, – Ольга обняла її за плечі. – Ти ж сама цього хотіла.

– Так, – сказала крізь сльози.

– Ти вже двох втратила, то нехай хоч маля виживе.

– Я його ніколи вже не побачу, – ридала Одарка. – Я ніколи не дізнаюся, яким він стане, коли виросте!

– Краще вже так, ніж знати, що твоя дитина ніколи не стане дорослою, – зітхнула Ольга.

– То так, – промовила Одарка.

– Нам треба йти, – нагадала Ольга. – Потрібно прилаштувати і наших дітей.

– Пішли, – сказала жінка, схлипуючи.

Діставшись міста, жінки розпитали людей, де знаходиться дитбудинок. Балакуча бабця у зеленому капелюшку з квіткою збоку залюбки вказала їм дорогу і навіть не поцікавилася, навіщо їм дитбудинок.

– Ти вирішила? – спитала Ольга сестру. – Зараз вже прийдемо.

– Я не знаю, – невпевнено відповіла Варя.

– Ти гадаєш, мені легко це зробити? Можливо, я б теж не наважилась, – зізналася Ольга, – так би й сподівалася, що всі жахіття скоро скінчаться і життя налагодиться, якби не один випадок. Коли помирала свекруха, я розмочила сухарик, поклала їй у рота, щоб вона посмоктала, і вийшла. Заходжу, свекруха вже мертва лежить, не встигла досмоктати того сухаря, а Оксанка видовбує з її відкритого рота хлібчик і їсть, а троє моїх хлопців стоять і дивляться такими голодними очима! І що ти думаєш, я зробила? Дочекалася, поки дитина доїсть хліб із мертвого рота баби. Ти такого хочеш дочекатися?

– Упаси Боже! Але не знаю, як на таке зважитися.

– Нещодавно знайшли хлопці горобця, – продовжила Ольга. – Чи то замерзла птаха, чи з голоду здохла – не знаю. Принесли мені: «Звари, – просять, – м’ясо буде». Поклала картоплинку у горщик, обпатрала того горобця, а він такий маленький та худорлявий, самі кісточки. Варю довго, щоб був навар. Насипала у миски, все розварилося, а Оксанка в плач! «Де м’ясо? Ти вкрала наше м’ясо!» – на мене каже. То хай краще живе на державному забезпеченні, ніж їсть хліб із смердючого рота померлої.

Варя промовчала. Ольга мала рацію. У дитбудинку дітей годують, там не помре Сашко голодною смертю, а вдома… Згадалася маленька Сонечка.

– Ось він, – Одарка зупинилася неподалік будинку з табличкою на дверях.

– Час! – сказала Ольга. – Оксаночко, доню, іди до мене!

Ольга поставила дівчинку на ноги, поправила хустку.

– Зараз ми зіграємо у цікаву гру, – сказала дитині.

– Я не хочу грати, хочу їсти! – скривилася Оксанка, готова розхникатися.

– Дослухай мене, – попросила Ольга. – Ви будете з Сашком ось біля того будиночку, закриєте оченята і не будете відкривати, доки не почуєте, як я вам крикну «Можна!» Тоді ми прибіжимо до вас і принесемо справжню цукерку! А щоб ми почули, де ви, ти повинна дуже-дуже голосно кричати! Чим довше й голосніше ти будеш кричати, тим більше цукерок заробиш. Згода?

– А ти не дуриш?

– Ні, доню, ні! Тільки ти не повинна рушати з місця і кудись іти. Добре?

– Ага!

– Запам’ятала? Кричати і нікуди не йти, – повторила Ольга.

– Домовились.

– Бери Сашка, – наказала Ольга сестрі.

Варя тремтячими руками взяла сплячу дитину на руки, поцілувала у носик. Одарка сховалася за рогом будинку, затягнула туди санчата. Жінки з дітьми на руках швидко підбігли до будинку. Ольга поставила дитину на землю.

– Пам’ятай, доню, кричати і нікуди не йти, – повторила вона швидко і додала: – Мама тебе дуже любить.

– Іди за цукерками! – сказала Оксанка і щільно зімкнула повіки.

Варя, як уві сні, присіла навпочіпки, щоб покласти дитину. Ольга кивнула: «Ходімо». Варя підхопилася і побігла за нею, несучи в руках хлопчика. Вона міцно притискала до себе дитину, коли Ольга на ходу обізвала її дурепою, дорікнула, що вона не матір. Погано розуміючи, що діється навколо, почула, як Ольга здалеку подала сигнал доньці, як та почала голосно кричати. Вона не бачила, як з будинку вийшов сторож і забрав дівчинку, яка несамовито кричала і кликала маму. Посадивши Сашка на санчата, жінки швидко пішли, поспішаючи покинути місто. Коли за ними залишився останній будинок, вони зупинилися, щоб віддихатися. Варя згребла жменю снігу, вкинула в рота.

– Ти – дурепа! – закричала на неї Ольга. – Другої такої нагоди не буде! Тепер будеш чекати, поки він помре на твоїх очах?! Спитай он у неї, – вказала на Одарку, – як воно дивитися, як помирають твої діти від голоду! Як вони дивляться на тебе і благають дати їсти, а ти їм у рот можеш залити хіба що воду!

– Краще нехай мене заріжуть і згодують дітям! – не тямлячи себе, розплакавшись, закричала Варя.

– Тьху! – сплюнула Ольга. – Повна дурепа! У мене нема більше слів!

Йшли мовчки. Зупинилися біля криниці перепочити, напилися води, трохи заспокоїлися, бо вже виплакалися. Коли нервове напруження ослабло, Ольга сказала Варі:

– Не кажи нікому, де ми були.

– А що я маю сказати за дітей?

– Скажеш, що в Одарки є родичі у Росії, то ми відправили до них дітей потягом зі знайомим чоловіком. Не кажи, що хлопчика повіз товарний вагон.

– І що ти скажеш, коли все скінчиться і Іван захоче поїхати у Росію забрати Оксанку?

– Ще не знаю, – зітхнула Ольга. – Тоді буде видно, – і додала: – Якщо виживемо. Ще трьох треба вигодувати.

– У мене тепер теж трійко лишилося, – сказала Одарка. – У тебе хоча б чоловік є, а мені самій треба крутитися. Нічого, буду й надалі відьмачити.

– Що робити? – здивувалася Варя.

Жінки переглянулися, посміхнулися.

– Чула, що ночами ходить відьма і доїть чужих корів? – запитала Ольга.

– Так, – відповіла Варя. – Уже не в одному дворі бачили відьму. Кажуть люди: страшна, у білій довгій сорочці, волосся чорне розпущене, висить до землі. Зайде у хлів, здоїть корову, а тоді вранці з вим’я аж кров тече.

Жінки розсміялися.

– Дурненька! – без зла сказала Ольга. – Ось та відьма, перед тобою! – вказала на Одарку.

– Не може бути!

– Дивись, нікому ні слова! – сестра насварилася пальцем.

– Добре, – погодилася Варя. – Принаймні тепер не буду боятися відьми.

Розділ 77

Тиждень ходив Павло Серафимович з мисливською рушницею в надії вполювати хоча б зайця. Далекі походи геть виснажили чоловіка, якого й так уже хитало від постійного недоїдання.

– Тату, досить, – сказала йому Варя. – Кожного разу, коли ви йдете, я не знаходжу собі місця, усе вас виглядаю, переживаю, чи все з вами гаразд.

– І не вмовляй! – запротестував батько. – Пару днів відпочину, наберусь сил і піду знову. Дивно, але за весь час не бачив жодного звіра. Тварин ніби й ніколи не було.

– Виловили всіх, кого можна було, – зауважив Василь.

– А ти б не патякав, а сам сходив, – дорікнула Варя.

Наступного дня Василь взяв рушницю тестя і надвечір приніс зайця.

– Уже встиг і шкіру зняти! – сказала Варя, зрадівши. – А навіщо голову викинув? Можна було б юшку зварити.

– Поцілив у голову, її роздробило, то я віддав Туману, – пояснив Василь.

– Ото й добре! – погодилася Варя. – Нехай і у нього буде свято.

Варя поділила на невеликі шматочки м’ясо, частину поставила варити для супу. Хоч заєць був худий, вирішила не робити наваристий бульйон: такий не можна буде одразу давати напівголодним дітям, та й на довше вистачить. Залишки склала у чавунок, закрила кришкою. У сінях холодно, тож м’ясо може зберігатися довго. Сховала чавунок під шафою, для вірності кришку придавила каменюкою, щоб кішка не дістала. Не приведи Господи, почує Маша м’ясо, лапкою скине кришку і вкраде.

Вечеряли, як завжди, при щільно завішених вікнах. Діти залюбки поїли, а Маргаритка миску вилизала так, що й мити не треба.

– Смачно! – сказала. – А ще даси?

– Дам, але не зараз.

– Можна кісточку Маші дати?

– Звичайно!

– Де моя Маша?

– Справді, де ж кішка? Я її з учорашнього вечора не бачила.

Варя взяла кісточки, вийшла надвір.

– Киць-киць-киць! – кликала кішку. Варя заглянула у корівник, пройшлася за хатою – кішки ніде не було.

Туман підняв голову, унюхавши давно забутий запах, жалібно заскавулів. Варя підійшла до собаки, подала на долоні дрібні кісточки.

– Їж, поки Маші немає.

Туман ледь підвівся. Собака так висох, що ледь стояв на тремтячих лапах. Боки у нього запали, спина згорбилась, зад хитався з боку на бік. Він понюхав долоню господині, захрумтів кісточками.

– Щось ти зовсім охляв, – сумно сказала Варя.

Собака вмить ковтнув їжу і знову з надією дивиться в очі. Варя відпустила Тумана з прив’язі, відчинила перед ним хвіртку.

– Іди, Тумане!

Собака, який завжди просився, щоб його відпустили побігати, отримав свободу і не знав, що тепер із нею робити. Похитуючись, вихляючи задом, він пройшовся по двору, поглянув на хазяйку.

– Іди на волю, мій друже, – сказала вона. – Або виживеш, прибившись до зграї здичавілих побратимів, або загинеш вільним.

Туман, ніби зрозумівши її слова, вийшов на вулицю, востаннє прощально махнув жінці хвостом і подибав порожньою вулицею.

– Пробач, Тумане, – сказала йому вслід Варя.

Кішка не прийшла наступного дня, не було її і на третій день.

– Що ти її вишукуєш? – нервово спитав Василь, коли Варя вкотре все обшукала, навіть лазила на горище. – Вона вже не прийде!

– Звідки ти знаєш?

У голові Варі промайнула жахлива здогадка.

– Сама не здогадалася?!

– То ти…

– Саме так! Не зайця я вполював, ні!

– Як ти міг?! – крізь сльози скрикнула Варя.

– Я повинен був дивитися, як з голоду пухнуть діти? Я бачу, тобі якась кішка дорожча за дітей!

Варя з усього розмаху вліпила йому дзвінкого ляпаса.

– Не смій більше так казати! – визвірилася на нього. – Сам зробив би щось путнє, якщо про дітей дбаєш! То на батька надієшся, то кота вб’єш! Більше нічого не можеш! Ти не мужик! Ти – ганчірка! – кричала вона, не тямлячи себе. – Сидиш вдома, ні за холодну воду! Хоч би якусь ворону вполював! Знайшов, кого вбивати – беззахисну кішку! Прийшов додому, мисливець чортів!

– Варю, доню, – батько обхопив її ззаду за руки. Варя не чула, як він зайшов до хати. – Заспокойся. Я щось придумаю, обіцяю!

– Не треба вам нічого робити, – сказав Василь. – Я вже вирішив: завтра піду у місто шукати підробіток, якщо пощастить, то знайду десь роботу.

– Куди ти підеш? – заперечив Павло Серафимович. – Павло уже пішов. І де він зараз?

– Прийняв рішення, значить, піду! – заявив Василь. – Збери мені щось на дорогу, – звернувся до дружини.

Розділ 78

Василь пішов із дому з рішучим наміром влаштуватися на шахту. Він планував дійти до Лисичанська, до залізничного вокзалу. Від когось почув, що там збираються люди, тож, може, хтось щось підкаже чи порадить. Спокушало те, що на шахтах видавали хліб не лише шахтарям, а й членам їхніх родин. Павло Серафимович нагадав, що на роботу на підприємства набирають лише через оргнабори, до того ж діяла паспортна система.

– Я все одно спробую правдою чи неправдою влаштуватися на шахту, – наполягав Василь. – У Лисичанську шахтарям на пайок дають один кілограм сімсот грамів хліба, а ще й на непрацюючих членів сім’ї по чотириста грамів. Уявляєте, як би ми зажили?

– Гадаєш, ти один такий розумний? – скептично сказав Павло Серафимович. – Там таких, як ти, хоч греблю гати. Можливо, шахтарі і не бідують, але у містах теж людям не солодко. Чув, що магазини пусті, за гроші нічого не купиш, а з сіл люди теж туди тікають.

– Якби ніхто не міг влаштуватися, то не було б там нікого, – наполягав Василь. – Гляди, комусь і пощастить. Буду сподіватися, що поталанить саме мені.

Василь пішов із надією в душі, несучи за плечима торбинку з буханцем чорного хліба, пляшкою молока і парою онуч. Він повернувся за тиждень, уже без всякої надії, проте з кількома буханками хліба у торбинці та пудом полови.

Ольга почула від когось, що Василь повернувся, й одразу прийшла дізнатися що та як. Зібралися Чорножукови в одній хаті, зачинилися від сторонніх, завісили вікна.

– Туди йшов сам, – почав довгу розповідь Василь. – Ще поки села, то якось веселіше було, а як бачив вивішений чорний прапор, аж моторошно ставало. Ніде ні людини, ні собаки, ні кішки, ніби невидима сила налетіла на село й усе живе звідти забрала.

– Так воно й є, – сумно сказала Ольга.

– А в одному селі, де вже не лишилося людей і вивісили чорний прапор, помітив людську постать. Подумав, що поспішили почепити прапор, бо є ще жива людина. Підійшов ближче, обізвався до нього, а чоловік як стояв під деревом, так і стоїть. Підходжу ближче, а він висить мертвий на мотузці.

– Чи забули відвезти на кладовище? – знову Ольга.

– Хтозна, – розвів руками Василь. – Може, й забули. – Василь помовчав, дочекавшись уваги, продовжив. – А вже ближче до Лисичанська побільшало подорожніх. І звідки тільки не було людей! Прибували з надією і з Київщини, і з Полтавщини, і навіть із Вінниччини!

– Виходить, і там несолодко, – промовив Павло Серафимович.

– Поблизу вокзалу, по Лисичанську, на самому вокзалі, на платформі – всюди ходять люди з речами за плечима. Одні ще нівроку, інші – обідрані, чорні, брудні, у самому лахмітті. Глянеш на них і дивуєшся: як у таких тілах ще душа тримається? Їй-богу, як привиди, як примари! Так то ті, хто зміг із лівого берега Сіверського Дінця зійти на правий.

– Чому не всі могли перебратися? – поцікавилася Варя.

– Бо Лисичанськ на правому березі Дінця, а той берег високий, не знайдеш пологого місця. А люди йдуть які? Ледь живі, знесилені, охлялі. Понад тим високим правим берегом тягнуться залізничні колії, тож дехто там і знайшов свою смерть.

– Попали під потяг? – запитала Варя.

– Та ні! Помирали ще не здершись на гору. Вздовж залізничного полотна їх стільки померло! Але більша частина залишається лежати на тих схилах, поміж деревами. Одиниці лише видряпувалися нагору, але й там не краще. На вокзалі люду – ніде курці клюнути. Поміж живих лежать мертві, і нікому нема до них діла, усім байдуже. Хто просить милостиню – ганяє міліція. Та й кому подавати? Усі голодні і збайдужілі. Залізничники пускають за оплату ночувати людей у свої сараї, але хіба ж усі помістяться?! Міліція ходить, проганяє людей з вокзалу, знімає з товарних потягів і виганяє геть. Люди йдуть і знову повертаються. А ще більше, скажу я вам, – він стишив голос, – міліція ганяє місцевих робітників.

– А їх за що? – так само тихо запитав Павло Серафимович.

– Щоб не бачили, скільки там тіл на вокзалі і скільки померлих витягають із вагонів, – пояснив Василь. – Щоб потім не розповідали людям. Заборонено говорити про голод.

– Вимирають цілі села – і заборонено, – констатував Павло Серафимович.

– Про влаштування на роботу на шахти не може бути й мови.

– Я про це попереджав, – не забув нагадати зятю.

– Потоваришував я з Гришкою з Росії.

– Чи й там уже голодно? – поцікавився тесть.

– Казав він, що Поволжя і Кубань дуже потерпають від голоду, – продовжив Василь. – Гришка вже кілька тижнів до мене по вокзалах ходив. Був він і у Харцизьку, там на вокзалі така сама картина. Він метикуватий, то зміг найти невеликий підробіток. Гришка домовився з одним міліціонером, і той сповіщав його, коли спецзагони будуть збирати трупи на вокзалі та довкіл. Тоді ми йшли з ним і за буханку хліба на день допомагали бригадам збирати і вантажити тіла. Дякуючи Гриші, я там не помер з голоду, ще й трохи додому хліба привіз.

– І куди ж вони везли померлих?

– Не питайте! – Василь зітхнув. – У Лисичанську є содовий завод. На його території – штучне озеро для відходів заводу. То озеро каустичної соди. Туди ми привозили трупи, скидали в озеро – і за хвилину тіло людини перетворювалося на тягучу густу рідину, а за півгодини нічого від людини не залишалося.

– О Господи! – Варя перехрестилася.

– Можливо, я б іще трохи підробив там, – зізнався Василь, – але… Розумієте, спеціальним командам все одно, чи мертва людина, чи ще дихає. Змушували підбирати ще живих, немічних, але живих людей і кидати у кислоту живцем. Я не зміг! Гришка залишився, а я відмовився. Можете вважати мене слабкодухим, але не піднялася рука… Чоловік дивиться на тебе такими очима, благає: «Дайте хоч померти», – а ти повинен його кинути у кислоту?

– Світ став жорстоким, – сумно сказала Варя.

– Що там дивуватися? – мовила Ольга. – Он наші швидьки що творять! Уже повизбирували із дворів все, що можна, навіть сівалки, вози, плуги – усе потягли в колгосп. Чим весною орати городи?

– Ти скажи краще, чим засівати, – зауважила Варя. – Уже й посівне насіння почали відбирати. Добре, що я заздалегідь сховала.

– А де ж ти роздобув полови? – поцікавився Павло Серафимович.

– То вже коли повертався назад. Удень ішов через село, зайшов у крайню хату, хотів попроситися погрітися і відпочити. Там на ліжку лежала, закинувши руки вгору, мертва жінка. По боках від неї – мертві діти, а посеред хати стояв ось цей клунок. Я розв’язав його, а там полова! Заберу, думаю, бо мертвим він уже не згодиться, а сусіди зайдуть і заберуть.

– Точно не вкрав? – суворо зиркнув на нього тесть.

– Ось вам хрест! – Василь перехрестився.

– Полова згодиться, – сказала Варя. – Борошна трохи залишилося, тож можна буде пекти хліб з полови, додаючи борошно. Усе ж таки на довше вистачить.

– Для тебе, Олю, є добра новина, – Василь загадково посміхнувся.

– Яка?

– Коли йшов додому, неподалік від Лисичанська зустрів бандуриста Данила.

– А Василько?!

– І хлопчик твій з ним, цілісінький і здоровий! – урочисто сповістив він.

– Слава тобі, Господи! – наклала хрест на груди. – Як він там? Не мовчи вже! Розказуй! І треба ж стільки мовчати?!

– Неймовірно, але я зустрів їх на дорозі! Йдуть двоє назустріч, я й не одразу зрозумів, що то вони. Майже порівнялися, дивлюся, а то Василько веде сліпця!

– Який він там, мій хлопчик? – допитувалася Ольга.

– Худенький, але, видно, не голодує. Ми пообідали разом, вони мене почастували таранню і навіть шматочком сала пригостили.

– Дякувати добрим людям, – сказав Павло Серафимович, – що подають їм.

– Василько усім передавав вітання, казав, щоб за нього не турбувалися, вони собі дадуть раду, хоча й ганяють зараз кобзарів.

– Не казав, коли в село прийдуть? – спитала Ольга.

– Данило сказав, що не раніше кінця літа. Вони подолали великий шлях, бо йшли зі столиці на Донбас. Кобзар сказав, що марно ходити по спорожнілих селах, у людей нема чого подати, тож подадуться вони з Васильком на Донбас, де є заводи і шахти, там люди живуть краще, отримують пайки і не так помирають з голоду. А коли дозріє новий врожай, підуть у наші краї, сподіваючись, що у селах буде на той час краще становище.

– Дай-то Боже! – зітхнула Варя.

– А це ось, – Василь дістав буханку чорного хліба, – передав мамі Василько.

Ольга взяла той хліб, поцілувала буханець, не стрималася. Розридалася, полила слізьми гостинець від сина.

– Мій хлопчик, – плакала вона, – мій синок! Годувальник мій маленький! І коли вже скінчиться все це жахіття? Чи буде колись кінець? Чи я дочекаюся свого Василька? О Господи! За що нам усе це?

– Ну, годі, – сказав Павло Серафимович, – від сліз життя не покращиться. Дякуй Богові, що зберіг Василька, помолись за Данила, за його добру душу.

– Добре, – сказала Ольга, витираючи почервонілі очі. – Василю, що ще розповідав Данило? Яке життя у столиці?

– Жінки масово приводять і приносять дітей у Харків і там полишають самих, – почав Василь. Ольга зиркнула на Варю, відвела убік погляд. – Місцева влада мобілізувала двірників у білих халатах, щоб допомагали міліції патрулювати місто, знаходити покинутих дітей і доправляти їх до відділку. Данило розповідав, що тих діточок глухої ночі везуть на вантажівці до товарного вокзалу десь поблизу Сіверського Дінця, подалі від сторонніх очей. Туди звозять підібраних дітей з навколишніх міст, везуть і селян, які блукають містом і просять милостиню. Там їх сортують. Хто ще може вижити, того відправляють у бараки на якусь Голодну Гору, чи Холодну – вже й забув, а тих, хто вже опух, вивозять поночі подалі від людського ока. Кілометрів за п’ятдесят від міста відвезуть і десь у канаві покинуть помирати.

– І дітей? – Ольга зблідла.

– Та ні ж бо! Я ж казав, що проходять «сортировку», – розтлумачив Василь, – дітей направляють у дитбудинки.

Ще довго горіло світло та точилися розмови у хаті Чорножукових. Ольга пішла додому опівночі. Вона принесла гостинець від сина, ще один буханець хліба їй дала сестра, батько поділився половою. Ольга одразу сховала у надійне місце полову і одну буханку. Лише тоді запалила у хаті світло. Усі спали. Зайшла подивитися, як там свекор. Піднесла ближче лампу – чоловік лежав, задерши голову, з широко відкритим ротом і вже не дихав. Ольга пішла будити Івана, щоб винести тіло у сіни – надвір не можна, бо ще забіжить вцілілий собака і до ранку буде гризти.

Розділ 79

Вранці Варя пішла доїти корову. Надворі ледь сіріло, тому вона обережно ногами намацала східці ґанку, спустилася, тримаючись за поручні. У голові паморочилося чи то від слабкості, чи від свіжого морозного повітря. Не встигла дійти до корівника, як тишу розірвав несамовитий крик Ониськи.

– Ой лишенько! Ой горе! Людоньки, що ж то коїться?! – лементувала стара.

Варя полишила цеберко, визирнула на вулицю. Із садиби Пєтухових долинав крик Ониськи, потім почулися збуджені чоловічі голоси. Щось там у них трапилося. Варя зайшла до батька. Павло Серафимович уже прокинувся і топив грубку.

– Там, у Пєтухових, щось трапилося, – сповістила Варя.

– Звідки ти взяла?

– Лементує Ониська як недорізана.

– З ранку чарку хильнула й кричить, – пробуркотів батько. – Зараз сходжу дізнаюся, чого вона розходилася.

Варя подоїла корову, змішала сіно з соломою, поклала у ясла. Сіно закінчувалося, солома – теж. Незабаром корову не стане чим годувати, а до весняної трави ще далеко.

– На тебе, Ласко, вся надія, – сказала Варя, поплескавши корову по впалому боці. Варя з сумом поглянула у відро – молока було мало, лише на дні відерця, але й то порятунок для дітей.

Вона вже встигла процідити молоко й розтопити піч, коли зайшов до хати Павло Серафимович.

– Що там у неї? – запитала Варя.

Вона поглянула на батька, і погане передчуття похолодило душу. Він був блідий, розгублений і сумний.

– Горе, Варю… Олеся…

– Що з нею?!

– Повісилася. У сараї. Ониська вранці знайшла.

Варя розплакалася. Батько обняв її за плечі, притис до грудей.

– А то не Йосип? – крізь сльози спитала вона.

– Ні. Зсередини було на гачок закрито.

– Але ж чому? Навіщо вона це зробила? – бідкалася Варя. – Така гарненька дівчина… Вона ще й на світі не пожила. Що її змусило?

– Не знаю. Нічого не знаю.

– Ользі треба сповістити.

– Я стрів її сусіда, то вже передав.

– Пішли туди.

– Трохи згодом. Ти нагодуй дітей, і підемо разом, – сказав батько.

Коли Варя зайшла до хати Пєтухових, Ольга з Іваном вже були там. На столі лежала вбрана Олеся. Худенька, тиха, гарна, спокійна, мов у ризах. Невтішно плакала Ольга, шморгав носом Йосип і кліпав почервонілими очима. Підвивала Ониська, поруч мовчки стояв Семен.

– Це ти винен? – Павло Серафимович визвірився на чоловіка Олесі.

– Та ні, – забелькотів перелякано, – я не знаю, чому вона…

– Дивись, – Павло Серафимович підніс до його носа великий кулак, – дізнаюся, що ти винен, приб’ю!

– Я ні при чому… – закліпав перелякано очима.

– Ой лишенько! Яке ж горе! – заголосила Ониська. – Ми ж її усі так любили! Така добра дівчина! Ні в кого немає такої гарної невісточки. Що ж ми тепер будемо робити? – раптом перестала голосити, сказала: – Треба ж не проґавити підводу Пантьохи!

– Не віддам свою онуку! – твердо сказав Павло Серафимович. – Я зроблю їй труну.

– І на чому ж ми її повеземо? – запитала Ониська. – До кладовища далеченько, а треба ховати ще далі, за цвинтарем, вона ж самогубця.

– Вона буде похована по-людськи, у труні, в мене на городі, поруч зі своєю бабусею, – заявив батько.

– Ой горечко! Піду пом’яну свою дорогу невісточку! – сказала Ониська.

– Йди, бо вже день надворі, а ти ще очі не залила, – сказав їй Павло Серафимович і пішов.

Василь із тестем зробили труну із старих дощок, поклали Олесю. Труну понесли вчотирьох: спереду взяли Іван із Василем, ззаду – Ольга з батьком. Вийшли з хати, за ними – брати Пєтухови, Ониська і звідкілясь примелася Ганна. Донесли до садиби Чорножукових. Павло Серафимович попросив поставити труну на лавку біля двору.

– Далі вам, – подивився на Пєтухових, – зась!

– Чому? – вирячив очі Йосип. – То моя дружина!

– А то мій город. Тобі нема чого там робити, – сказав він спокійно, але твердо. – З мене досить, що ти його й так весь списами перетикав. І тобі, шльондро, – до Ганни, – нема туди дороги. Тож можете тут попрощатися.

Чоловіки вирили могилу. Ольга довго прощалася з донькою. Вона все її цілувала і весь час просила прощення…

– Меншає нашого роду, – сказав Павло Серафимович, встановивши ще один, уже третій хрест.

Розділ 80

Залишившись наодинці з батьком, Варя розповіла йому про криївку на горищі колишньої їхньої хати.

– Навіть не знаю, чи не знайшов хто схованку, – сказала Варя. Вона зізналася, що кілька разів уночі пробиралася туди і перевіряла, чи дошки не зірвані. – Востаннє, коли я там була, дошки не були порушені.

– Ну ти даєш, доню! – усміхнувся батько. – А я все вже обшукав! Знаю, що повинні бути і срібні ложки, і наші з матір’ю золоті обручки, і мій хрестик, і чотири царські червонці, а куди їх Надя переховала – не знав.

Вночі вони разом полізли на горище і дістали все зі схованки. Переховали у хаті.

Наступного дня Павло Серафимович з Варею прибрали речі та меблі у старій хаті, щоб туди перевести Ласку. Солома закінчувалася, тож, порадившись, вирішили поступово розкривати дах корівника, висмикуючи звідти солому для корови. Варя тішилася з того, що тепер батько буде жити з ними, а не залишатися ночами на самоті із сумними думками.

– Що ж, – сказав їй Павло Серафимович, – потрібно нести наші скарби в Торгсін. Борошно закінчується, картопля – також, буряка вже немає, цукру теж.

– Треба зібратися разом і порадитися, – сказала Варя. – Ольгу потрібно спитати, може, у неї є що віднести.

Зібралися гуртом, почали думати, кому і куди краще йти. Ольга все торочила про дорогу, якою краще дістатися до міста, де в Торгсіні дають більше.

– І відпочити можна біля Данилової криниці, і йти не так далеко, – розказувала вона. – А ще потрібно взяти якийсь візочок, щоб борошно або зерно довезти. Зараз відлига, і, схоже, надовго, тож санчата не підійдуть.

– Де ж той візок узяти? – сказав Павло Серафимович. – Вигребли активісти все, що можна.

– Я завтра побалакаю з кумом, – сказав Василь. – Геннадій якось дорікав, чому, мовляв, мене не взяв з собою, коли йшов здавати хрест, у мене є золоті каблучки. До речі, у нього і візок є. Якщо погодиться, то ми можемо піти з ним удвох.

– От і добре, – погодився Павло Серафимович. – Завтра ж переговори з кумом.

Усе вже було обговорено, навіть намітили день, коли Василь із кумом вирушить у путь. Але напередодні запланованого увечері повернувся Василь і заявив, що нікуди з Геннадієм не піде.

– Що трапилося? – запитала Ольга, яка зайшла до хати слідом за Василем і почула розмову.

– Йдемо ми з кумом вулицею, – розповів Василь. – Уже дійшли до його хати, розпрощалися, і раптом у мене як скрутить живіт! Так підперло, що не добіжу додому. Я прожогом біжу до нього у двір і на ходу штани знімаю. Кум засміявся і каже: «Біжи за сарай, бо ще не добіжиш до туалету». І не добіг би! Присів за сараєм, справив нужду, посміялися ми з ним, і я пішов. Минув одну хату, а в мене знову живіт скрутило. Засмикався я, чи додому бігти, чи знову до кума. Побіг до Генки. І раптом бачу таке: він встиг вже принести лампу з хати, сів напочіпки і палицею ворушить мою купу. Уявляєте, роздивляється, чим я там насрав!

– Невже? – здивувалася Варя.

– Саме так! От де стукач-перевертень! І скажіть мені, чи можна з такою людиною йти на діло?! Як йому після цього довіряти? Ні, ви як хочете, а з ним я нікуди не піду.

– Правильно! – підтримала його Ольга. – Продажна шкура, а не кум!

– Де ж тоді взяти візок? – запитала Варя.

– Я приладнаю два старих колеса з воза до саней, – сказав Павло Серафимович. – Але що ти тепер скажеш Генці?

– Скажи, що поки не підеш, що передумав, – порадила Ольга. – Потрібно відсидітися днів зо два-три, тільки щоб він нічого не знав. Тільки не забудьте за мене, – попросила вона. – Хочу свій золотий хрестик обміняти. Більше у мене нічого немає.

– Одному йти небезпечно, – зауважив Павло Серафимович.

– Якщо ви натякаєте на себе, то це виключено! – категорично заявив Василь. – Ви повинні залишитися вдома, щоб подбати про Варю і дітей.

– Це правильно, – погодилася Ольга.

Розділ 81

Уранці Ольга занесла свій золотий натільний хрестик.

– Подарунок мами, – сказала вона. Жінка поцілувала розп’яття, віддала Василю. – Швидше повертайся, – сказала йому, – бо всі троє моїх хлопців почали пухнути.

Усе було готове: нашвидкуруч змайстрований возик, схований на горищі, хліб уже лежав у торбинці, коштовності і срібний посуд надійно підшиті у потаємну кишеню. Залишалося дочекатися вечора, щоб поменше бачили сторонні. Варя ще раз детально описала дорогу, про яку розказувала Одарка.

– Усе зрозумів, – сказав Василь. – Основний орієнтир – криниця Данила по дорозі, що веде в Росію. Не хвилюйтеся, все буде добре.

День видався неймовірно довгим. Коли темінь огорнула притихле село, Василь сказав:

– Мені час!

Він поцілував сонних дітей, обняв Варю.

– Розумію, що від мене залежить ваше майбутнє, – сказав він, – тому намагатимуся зробити все можливе, щоб повернутися швидко і не з порожніми руками.

Чоловік потис руку Павлу Серафимовичу.

– Може, провести за село? – запитав зятя.

– Не треба.

Вийшли провести його в дальню дорогу. Василь уже пішов з двору, коли Павло Серафимович тихо спитав у Варі:

– Скажи відверто: ти повністю йому довіряєш? Ти впевнена, що він не обдурить нас і повернеться?

– Але ж… Тут його діти, – непевно відповіла донька.

– Я піду з ним! – рішуче заявив Павло Серафимович. – Василю, – позвав зятя, – зачекай, я піду з тобою!

– Тату, не треба, – попросила Варя. – У мене якесь погане передчуття.

– Тому й піду, – наполіг батько. – Ти не переймайся, за кілька днів ми вже будемо вдома. Головне, не пускай до хати сторонніх, – давав поради, – не залишай дітей самих, бережи себе.

– Ви мене лякаєте. Кажете так, ніби прощаєтеся, – її біль і розпач викотилися намистинками сліз, завмерли на блідому обличчі.

– Не забувай, що Чорножукови ніколи не кидали своїх у біді, – поквапом додав він, ніби не почувши зауваження доньки. – Тримайтеся купи з сестрою, нас так мало залишилося!

Варя, ледь стримуючи себе, щоб не розплакатися, лише кивала на знак згоди. Вона не могла бачити, як серед глибоких зморшок батька загубилася крихітка-сльоза.

– Ти, Ластівко, не сумуй, – сказав він. – Я знаю, що у твоїй беззахисності криється велика сила. У тобі тече не отруєна життям кров Чорножукових. – Павло Серафимович на мить замовк, обняв доньку, міцно притис до грудей. – Життя, доню, дуже складна штука. Іноді воно так огріє батогом, що вже починаєш думати, що його ненавидиш, але рано чи пізно біль стихає, і ти знову починаєш йому радіти, знову його любиш. Усе минеться, Ластівко, потрібно лише кохати і вірити, тоді життя віддячить взаємністю, – чоловік зітхнув і додав: – Треба бути сильною і вміти чекати.

– Я буду вас чекати, – сказала Варя, непомітно змахнувши з обличчя солоні крапельки.

– Ви там скоро? – почувся голос Василя.

– Бувай! – махнув рукою батько. Він лагідно всміхнувся Варі, і за мить темрява поглинула його постать.

Розділ 82

Чекання – страшна річ. Здається, що час застиг, саме життя зупинило свій плин. Серед сірих одноманітних буднів губилися думки. Вони то розчинялися у чеканні, яке ставало дедалі нестерпнішим, то їх лихоманило, як у пропасниці. Неможливо довгий день Варя заповнювала турботою про дітей. Вона навіть звільнила завішені вікна від товстих хусток, щоб зручніше було виглядати батька, але це не допомогло. Денне світло не розсіювало сплутаних невизначеністю думок. Вона подовгу вдивлялася у вулицю, але то був погляд у нікуди. Над селом, як і в душі, линув німий крик відчаю. На зміну дню приходила ніч, вікна знову завішувалися, але навіть так, у маленькому замкнутому просторі, не можна було сховатися від суму. Кімната ставала схожою на склеп. Варя тихо ходила по хаті, вслухаючись у самотні кроки. Вона лягала у ліжко і намагалася заснути, аби не слухати дзвінку нестерпну тишу. Варя куталася у ковдру, щоб поринути у сон і хоча б уві сні зануритися у диво. Напевно, щільна темрява не давала навіть крихітній надії просочитися у її свідомість. Варя відчувала, що більше ніколи не побачить батька. По кутках дрімала темрява, якій було байдуже до страждань самотньої жінки…

Ольга навідалася до сестри на четвертий день.

– Нема ще? – спитала.

– Як бачиш.

– Уже повинні були повернутися.

– Василь пішов не сам? – спитала здивовано.

– Ні, з батьком.

– Чому? Він мав намір іти сам.

– В останню мить батько передумав, – пояснила Варя. – Гадаю, що у нього закрався сумнів щодо Василя, або вирішив, що іти вдвох безпечніше.

– Он воно як, – протягла Ольга. – Я й не знала.

– Чому ти так довго не заходила?

– Щодня женуть на роботу, – пояснила вона. – Усім байдуже, що мої діти такі кволі, що ледь соваються по хаті.

– Справи кепські?

– Дуже. А тут ще таке сьогодні побачила! – зітхнула Ольга. – Не повіриш: моторошно стало!

– Я думала, що ми вже звикли до всього.

– Я теж так думала, – почала Ольга жвавіше. – Ось слухай. На цвинтарі копають великі рови, щоб скидати туди тіла.

– А я ще й подумала, як Пантьоха встигає копати ями, коли за день назбирує стільки померлих.

– Тю! – засміялася Ольга. – Тоді б йому довелося день й ніч лише ями копати! Вже давно бригадир дає чоловікам наряд, і ті викопують великий рів. Туди їздовий скидає тіла, а коли яма наповниться, присипають землею.

– Тварин і тих раніше так не ховали.

– Мертвим вже однаково, – зітхнула Ольга, – треба думати не за них, а за живих, щоб вони не опинилися у тій ямі.

– Так що ти хотіла мені розповісти?

– Ага! Сьогодні йшли на роботу повз кладовище. Там лежала мертва жінка, бо ще не встигли викопати яму, біля неї була невеличка купа соломи, напевно, з воза просипалася, або хтось прикрив тіло. Дивимося, сидить у лахміттях прохач, ще живий, але вже такий чорний, пухлий, із великими виряченими очима. Я ще й подумала, що він чекає на кладовищі своєї смерті, щоб далеко не йти. Після обіду бригадир посилає чоловіків копати рів на цвинтарі, а здорових чоловіків зараз обмаль, останніх хоч самих вези на кладовище, тож посилає з ними мене. Приходимо туди, а прохач, напевно, щоб зігрітися, підпалив солому, якою була прикрита жінка. Труп обпекло вогнем, запахло смаженим м’ясом, і коли ми прийшли, чоловік лежав і гриз підгорілі ноги жінки. Хтось побіг позвати голову сільради, а ми намагалися до нього заговорити, але він подивився на нас збайдужілим поглядом і спокійно продовжив їсти.

– Який жах! – Варя поморщилася. – І що було далі?

– Ледь відтягли чоловіки від ноги. Його тягнуть, а він гризе! Весь у попелі, забруднився кров’ю…

– Та ну тебе! – Варя замахала руками. – Розкажеш таке на ніч, що спати страшно буде!

– Який там страх? Коли люди довго бояться, вони звикають до страху і перестають його відчувати. Настає байдужість, отупіння, здичавіння. Чи зараз плачуть-тужать за померлими? Смерть уже стала настільки звичною, що про неї говорять спокійно. І знаєш чому? Бо люди так настраждалися, намучилися, нагорювалися, що смерть – єдиний порятунок від страждань.

– Не згодна, – заперечила Варя. – Якби ми всі бажали смерті і лише у ній був порятунок, то сіли б на підводу Пантьохи і ще живими поїхали на кладовище. Але ж ні! Ми боремося не за смерть, а за життя, чіпляємось за нього кожного дня, щохвилини. Навіщо? Щоб жити далі. Щоб ростити дітей, дочекатися онуків.

– Ой, Варю! – махнула рукою сестра. – То все твої красиві слова! Спустися на землю! Так, ми боремося за життя. Іноді я думаю, що ми самі собі лише продовжуємо муки. Ми все одно помремо від голоду. Питання лише часу.

– Тьху на тебе! – Варя, яку лише нещодавно обсідали безрадісні думки, вже готова була доводити сестрі, що за життя треба чіплятися до останнього. – Давай змінимо розмову. Як ти гадаєш, вони скоро повернуться?

– Звідки я знаю? – стенула плечима. – У тебе з їжі щось залишилося?

– На кілька днів. Ще є полова. Уся надія на повернення батька.

– Чому не згадуєш про чоловіка? Вони ж пішли удвох.

– Чому? Чому? – нервово сказала Варя. – Сама знаєш, що значить для мене батько.

– Я піду. На днях зайду, – сказала Ольга й поспішно вийшла з хати.

Варя замкнула за нею двері. Знову настане ніч. Як і раніше, хвилювання холодною потворою влізе в душу, застигне там каменем на невизначений час.

Розділ 83

Холод від поганого передчуття пробіг по спині, колькою шпигнув у серце, коли Варя вранці побачила відчинені двері батьківської хати. Заглянула досередини – і цеберко випало з рук: Ласки там не було. З примарною надією вона заглянула у колишній корівник. Порожньо, лише зяє діра у стелі там, де висмикали солому. Варя обійшла навколо хати, подивилася на городі. Ковдра свіжого сніжка залишилася непорушною, тож сумнівів не було: корову вночі вкрали.

Варя пішла у сільраду, як тільки туди прийшов голова.

– Пиши заяву, – порадив Максим Гнатович, – але скажу відверто: знайти корову майже неможливо. Крадії все продумують, перш ніж піти на злочин. Звичайно, я пошукаю по дворах, але не тіш себе надією.

Варя здогадалася: хтось добре знав, що вона вдома сама. Злодій був упевнений, що чоловіків нема вдома, тож нема чого боятися. Очікувана подія. Як тепер жити? Як заходити в хату і бачити голодні очі дітей? Вони прокидаються рано і терпляче чекають, коли вона внесе свіже молоко, процідить його і наллє у кружки. Що сказати їм? Як пояснити, що нема чого чекати? Відчай обхопив Варю, стис душу металевим обручем. Вона сіла на лавку біля хати, невтішно розплакалася.

Варя сиділа на припорошеній снігом лаві довго, поки не відчула, як від холоду тремтить кожна жилка. Діти чекають її. Вони маленькі і безпорадні. Треба йти до них.

Варя зайшла до хати. Маргаритка з червоним від плачу обличчям сиділа на долівці поруч із братиком. Сашко теж весь зревівся, вже не плакав, а лише розмазував по обличчю сльози і смоктав тряпчану ляльку.

– Він плаче і просить «ням-ням», – пояснила дівчинка. – Дай молочка!

– Зараз щось дам, – відповіла Варя.

Вона дістала торбинку із рештками борошна. Залишилося декілька жменьок, це кілька днів життя. Є ще полова і дрібка солі, які подовжать життя ще на кілька днів. Все. Незабаром кінець. Варя зрозуміла, скоріше відчула серцем: батько не повернеться. Зникала надія. Не буде надії – не буде життя. Відганяючи сумні думки, Варя дістала з торбинки маленьку жменьку борошна, змішала з половою, додала солі і води, замісила хліб. Від такого «хліба» у дітей дере в горлі, вони плачуть, але все одно ковтають – змушує голод. Раніше Варя давала запивати молоком, тепер доведеться пити «чай». Хоча б один бурячок десь дістати, щоб можна було підсолодити чай! Де ж його візьмеш? І Ольга щось не заходить. Можливо, у неї щось трапилось? Треба сходити дізнатися, але нема санчат, а на руках Сашка вона не донесе. Треба почекати…

Ольга навідалася наступного дня, вислухала розповідь сестри про крадіжку.

– Вже не повернеш корову, – сказала вона. – Це ж добре, що ти не поперлася туди у той час, коли крали, бо вбили б тебе.

– То мені радіти? – сумно посміхнулася Варя. – Як твої хлопці?

– Слабкі, – сказала коротко. – Твої так і не повернулися, – чи то спитала, чи констатувала сестра.

– Як бачиш.

– А ти не чекай на них.

– Як то?

– Сама подумай, скільки часу минуло? Можна було б на край світу дійти і повернутися. Якщо не повернулися за кілька днів, то нема чого сподіватися.

– Можливо, – тихо сказала Варя, – але я все одно буду чекати батька. Може, його затримала міліція. Може, захворів. Одужає і повернеться.

– Сьогодні не стало моєї подруги, – сповістила Ольга.

– Одарки?

– Так. Довідьмачилася. Напевно, хтось упіймав за «роботою» і забив до смерті. Вранці знайшли її в одній сорочці, босу, простоволосу, з проломленою головою. Мало того, що вбили, так ще й познущалися, надівши на голову порожнє цеберко.

– Що ж тепер буде з дітьми?

– Відвезуть у дитбудинок. Там принаймні вони виживуть.

– Вони виживуть, а як же наші?

– І наші виживуть! – Ольга поставила на стіл вузлик. – Це вам!

– Що там? – Варя тремтячими руками ледве впоралася з тугим вузлом. – Картопелька! Одна, дві, три… Десять штук! Два бурячки. Борошенце! Справжній скарб! Де ти все це взяла? – схвильовано, і збуджено запитала сестру.

– Іван ходив у Торгсін, наміняв трохи харчів.

– Ти ж казала, що у тебе, окрім натільного хрестика, нічого немає.

– То у мене. Я не знала, що у старих були золоті обручки. Та й сам Іван того не відав, а це знайшов десь, я його одразу послала здати.

– Ходив туди, куди вказувала Одарка?

– Туди.

– Випадково нічого не дізнався про батька? – запитала з надією у голосі.

– Не сміши мене! – роздратовано сказала сестра. – Чи я б мовчала, якби щось дізналася.

– Спасибі тобі! – сказала, і в очах зволожилося. – Ти нас врятувала.

– На здоров’я! – відповіла Ольга і додала: – Не обіцяю, що зайду на днях. Ви вже якось тримайтеся.

– Добре! – сказала Варя, притискаючи до грудей вузлик із харчами.

Розділ 84

Ейфорія після подарунка сестри у Варі минула за кілька днів. Те, що здавалося у перший день цілим скарбом, тепер виглядало крихтами. Варя, як могла, розтягувала припаси. У холодній воді розмішувала жменьку борошна, терла туди крихітку буряка, заливала водою і заварювала «кашу» для Сашка. Ця їжа лише підтримувала життя дитини. У такому віці він мав би вже спинатися на ніжки, але хлопчик був настільки слабий, що лише повільно повзав по долівці. Варя намагалася годувати його кілька разів на день, щоб одразу вкласти спати. Окремо готувала собі і Маргаритці. Варила «суп», де серед прозорої рідини плавало кілька шматочків картоплі. Варя перестала про себе називати хлібом те, що пекла з полови і крихітки борошна. «Коржики», – казала вона, подаючи їх доньці до «супу». Попри всю економію, Варя розуміла, що скоро і тих харчів не стане, а до весни ще так далеко!

Варя прокидалася ранком, і перша думка була про дітей. З острахом вона підходила до ліжечка, вслухалася у їхнє дихання, потім торкалася рукою. Іноді хотілося, щоб день, який настав, не закінчувався, бо наступний буде страшніший. Від усвідомлення цього іноді їй здавалося, що життя безглузде. Воно повинно бути різноманітним, щоб погані події змінювалися на радісні, щоб було чергування горя і щастя, радощів і печалей, щоб ніколи не знати, яким буде наступний день. Але зараз, у перевернутому світі, все не так. Уже звечора знаєш, що наступний день буде жахливішим, а біль у душі – пекучішим. Прожитий день наближає до неминучого. Хочеться, щоб він тягнувся довше, щоб бачити якнайдовше дітей живими. Від того день тягнеться довго. Прожити його нелегко, бо вже не життя, а виживання. І день стає роком.

Ночами Варя думала: якби не було цих страждань, то чи замислювалася б вона над сенсом життя? І чому саме зараз, у критичній ситуації, лізуть у голову такі думки? Як могло статися, що люди збайдужіли до життя? Пограбовані, розтоптані, зламані жорстокістю влади, були приречені на смерть. Їм не залишили вибору між життям і смертю. Віра омертвіла, і смерть залюбки займала простір життя. Більшість людей вже й не намагалися шукати порятунок від безвиході. Повна моторошна байдужість до мук ближнього. Прийшло не лише фізичне омертвіння, але й моральне спустошення, повна байдужість. Помирали спокійно, не ремствуючи, безмовно. У людей споконвіку був страх смерті, наразі був страх життя. Смерть сприймалася як акт милосердя, як кінець страждань. Здоровий глузд полишав людей, мерли природні інстинкти, з ними втрачалася людська подоба. Люди переставали бути людьми, залишалися лише отупіння і здичавіння. Світ ніби вивернули навиворіт, життя не приносило радості, часто холодну руйнівну смерть чекали дужче, ніж життєствердне життя, бо тільки смерть могла стати єдиним порятунком від мук і тортур…

Розділ 85

Варя кілька днів не відходила від дитячих ліжок. Спочатку вона подумала, що діти захворіли на застуду, тому стали мляві, невеселі і навіть їсти просили не так вже й часто. Вона прикладала до гарячих голівок мокрий рушник, вони притихали і засинали. Прокинувшись, дивилися на світ запаленими очима з розширеними зіницями, в яких уже згасав вогник життя. Варя заливала у відкриті, як у пташенят, ротики теплу рідину, забарвлену останнім борошном. Діти ковтали, і майже одразу по ніжках починала текти жовто-зелена рідина. Вони вже не плакали, лише іноді тихенько скиглили. Здебільшого спали. Вони швидко і тяжко дихали, від чого грудна клітка неприродно випиналася. Варя зі страхом спостерігала, як збільшуються їхні животики, натомість ніжки стають тоненькими.

Ольга кілька днів не приходила. Харчів не лишилося. Потрібно було кудись іти, щось робити, добувати їжу. Варя спромоглася дійти до сіней і внести дрова, щоб протопити у печі. Вона зрозуміла: якщо вийде за поріг, то не зможе зробити й кроку. Вона замерзне у своєму дворі, полишивши дітей самих. Варя розтопила піч і відчула, як прискорено стугонить серце і стає важко дихати. Один незначний рух – відпочинок. Слабкість підкошує коліна, робить рухи невпевненими, млявими, неслухняними. Є відро з водою. Незабаром вода скінчиться, і вона не зможе її принести. Останні сили витягає пронос. Добре, що цеберко є у хаті. І звідки береться та рідина, яка ллється з неї без упину? Варя зібрала усі сили, щоб поставити у піч чавунок з водою. Класти туди вже нема чого.

Варя, тримаючись за стіну, важко дихаючи, дійшла до ліжка. Вона відчула, що у ній щось зламалося. Здавалося, що вийняли той стержень, який давав їй силу до невгамовного життя. До цього часу вона дуже боялася збайдужіння, знала, що то вірна смерть. Хотілося, щоб у душі лишалися хоч якісь почуття, емоції, нехай навіть злість або агресія, проте на душі була порожнеча. Не залишилося нічого. Тихо в душі. Не потрібно нікого чекати, когось кохати, поступово вивітрювалися навіть спогади. Залишилося лише розуміння, що закінчується відпущений тобі час і невпинно насувається темна стіна. Незабаром пітьма поглине все, що колись любила, до чого прагла, про що мріяла. Стало байдужим навіть те, що нещодавно здавалося сенсом життя. Нема ні болю, ні суму, ні кольорів – нічого. Усе зникло, звільнивши простір для байдужості…

Березовий гай. Зелені листочки на тонких березових гілочках. Неприродно насичені кольори. Ромашки. Дзвіночки. Серед березок губляться веселі дитячі голоси. Є ще хтось. Його не видно, але відчувається присутність. І те невидиме, таке рідне, до щему в серці дороге, що хочеться жити поруч із ним, обійняти весь зелений світ і злетіти у небо. Але що це? Небо невидима сила рве навпіл, як старе простирадло, а там темінь! Страшна, моторошна, готова проковтнути все живе…

Варя відкрила очі. Чи то так б’ється серце, чи так гулко падають за вікном сніжинки? Сутінки стають щільнішими, стискають залізним обручем так, що стає важко дихати. Ще мить – і вони зімкнуть свої сталеві лещата у неї на шиї. Потрібно засвітити лампу і розсіяти світлом підступні сутінки. Вона запалила світло, підійшла до дітей. Сплять і навіть не просять їсти. То й добре, бо що давати? Тьмяно блимає лампа, намагаючись вихопити з пітьми нечіткі образи. Але навіть її спалахи не можуть упоратися з пітьмою, яка знову обступає з усіх боків, згущується навколо неї. По венах повільно розтікається холодна смерть…

Батько такий молодий і щасливий! Ще б пак! Пшеничне поле золотиться стиглим колоссям, вітерець жене хвилі. Мати пов’язує голову біленькою хусточкою, радісно усміхається: «Добрий врожай!» Батько робить перший змах косою – і стебла з бурштиновим зерном покірно лягають на землю. Відчувається втома у всьому тілі, але то приємне відчуття. Таке буває, коли досягаєш мети і вже не думаєш, що досяг її тяжкою працею. Мати каже: «Доню, ми ще побудемо тут, а ти приготуй вечерю». Кипить казанок у печі та смачно чимось пахне. Що там булькає? Велика булька піднімається нагору, і разом з нею вискакує дитяча ручка з малесенькими пальчиками…

Надворі день. У хаті стоїть лунка болісна тиша. Загальмована свідомість, проте Варя пам’ятає, що рух є життя. Нема руху – нема життя. Якщо зможе підняти руку – значить, вона ще у житті, якщо ні, то вже у тенетах смерті. Лише мерці нерухомі і байдужі. Вона піднімає важку руку. Чи то її рука з такими товстими пальцями? Не важливо, байдуже. Потрібно подивитися, як там діти. Вони сплять і не просять їсти. Маргаритка відкриває оченята, водить ними в різні боки. Потрібно напоїти дітей водичкою. По крапельці з ложки вливає їм у відкриті ротики, вони ковтають, значить, живуть. Рух притаманний лише живим…

Ніч. Темрява. Розгулялася негода. У хаті не топлено і холодно. Чи то холод у душі? Здавалося, що печі в селі ніколи не охолонуть, у будинках ніколи не припинять галасувати веселі діти, ніколи не перестануть на них гримати старі. Усе поглинула ворожа холодна темрява на ймення Смерть. Вітер гуляє пустими хатами, зазирає у кожну шпарину, скрипить незамкненими дверима, грюкає віконницями. Ніде нікого. Самотність і тиша, яка вже навіть не лякає. І лише вітер гасає по даху і тужно виє в димарі…

Хтось поруч. Дуже близький, до щему бажаний і рідний. Каже, що в неї губи пахнуть примороженими яблуками. Варя знає, що такі слова вона чула лише від однієї людини. Хто він? Чому вона його не бачить? І скільки можна існувати у стані напівсвідомості і напівсну? Як розділити сон і реальність? І чий голос вона чує серед глухої тиші і порожнечі? Чоловічий голос здається таким знайомим і рідним. Так, саме він колись казав, що її губи пахнуть примороженими яблуками. Варя відчула, що десь у підсвідомості з’явилося бажання згадати чий то голос, і востаннє, перед тим, як віддати своє життя смерті, побачити його лице.

– Андрію, – шепочуть її порепані вуста.

Вона згадала його! Вона бачить поруч рідне омріяне обличчя, чує його голос і не хоче, щоб це видіння скінчилося.

– Андрію, я… не хочу… помирати…

– Варю, мила, моя люба! Усе буде добре! Я з тобою!

Вона стомлено закриває очі. Вона безмежно вірить цьому голосу…

Розділ 86

Андрій не відходив від Варі та дітей кілька днів. Сповістив Ольгу, і вона одразу ж принесла добрий клунок борошна.

– Якби ж то знала, що ти так швидко заслабнеш, – розповідала вона, коли Варя вже могла свідомо розуміти, що відбувається. – Закрутилася як білка в колесі. То на роботі, то діти теж слабкі були. Нічого, вже найстрашніше позаду. Дякуй Андрієві, що витягнув шибку і заліз подивитися, чому так довго тебе не видно. Я вже все попрала і посушила. З Манькою Зайцевою домовилася, що буде вносити тобі склянку козячого молока в обмін на борошно. Я вже Андрієві наказала, щоб не здумав одразу напоїти тим молоком, бо ще гірше буде. Потрібно розводити на воді, перекип’ятити і давати потроху, – повчала вона. – Діти потроху одужують, вони швидше за тебе почнуть бігати.

Андрій вдень був на роботі, заходив додому, бо там залишилися живі його два брати, а увечері приходив до Варі. Вона ще була така немічна, що не могла підводитися з ліжка. Але кожне його слово діяло як цілющий бальзам. Поруч із ним поступово розсіювалася байдужість, зникала від його усмішки, погляду, від його турботи. Він годував її з ложки, напував, протирав змоченим у теплій воді рушником губи, лице, тіло, обтягнуте посірілою шкірою, і майже прозорі пальці з білими нігтями. У Варі вже не було того скляного, мертвого, спустошливого погляду, як того дня, коли він її знайшов у холодній хаті. Варя бачила, як Андрій радів, мов дитина, коли Маргаритка зробила самостійно перший крок. Він сам повзав навкарачки, запрошуючи Сашка до гри, і хлопчик поповз. Варя вже заглянула в скляні очі смерті, відчула на собі її холодний подих… Тепер вона знала, що повинна жити, щоб знову не допустити кістляву до своєї родини. Вона виграла двобій зі смертю, і допоміг їй у цьому Андрій.

До весни, до нового врожаю ще було далеко, але Варя знала, що потрібно підвестися з ліжка до того часу, як зійдуть сніги і сонячні промені відігріють згорьовану землю.

Чи на лихо, чи на щастя, у колгоспі почали дохнути коні від сапу. За селом викопали яму під скотомогильник, а щоб не забирали люди загиблих тварин, трупи обливали карболкою. Андрій з Ольгою, як тільки почують, що здохла тварина, йшли вночі з сокирами. Зголоднілі люди мало не розривали на шматки загиблу худобу. Сокирою вдавалося відрубати гарний шматок м’яса. Андрій частину ніс додому братам, іншу – Варі. І хоча він подовгу вимочував м’ясо у сінях, все одно дуже тхнуло карболкою. Навіть зі звареного м’яса не вивітрювався стійкий неприємний запах, але воно трохи додало сил Варі і дітям.

Вони ніколи з Андрієм не згадували минуле. Лише часто говорили про весну, яку всі чекали з надією.

– Ось дотягнемо до весни, і буде легше, – казав Андрій. – Піде щавель, зацвіте акація, потім дозріє городина. І все налагодиться. Усе буде добре.

Варя ще не знала, чи зможе набратися сил, щоб піднятися з ліжка, не говорячи вже про роботу на городі, але вона любила вслухатися в його спокійний лагідний голос. Вона вірила, що так і буде. У неї навіть з’явилася надія, що з настанням весни повернеться батько.

Розділ 87

Райком партії терміново відкликав Бикова, тож Григорій Тимофійович поспішно готувався до від’їзду. Він дістав із шухляди усі папери та печатку, розклав на столі й заходився їх упорядковувати. Усе було б добре, якби не випадок із Пантьохою. І треба ж такому трапитися саме в останній день його перебування у Підкопаївці! Хоча що з нього взяти? Дурень є дурень. Биков скоса поглянув на Лупікова. Той сидів за столом, втупившись у чистий аркуш паперу.

– Григорію Тимофійовичу, – підвів очі на Бикова, – може, ти напишеш?

Биков невдоволено потер підборіддя.

– Ні, Іване Михайловичу, – сказав він, про себе відзначивши, що отримує якесь задоволення, бачачи, як піт рясно покриває червоне чоло однопартійця. – Звикай працювати без мене. Моя місія, направлена на укріплення даного села, скінчилася. Партія відкликає мене для нового, важливого завдання.

Лупіков витер чоло, зітхнув, почав старанно виписувати кожну букву.

«Секретарю райкому партії товаришу Кобзі І. В., – вивів на папері ближче до правого боку, вказав, чия записка, посередині трохи збільшеними буквами написав: – Докладна записка. – З нового рядка продовжив: – Сповіщаю, що двадцять третього березня цього року померла… – Лупіков замислився. Писати «від голоду» заборонено, тож можна написати «від старості». Так буде навіть правильніше. Секлеті п’ятдесят п’ять років, тож вона могла померти природною смертю. Врешті-решт, він не лікар, щоб розбиратися, від чого померла стара, його завдання написати докладну. – …померла від старості колгоспниця 55 років Іващенко Секлета. – Лупіков задумався. Як її по-батькові? Втім, яка різниця? Нехай буде Іванівна, дописав по-батькові. – З нею в одній хаті проживав її син Іващенко Пантьоха… – Чорти б його побрали! Впевнений, що дурень не знає свого батька, тому можна написати Васильович. – …Васильович, 22 роки, колгоспник, їздовий. – Не писати ж, що він трунарем був за сумісництвом? – Син два дні не виходив на роботу, а коли я зайшов до нього довідатися про причину невиходу, то побачив на ліжку труп його матері. У матері вищезазначеного колгоспника була відрубана сокирою ліва нога… – Як же правильно написати? Лупіков знову рясно вкрився потом. – …разом із задньою частиною тіла, – дописав і задоволено посміхнувся сам собі. – Дану частину тіла син порубав на менші частини. Половина була знайдена у бочці, засолена, останнє даний колгоспник уже встиг спожити. Двадцять п’ятого березня було вилучено лишок не вживаного у їжу тіла. – Лупіков перечитав написане, залишився задоволеним. Продовжив: – Іващенко Пантьоха, як і його мати, Іващенко Секлета, вступили у колгосп у перші дні його заснування. Коли було організоване суспільне харчування для колгоспників, родина Іващенків таким користувалася. На даній роботі Іващенко Пантьоха отримував на трудодень чотириста грамів хліба, що в повній мірі було достатньо для нормального життя. Скоєний злочин колгоспник пояснив так: «Захотів м’яса, а його ніде було взяти». – Лупіков, поміркувавши, вирішив у кінці зробити приписку, яка не буде зайвою. – Село і колгосп у продовольчому відношенні у районі вважаються забезпеченими. Заходи з політичної забезпеченості у селі і колгоспі прийняті. – Зітхнув із полегшенням, внизу поставив підпис, назву села і в кінці проставив дату: – 25 березня 1933 року».

– Все! – видихнув. – Перевір, – подав папір Бикову.

Григорій Тимофійович перечитав, посміхнувся.

– Підійде, – сказав. – Тільки ось є сумнів, чи писати «Цілком таємно», чи там самі допишуть.

– Якщо розкинути мізками, то краще зараз написати. Я тобі передаю записку, яка не повинна потрапити у чужі руки, тобто таємно. Допишу, а там, нагорі, нехай керівництво само вирішує, що з нею робити.

– Правильно, – погодився Биков.

Іван Михайлович згори зробив припис дрібними буквами «Цілком таємно», промокнув чорнило, склав аркуш вчетверо і віддав однопартійцю.

– Слухай, а чому він з’їв матір, коли отримував вдосталь хліба? – запитав Бикова.

– Ти з неба звалився? – хіхікнув. – Щоб активісти віддали хліб дурню, а собі не залишили? Спочатку щось давали їсти, а потім перестали. До речі, негайно розпусти актив. Свою роботу вони вже виконали, тож нехай ідуть працювати.

– Як накажеш.

Биков підійшов до вікна, задивився на садибу Чорножукових.

– Не знаєш, як там куркульська донька? – запитав, думаючи про щось своє.

– Оклигує помаленьку. Живуча, сука!

– І ще одне, – сказав Григорій Тимофійович, не обертаючись до однопартійця. – Пошли Жаб’яка до Ганни Теслюк, нехай мені принесе шкіряну куртку.

– Так…

– Я ясно сказав? – перебив його невдоволений Биков.

Частина дев’ята

Хліб на крові

Розділ 88

Страхітливий танок смерті, яка владно розгулялася, відчувши свою перевагу над життям, пізнали підкопаївці у березні, квітні та травні. Люди постійно відчували її холодний подих, її владу. До неї звикли так, ніби вона завжди була поруч. Мовчки, без сліз, без ридань виносили з осель своїх близьких, знаючи, що смерть – це не лише порожнеча, а й позбавлення від страждань. На зміну Пантьосі прийшов старий Пантелеймон, а підвода, як і раніше, щодня робила об’їзд усього села, збираючи тіла померлих. Різниця була лише в тому, що навантажених мертвих людей було набагато більше, ніж узимку. У довгий рів новий їздовий скидав трупи людей – худих, чорних, напіводягнених і голих, із розкритими ротами. Навесні серед них було багато дітей. Два чоловіки присипали землею тіла, а Пантелеймон того ж дня їхав за іншими. І навіть така оперативна робота не могла позбавити село від запаху смерті. З настанням потепління ставав нестерпним трупний сморід. Новий голова колгоспу Сушко Олександр Сергійович, розуміючи, що посівну кампанію не провести з такими слабкими людьми, якимось чином зміг організувати обіди для колгоспників. На обіди у великому казані варили кукурудзяну кашу, іноді – пшоняну, бувала навіть юшка – подоба страви, в якій плавало кілька зерен пшениці, до страв додавався шматочок хліба. Видавали на обід по черпачку, за яким шикувалася черга. Йшли на роботу усі, хто міг, хто ледь тримався на ногах, бо там була не тільки робота, а й надія на порятунок. Діти з четвертого класу кидали навчання і йшли працювати нарівні з дорослими.

Олександр Сергійович налагодив харчування у школі, там почали давати дітям шматочок хліба і капусняк, але все одно батьки відправляли старшокласників на роботу у колгосп. Доводилося приймати всіх охочих, хоча й умови стали жорсткішими. Восьмого квітня були затверджені Тимчасові правила трудового розпорядку в колгоспах. Згідно з ними, запроваджувалися каральні санкції у вигляді штрафу до п’яти трудоднів або й виключення з колгоспу за невихід на роботу. Також заборонялася робота поза колгоспом без дозволу його правління. Лупіков, ознайомившись із Тимчасовими правилами, одразу ж поїхав підводою селом разом із головою сільради, щоб вилучити у людей жорна, ткацькі верстати, борони. «Нічого не повинно лишитися такого, що відволікало б від колгоспної роботи», – пояснював він людям.

До Варі Лупіков не навідався – не колгоспниця, тож у неї залишилися батьківські жорна. У Ольги їх відібрали, тому вона часто приходила молоти на Вариних. В основному сестри подрібнювали на борошно порожні початки кукурудзи і тирсу з дерев. Використовували і лушпиння картоплі. Все, що можна було, перетиралося, змішувалося, додавалася полова або крихітка борошна, і пеклися коржики-маторжаники. А щоб не так розпадалися, призвичаїлися додавати перетерту кору липи, тоді вони хоч якось тримали форму. Маторжаники неможливо було розжувати, тому доводилося відкушувати і одразу запивати водою, щоб проковтнути. Ольга іноді приносила борошно, яке потрошечку додавала у страви.

Ледь скресла крига на озері, люд посунув туди. З крижаної води діставали мідії. Андрій приносив їх Варі, сам підсмажував на пательні, щоб вони розкрилися, і витягав справжнє м’ясо. Варя сама не їла мідій – залишала дітям. Їм варила «суп» – бовтанку з картопляного лушпиння, зафарбовану борошном, а інколи й краплею справжнього молока.

Люди з надією чекали на прихід весни, але ослаблений організм багатьох, хто пережив зиму, не витримував таку їжу. Вони мерли, не дочекавшись ані зелені, ні жаданої городини. Протягом голодної зими з’їли запаси до решти, тож скрутно було всім. Ловили в капкани усяку живність, але до весни не залишилося навіть ворон, не кажучи вже про горобців, яких давно виловили під стріхами.

Варя боролася за кожен день життя своїх дітей. Залишаючи їм харчі, вона потайки від Андрія терла стебла соняшників, які завалялися на городі, запарювала і їла. Страва не мала смаку, але й не була гидкою. Іноді вона варила дітям по кілька зерен пшениці, які колись дала сестра, розуміючи, що навіть в одній зернині може триматися ціле життя.

Ті, хто ще залишався живим, з нетерпінням чекали весни. А вона десь забарилася…

Розділ 89

– Дивись, що я вам принесла! – Ольга із задоволеною усмішкою поклала торбинку на стіл. – Тут картопля, щоправда, приморожена, бо перезимувала у землі. А ще там хвостики буряків!

– Де ти взяла? – здивовано запитала Варя, розкриваючи торбинку.

– Почали орати землю, і Сушко дозволив збирати картоплю і буряки, які залишилися у землі, – пояснила сестра. – Ти б бачила, скільки людей повзає по полю! Ми з Іваном хлопців підняли й побігли усі туди. Як бачиш, недаремно!

– Я навіть не знаю, що сказати, – Варя розгубилася від такого «багатства».

– Тепер розкажу рецепт нової страви – від людей почула. З картоплі можна зварити дітям ріденький суп, а лушпиння перетерти, додати початки з качанів кукурудзи, потовкти все разом, і можна пекти ліпеники. Щоправда, вони розпадаються і гіркуваті на смак, але ж можна додати липкої кори липи, а якщо потерти хвостик буряка, то вийдуть солодкі оладки. Знаєш, як їх ще називають? – Ольга посміхнулася. – Тошнотики! І вигадав хтось! До речі, вже є листя липи, тож можу поділитися, як пекти з них маторжаники. Та що там розказувати! Те ж саме з додаванням листя липи, воно хоча б смачне.

– Треба Андрія попросити нарвати.

– Ти гадаєш, це так просто? – хмикнула Ольга. – Діти й на верхівках дерев зщипують.

– Десь та нарве, – сказала Варя. – Щавель теж повищипували усюди до землі, але ж приносив трохи, я варила борщ, забілювала молоком, діти їли.

– Уже починає підніматися кінський щавель біля озера, на луках, з нього теж можна щось приготувати, але чула від людей, що від нього одразу жовтіють зуби, болять і кришаться.

– Тоді не буду дітям давати. Щоправда, від лободи їм не краще. Нагодую їх вареною лободою, і такий пронос починається, без кінця по ногах тече жовте, та й животи одразу починають пухнути, – пожалілася Варя.

– А ти все одно суши лободу, а як висохне, перетирай на борошно, от і буде з чого пекти маторжаники! – порадила Ольга. – І листя липи піде, теж суши на борошно. Згодиться. Ще варять коріння лопухів, але та бовтанка дуже вже гірка!

– Стільки страв, не знаєш, що і готувати! – сумно пожартувала Варя.

– Мало не забула! – Ольга ляснула долонею по коліну. – У маторжаники чи оладки, зви як хочеш, можна додавати мох із дерев, тоді вони пухкі будуть, як на соді!

Грюкнули двері, й зайшов осяяний усмішкою Андрій.

– А що я приніс! – радісно сповістив він. – Справжню картоплю і кропиву!

– У нас справжнє свято! – сказала Варя. – Зварю я для вас усіх борщ із картоплею і кропивою!

– Дітям залиш картоплю, – прошепотіла їй Ольга. – Борщ звари з лушпинням.

Андрій пішов до дітей. Він взяв на руки Сашка, а Маргаритка сама всілася йому на коліно.

– Ти приніс ховрашка? – спитала, хитро примруживши оченята-намистинки.

– Не спіймався сьогодні ховрашок, – відповів він.

– А коли спіймається?

– Скоро. Я заллю у його нірку водичку, він злякається, вилізе, а я його хап! І принесу Маргаритці.

– Не обдуриш? – допитується і в очі зазирає.

– Я колись тебе дурив?

Доки Андрій бавився з дітьми, Варя заходилася готувати борщ.

– Ледь не забула розповісти новину, – сказала Ольга, яка вже збиралася йти додому.

– Яку?

– Я ж тобі казала, що наприкінці березня розпустили актив?

– Так. До мене вони навідувалися востаннє в середині березня. Я тоді зварила юшку з конячим м’ясом, поклала у миску кілька шматочків, щоб дітей погодувати. А воно так смерділо карболкою, що носа не навернеш, – згадала Варя. – І саме тоді «червона мітла» увірвалася у хату. Почали нишпорити усюди, заглянули, як ворони у кістку, в кожний глечик – усюди порожньо. Тоді Ганна, грець би її вхопив, підійшла до столу, викинула м’ясо на долівку ще й ногою потоптала. «Не можна, – каже, – таку гидоту дітям давати».

– Її грець уже вхопив, – сповістила Ольга. – Жирувала, каталася як сир у маслі, та не все ж коту масляна. Як поперли активістів на роботу, так вона швидко змарніла. То була гладка як бочка, а то стала як скелет і незабаром почала блювати кров’ю. З тиждень вдома прохарчала кров’ю, і все. Кажуть, кров лилася з неї струмком. Напилася людської крові стільки, що аж із рота полилася!

– А її батько живий?

– А старий Теслюк ходив по сусідах, просив дати в борг борошна. Ти гадаєш, хтось дав хоч жменьку? Ніхто! Зненавиділи їх усі! А коли вже заслаб зовсім, то поліз на город «пастися».[30] Там і залишився лежати. Гадали Теслюки, що вік царювати будуть? Не вийшло! Пропали, як камінь у воді.

Розділ 90

У повітрі кружляв теплий запах життя, вивітрюючи сморід смерті. Здавалося, сама весна хлюпнула на землю надію. Люди, схожі на скелети, обтягнуті шкірою, виходили на городи, з надією клали у землю ті зернятка, які зберегли для посіву.

Варя подіставала зі схованок насіння буряка, чорнушки, моркви, знайшла навіть гарбузове насіння, трохи квасолі та два початки кукурудзи. Але не було картоплі для посадки і жодної зернини жита чи пшениці. Варя була у розпачі, коли нагодилася сестра і принесла за плечима півмішка картопляного лушпиння.

– Буде тобі картопля на посадку! – сказала вона, відхекавшись.

– Де ти взяла? – здивувалася Варя.

– Де взяла, там вже нема! – усміхнулася вона. – Сусіди, які від мене через одну хату жили, померли ранньої весни, а я рвала у них на городі кропиву і дай, думаю, загляну у льох. Я туди, а там два повних кошики лушпиння! Уявляєш?! Один собі лишила, а це тобі.

– Господи, Олю! – Варя мало не розплакалася. – Тепер у нас буде картопля!

– Це ще не все! – Ольга склала на грудях руки. – Завтра принесу добрячий клунок жита!

– ?

– Посилали нас засівати поля, тож я потихеньку натягала, – пошепки сказала сестра.

– Але ж… У колгоспі вкрасти неможливо! Казали, що якийсь чоловік прив’язав у штани біля матні мішечок, куди ховав посівне зерно, так його спіймали і засудили за «законом про п’ять колосків».

– Так то ж спіймали! А ми робили мудріше! Я понашивала маленьких мішечків, тож ми з Іваном сіємо зерно, нишком насипаємо у мішечки і одразу ж їх закидаємо у посадку, яка біля поля. А там мої хлопці збирають їх, і гайда додому!

– Я… Я навіть не знаю, як тобі віддячити, – Варя розгубилася, до горла підступив клубок.

– Не треба мені нічого, – сказала якось сухо і швидко пішла. Вже на порозі сказала: – Якщо завтра не принесу жито, то післязавтра певно.

Варя ще почувала велику слабкість, але вже потихеньку виходила надвір, ходила по городу, розмірковуючи, що і де краще посадити. Коли прийшов Андрій, сповістила радісну новину.

– Як добре! – зрадів він. – Я попрошу у голови коня і плуг, зорю землю, і будемо чекати врожай! Тепер не пропадемо!

– Андрію, – Варя посерйознішала. – Мені треба з тобою поговорити.

Усмішка миттєво зникла з його обличчя.

– Щось трапилось? – стривожено запитав Варю.

– Тільки ти не ображайся на мене, але ця розмова повинна була відбутися рано чи пізно, – Варі важко давалося кожне слово, але вона продовжила. – Я тобі безмежно вдячна, що ти витягнув нас із пащі смерті. Спасибі тобі, що ти завжди був поруч і ділився з нами останнім куснем хліба. До кінця своїх днів я буду пам’ятати твою доброту. Але… але я – законна дружина іншого. Я не знаю, де він, що з ним, проте… – Варя замовкла. Їй безмежно боляче було казати ці слова, які вбивали надію чоловіка, що врятував їй життя. Вона бачила, як тінь смутку накотилася на його обличчя і який біль був у його очах. – Він може повернутися будь-коли… Я вже можу пересуватися, робити всі хатні справи, тож тобі нема потреби ночувати у нас. Якщо хочеш допомогти зорати і засадити город, я буду тобі вдячна, але поки що є «я» і є «ти». «Нас» немає.

– А якщо він взагалі не повернеться? – спитав він глухим голосом.

– Поки що не знаю.

– Я зорю землю, допоможу засадити город, буду в усьому допомагати, – сказав він, не задумуючись. – При потребі я знову віддам тобі останній окраєць хліба. А ще я буду чекати. Я вже звик до чекання. Одне прохання: ти дозволиш мені спілкуватися з дітьми? Сашко ще маленький, а Маргаритка все розуміє, вона так звикла до мене… Не хочу її розчаровувати. То можна?

– Так.

Розділ 91

Іван помер у середині червня. На той час на невеличкій латці колгоспного поля з’явилися перші колоски озимої пшениці. Він знав, що небезпечно їсти недозріле зерно, коли колосся ще зелене. Зерно було ще молочної зрілості, зеленого кольору, і при надавлюванні нігтем з нього виступала біла густа рідина, схожа на молоко. Іван не втримався. Кілька днів поспіль чоловіки ходили на роботу повз те поле. Як не стежив бригадир, Іван якось зміг нащипати колосків і сховати їх у кишеню. На роботі він їх нишком їв кілька днів, поки не стало йому зле. Увечері повернувся додому зелений, як ті колоски, а на ранок помер, корчачись від нестерпного болю.

Ольга занедужала першого вересня. Вранці хлопці пішли у школу, вона на колгоспному дворі босою ногою наступила на іржавий цвях, який стирчав у дошці. За іронією долі, то була дошка, відірвана від колишньої клуні її батька, яку розібрали і перенесли у колгосп. Бригадир відпустив її додому перемотати рану, бо дуже юшила кров. Вже наступного дня її лихоманило, нога почала пухнути і нестерпно боліти. Діти принесли листя подорожника, і Ольга прикладала його до запаленої рани. Вона раз по раз міняла листя, а на ніч парила ногу у гарячій воді. Хтось порадив листя мати-й-мачухи, тож діти знайшли і таку траву, але нічого не допомагало. Нога ще більше пухла, ставала запаленою, почервоніння мало синюшний відтінок. У Ольги палала вогнем не тільки ушкоджена нога, а й усе тіло.

Варя кілька разів приходила до сестри, пропонувала допомогу.

– Мені нічого не потрібно, – була категоричною.

– Я буду приходити готувати хлопцям їсти, – пропонувала Варя не раз.

– Вони самі справляються, вже не маленькі, – завжди була така відповідь.

Коли одного разу Варя навідалася до сестри, побачила, що тій зовсім зле. Нога збільшилася до неймовірного розміру, навіть коліно розпухло і посиніло. У сестри була пропасниця. Вона лежала вся червона, щоки палали, по перекошеному від нестерпного болю обличчю стікав піт.

– Олю, люба, так далі не можна! – розхвилювалася Варя. – Потрібно попросити у голови колгоспу коня і відвезти тебе у місто, у лікарню. Треба їхати негайно!

– Я сказала, що мені нічого не треба! – сказала роздратовано.

– Я розумію, тобі зараз непереливки, – почала Варя.

Ольга її перебила:

– Скільки можна казати, що мені не потрібна поміч! – закричала вона. – Ні від тебе, ні від кого! Йди додому, до дітей, і дай мені спокій!

– Тобі ще можна допомогти.

– А ти спитала, чи я того хочу?! Я прошу допомоги? Дайте всі мені спокій!

Варя пішла, проте попросила старшого сина сповістити їй, якщо мати не почне одужувати. Було зрозуміло, що сестрі зараз тяжко і боляче, тому не можна на неї ображатися за грубість. Але чому вона так уперто не хоче їхати на лікування?

За кілька днів по тому прибігли до Варі сини Ольги і переказали, що мати хоче її негайно бачити. Варя залишила дітей на хлопчиків, а сама пішла.

Ольга з запаленими червоними очима лежала під ковдрою, хоча було дуже тепло. Напевно, її лихоманило, обличчя було вкрите рясним потом, жінка важко дихала. Варя підійшла до ліжка, сіла поруч на стілець.

– Навіщо доводити себе до такого стану? – спитала Варя якомога спокійніше, щоб не дратувати сестру. – Тепер згодна лікуватися?

– Навіщо? – сказала Ольга хрипким голосом. – Пізно вже.

– Не кажи так! У тебе діти. Чи ти хочеш залишити їх сиротами? Я зараз піду…

– Облиш. Посидь поруч, – попросила.

– Сидіти і дивитися на твої страждання? Ні, так не годиться! – запротестувала Варя.

– Сядь! – владно наказала сестра, побачивши, що Варя кудись збирається.

– Олю! – Варя хотіла покласти долоню на її руку, але сестра відсмикнула свою.

– А тепер помовчи і вислухай мене, – сказала Ольга, важко і швидко дихаючи, ніби довго бігла і так захекалася, що забракло повітря. – Мені залишилося вже мало, тому я повинна тобі зізнатися.

– Ну що ти таке верзеш?!

– Я знаю, що кажу. Раніше перед вічністю сповідалися у батюшки, просили відпустити гріхи, і ставало на душі легше. Все змінилося. Попів прогнали, церкви розвалили, а я не можу піти, не звільнивши душу від нестерпного тягаря.

Ольга почала задихатися, і Варя хотіла принести їй води.

– Не треба! – прозвучало наказом. – Сядь!

Варя покірно присіла. Почуте лякало її, в душу проникло погане передчуття.

– Це я винна у смерті Олесі, – почула Варя крізь хрипи, які зі свистом почали вириватися з грудей сестри.

– Не звинувачуй себе – ти хотіла як краще.

– Ні, ти нічого не знаєш, – Ольга віддихалася і продовжила: – Якось серед ночі прибігла до мене заплакана Олеся. Я пустила її в хату, і вона розказала, що Йосип дорікав їй, що не вагітніє. Він і раніше їй таке закидав, але тієї ночі він потягнув Олесю у свою п’яну компанію. При сторонніх він називав її пустоцвітом, порожньою бочкою і ще якось. Тоді Ганька сказала: «Нехай Семен їй дитину зробить, коли ти сам не можеш». Вони всі гуртом роздягли Олесю, яка пручалася і плакала. Йосип розвів їй ноги на привселюдний огляд, вони всі сміялися і заглядали туди: «Чому ж там порожньо?» Над моєю дівчинкою здійснили наругу усі по черзі. Дали їй вдягнутися, а потім Ганька розвела ноги і Йосип при Олесі поліз на неї.

– О Господи! – зітхнула Варя. – Бідна дитина!

– Моя донька прибігла до мене і сказала, що не повернеться у ту родину. Вона хотіла, щоб я її захистила, а я… Я відіслала її назад, сказавши, що чоловіків треба навчитися прощати, що вони всі жеребці і потрібно з тим змиритися, як змирилася я колись, дізнавшись про зраду її батька. Олеся пішла і… Моя бідна донечка! Я не думала, що вона зможе таке…

– Олю, – Варя ретельно підбирала слова втіхи, але не змогла їх знайти.

– Не треба, – зупинила її Ольга. – Я винна у її смерті, і нема мені прощення.

– Не край собі душу, – сказала Варя, – Олесю вже не повернеш. Нічого не можна змінити.

– Шкода. Якби можна було…

– Тобі потрібно заспокоїтися, випити водички.

– Водички?! – на перекошеному від болю обличчі майнула іронічна посмішка. – Якби ти знала правду, то не водичку мені пропонувала б, а розплавлену смолу. Я заслужила на таку кару. Недарма я напоролася на цвях саме з батькової клуні. То була помста. Нічого у житті не відбувається просто так. Батько мені помстився, і правильно вчинив, – Ольга прикрила очі, і Варя подумала, що сестра марить. Проте жінка відкрила очі і продовжила: – Є ще один на мені гріх. Дуже великий гріх.

– Усі ми грішні.

– Не перебивай. Мій час спливає.

У її грудях до хрипів домішалося якесь булькання і свистіння. Було помітно, що кожне слово дається їй з болем, тому Варя замовкла.

– Пам’ятаєш, як мої діти злягли від недоїдання? Саме тоді Василь зібрався йти в Торгсін. План у моїй голові виник одразу, коли я була в тебе, тому й так наполягала, щоб твій чоловік пішов саме тією дорогою, яку показала колись Одарка. Я не думала більш ні про що, окрім того, що золото може врятувати дітей від голодної смерті. Я вмовила свого Івана пристати на мою пропозицію. Ми взяли сокиру і вийшли того вечора раніше за Василя. Ми сховалися за скелею неподалік від криниці Данила. Згідно з моїм планом, Іван повинен був вдарити сокирою Василя, коли той почне діставати воду з криниці. – У Варі зашуміло в голові, все навколо захиталося. Вона щось хотіла сказати, але слова застрягли в горлі. Потрібно було дослухати до кінця. – Іван… Він завжди був ганчіркою. Його тільки стало на те, щоб зробити дитину божевільній Уляниді. Там, у засідці, його почало трусити як осиковий листок. Я забрала сокиру… Коли Василь упав на землю, я швидко почала обшукувати його кишені… Та зненацька я почула майже поруч людські кроки.

Варя затамувала подих. У грудях від напливу шаленого хвилювання билося серце, як пташка у сітці.

– Не підводячись, я заповзла за криницю… Коли чоловік підійшов, я вискочила із засідки і з усього розгону сокирою…

Ольга задихалася. Вона вхопила ковток повітря, продовжила сповідь.

– Мене завжди переслідували очі батька. Це була лише мить, коли ми зустрілися поглядами… Його очі дивилися на мене не так злякано, як здивовано… Я навіть не знаю, чи встиг він сказати «Ти?!», чи мені здалося, чи то скрикнув його погляд… Так! Я вдарила його сокирою. Не дивись на мене, мені боляче… Ні, я не прошу в тебе вибачення, знаю – не пробачиш.

– Як? – видавила з себе шокована Варя. – Як ти могла?! Нашого тата? Він любив нас…

– До цього часу я бачу батькові очі, здивовані, розширені від несподіванки чи переляку… Вони переслідують мене повсюди, де б я не була… Я знаю, що скоро з ним зустрінуся… Як мені бути? Я не можу піти, не попросивши у нього прощення, – чулося крізь хрипи.

– Як ти могла? І за що? За золото і срібні ложки нашого тата…

– Хіба я знала, що батько піде з Василем? Я рятувала своїх і твоїх дітей від голодної смерті.

– Смерть заради життя?

– Я ж з тобою поділилася і картоплею, і лушпайками для посадки, і борошном, і зерном.

– Виходить, ти картопляні лушпайки не знайшла у чужому льосі? І зерно було не крадене у колгоспі?

– Дурненька, наївна молодша донька Чорножукова! – промовила Ольга майже чисто. – Ти повірила, що можна вкрасти стільки зерна? Ми з Іваном вигідно все поміняли. Стільки було всього, що ледь довезли додому все те добро візком. Я тебе не обділила, врятував дітей той хліб.

– Який хліб? – сказала Варя крізь сльози, які покотилися горохом по щоках. – Хліб на крові?! Я з дітьми їла хліб з кров’ю свого батька?!

– Сходи на його могилу, – попросила сестра, – попроси за мене прощення.

– Де вона? – глухо і холодно спитала Варя.

– За криницею є невеличка скеля. Там ми їх закопали. Зліва батько лежить, праворуч – Василь.

– Як мені знайти могилу?

– Я подбала, щоб звірі не розрили… Ми виклали її каменями… Одразу за скелею. Поспішай, не гай часу, – Ольга знову прикрила очі, у грудях сильно захрипіло. – Бачиш, батько сердиться на мене – я проколола ногу, наступивши на дошку з його клуні. Він мстить мені…

– Тато не такий, як… – Варя хотіла сказати «як ти», але не змогла. – Він так нас любив…

– Знаю… Поспіши…

Варя підвелася. Ватяні ноги не слухалися, у голові паморочилося. Вона була приголомшена почутим, та попри все, не могла залишити сестру саму в такому стані.

– Іди вже! – ніби прочитавши її думки, сказала Ольга. – Проси у нього прощення на колінах… Шкода, що Василька нема вдома. Так хочеться його востаннє побачити!..

Розділ 92

Варя знайшла Андрія на роботі, коли він чистив стайні.

– Що трапилося? – стривожився він, побачивши стурбовану і бліду Варю.

– Ти можеш попросити у голови коня і підводу? – одразу запитала.

– Можу. Коли?

– Зараз! Негайно! Відпросися з роботи, будь ласка! – попрохала вона. – Потрібно поїхати в одне місце. Тільки не питай у мене нічого. Добре? Я потім усе поясню.

– Гаразд, – погодився Андрій.

…Підвода зупинилася неподалік від криниці, яку нарекли Даниловою. Варя добре пам’ятала це місце, хоча й була тут узимку. Вона зсадила з воза непосидючу Маргаритку, подала Сашка Андрію.

– Погуляйте, не ходіть за мною, – попросила Варя. – Чекайте тут.

Вона одразу помітила за скелею невеликий самотній горбик, вимощений каменями. Варя підійшла до могили, опустилася на землю. Сльози, біль, розпач – усе, що накипіло за останній час, вирвалося з її душі назовні. Вона впала на могилу, обняла руками, довго плакала, тужила, вила, розмовляла з батьком. Коли горе вилилося слізьми, Варя підвелася не зразу. Вона лежала на могильних каменях, чуючи, що батько відчув її біль. Через нагріте сонцем каміння батько вбирав у себе біль коханої доньки, своєї Ластівки. На душі стало легше, ніби звідти витягли тяжкий камінь невідання, який так довго стискав груди. Сонце осушило мокре обличчя, і пустун-вітер грався її світлим пухнастим волоссям.

– Таточку, – сказала Варя, підвівшись, – будь ласка, пробач Олю. Вона не знала, що творить, її засліпив розпач. Я знаю, що ти любив і її, і Михайла, і мене. Пробач нас усіх.

Вона прислухалася до свого серця і відчула, що батько пробачив усіх своїх дітей.

– Спасибі тобі! – Варя вклонилася. Відходячи від одинокої могили, вона подумала, що треба якнайшвидше встановити два хрести, ліворуч – батьку, праворуч – Василю.

Варя підійшла до криниці, сіла на лавку. По дорозі йшли дві людини. Коли людські постаті наблизилися, Варя впізнала у них кобзаря Данила і Василька. Хлопчик зрадів, побачивши рідну тітку, привітався.

– Хто із наших залишився? – запитав він по-дорослому.

– Братики.

– Мама?…

– Дуже погана… Ти розумієш, про що я, – сказала Варя. – Гадаю, встигнеш її застати живою.

Василько пішов до підводи, а Данило сів поруч.

– Ти Чорножукова? Так? – запитав він.

– Так! Я – Варя Чорножукова, молодша донька Павла Серафимовича.

– Як він?

– Гадаю, що йому добре на небесах.

– Ех, життя! – зітхнув старий. – Голос у тебе сумний. Заспіваю тобі, може, розважу, – сказав він, дістаючи бандуру. – Інструмент довго мовчав, стомився від мовчанки, а пісень нових ой скільки народ наскладав!

Кобзар торкнувся нігтями пальців струн, бандура ожила, ніби прокинулася від довгого сну. Ослаблим, але впевненим голосом Данило заспівав:

Я сьогодні щось дуже сумую,

Про ту волю козацьку згадав.

І про славу її не забуду,

Що колись я, мов сокіл, літав,

Боронив свою рідну Вкраїну,

Не боявся лихих я татар.

Тоді слава про мене гриміла

І не смів нас чіпать яничар.

А тепер все пройшло, все минуло,

Чорна хмара кругом облягла.

І на горе синам України,

Лиха доля у гості прийшла.

Забирають дітей України,

Засилають в далекій Сибір,

Щоб не чули, як плаче Вкраїна,

І не сміли вертатись звідтіль.

Данило замовк, разом із ним стихла бандура.

– Ідіть до підводи, – звернулася до нього Варя. – Під’їдете з нами до села.

Варя підвела очі, подивилася на небо. Здалеку донеслося курликання журавлів. Варя згадала розповідь бабусі про те, що вони починають відлітати на Купріяна. Було тринадцяте вересня, Купріянів день. І раптом вона помітила серед бездонної сині неба журавлиний ключ. Великі птахи синювато-сірого кольору здавалися майже білими на фоні волошкового неба. Птахи, вишикувавшись ключем, летіли плавно, роблячи помахи крил у певному ритмі. Вони повільно опускали обрамлені на кінцях чорним дужі крила і різко підіймали їх угору. Журавлі в польоті тримали витягнутими ноги і голову з довгим дзьобом. І раптом Варя зрозуміла, що красиві птахи своїми дзьобами, як невидимими нитками, зшивають розколоте небо. Вона відчула це серцем і душею, як учила її Улянида. І з кожним помахом крил затягуються небесні рани. Вони ще кривавилися, бо навіть небо не змогло винести стільки болю, який випав на долю людей. Згорьована земля ще стогнала і приймала тіла невинно згублених людей, діточок-янголят, але на ній уже колосилися пшеницею поля, засіяні тими, хто залишився. І серце Варі поступово наповнювалося живильною силою, жагою та любов’ю до всього живого. Вона ще не відала, як складеться її подальше життя, бо залишалися податки, хоча й значно менші. Але знала, що земля, ніби спокутуючи свою провину перед людьми, віддячила щедрим урожаєм.

Варя не знала, що Павло добрався до Сталіно, але його там спіймали і заарештували на шість років. Вона ще не знала, що він повернеться в село за своєю родиною, якої вже не було. Але знала, що до села приїхали перші поселенці з Росії і зайняли порожні будинки.

Варя не знала, що на одному з пагорбів, що звався Голготою, у збудованій ченцями дерев’яній церкві були поселені двісті сімдесят п’ять жінок-людоїдок і навіть дівчатка десяти років. Серед них була Улянида, добра, кумедна, прозорлива, яка бачила майбутнє, але так і не зрозуміла, що з нею трапилося, хоча прожила ще рік. Але Варя знала, що всі її віщування справдилися.

Варя не знала і не могла знати, що Кузьма Петрович Щербак згине в Соловецькому таборі, при вході в який на залізній брамі красувався напис «Залізною рукою заженемо людство до щастя», а у його дружини Марії не витримає серце від допитів у НКВС. Але Варя знала, що Щербака ще довго будуть із вдячністю згадувати ті, чиї життя врятували харчі, роздані чоловіком.

Варя не знала, що Федора Чорножукова і його дружину Оксану наздоженуть кулі при спробі втечі.

Варя не знала, що у смерті Михайла не було вини батька, але знала: до скону дорікатиме собі, що не пригостила бабусю перед смертю варениками.

Варя не могла знати, що син Одарки стане льотчиком і все життя намагатиметься знайти хоча б якийсь слід матері, але не знайде.

Оксанка закінчить медичний інститут і отримає направлення у Підкопаївку, проте Варя не впізнає у молодій приємній лікарці доньку сестри Ольги.

Вона ще не знала, що бачить старого Данила востаннє. У грудні тридцять четвертого року він буде у Харкові, в Оперному театрі, серед таких, як він, бандуристів і лірників на З’їзді народних співців Радянської України. Нещасних сліпців під приводом поїздки до Москви повантажать в ешелони, але темної ночі вивезуть у лісосмугу на околиці Козачої Лопані, і загін особливого відділу НКВС УСРР розстріляє їх усіх, навіть хлопчиків, засипле тіла вапном, а освячена бандура Данила згорить разом із іншими інструментами.

Варя не знала, що мине багато років, перш ніж слово «голод» люди зможуть промовляти вголос. А коли схаменуться і почнуть рахувати загиблі від голоду душі, визначити їх точну кількість буде вже неможливо. Колись вкажуть, що навесні тридцять третього року щодоби помирало приблизно 25000 українців, але Варя знала, що ніколи її пам’ять не полишить спогад про маленьку Сонечку і жіночу чорну косу, яка звисала з воза смерті.

Але зараз Варя відчувала серцем, що найстрашніше позаду. Вона взнала ціну життя, яке може бути лише в одній крихітній зернині, тому повік буде бережливо ставитися до кожної хлібної крихти і ніколи не пройде спокійно повз кинутий на землю шматочок хліба.

В її змучену душу вливалося щось щемливе, радісне, до болю бажане та вистраждане. Варя ще не знала, що то таке, але була впевнена: лише любов допомогла їй пережити усі страхіття.

Журавлиний клин зник за обрієм. Варя підвелася, забрала білу хустинку, пішла до підводи. І раптом вона побачила, як Андрій відпустив Сашка і хлопчик зробив самостійний перший крок. Ніжки у малюка затремтіли, він злякався, хотів сісти, огледівся і, помітивши усміхнену маму, випрямив тоненькі ніжки і пішов!

– Мамо, дивись, киця! – Маргаритка несла в руках маленьке кошенятко.

– Звідки воно взялося? – здивовано спитав Андрій.

– Це Маша? – спитала дівчинка.

– Ні, це не вона.

– Це – Маша! – ствердно сказала Маргаритка. – Можна її забрати?

– Можна, – усміхнулася Варя.

Андрій підійшов до Варі, подивився на неї з неприхованою любов’ю.

– Варю, як ти? – спитав лагідно. Так міг говорити лише він.

Варя подивилася йому прямо у вічі з ніжною усмішкою.

– Чому стоїш? – сказала вона, підійшовши до Андрія так близько, аж волосся, яким грався вітерець, торкнулося його обличчя. – Іди до своєї донечки, візьми її на руки.

Він не вірив тому, що почув. Так і стояв, затамувавши подих, поки Варя не повторила:

– Так-так! Тобі не вчулося! Ходімо додому, Андрійку!

Андрій обняв Варю, притис її до себе. Вона так мріяла про цю хвилину, стільки припасла теплих слів, але всі вони розчинилися у чулості і ніжності, які огорнули її теплом. Василь сховав обличчя в її пишному волоссі, що пахло ромашками. Варя не бачила його сліз, але відчула, як здригається тіло коханого від придушеного чоловічого плачу…

Листопад 2013 року

Примечания

1

Цей інструмент має подвійну назву: кобза і бандура.

2

Цифра у гасових лампах позначає ширину ґнота й вимірюється у лініях (1/12 дюйма), що вказують на потужність лампи.

3

Постілка – простирадло.

4

Жлукто – дерев’яна діжка без дна для замочування білизни.

5

ДПУ – Державне політичне управління.

6

Тут: порізані й посушені шматочки яблук (діал., заст.).

7

Йдеться про статтю Й. Сталіна «Год великого перелома», надруковану в газеті «Правда» 7 листопада 1929 року.

8

Інструмент у вигляді букви А заввишки 1,37 м і завширшки 2 метри для вимірювання відстані на місцевості.

9

Іванівська роса – досвітнього ранку 7 липня, за повір’ям, слід було пройтися по вранішній росі, щоб позбутися хвороб і набратися краси.

10

Нагрівальний гасовий прилад із ґнотом; гасниця, гасник.

11

Гасниця – посудина для зберігання керосину.

12

СВУ – Спілка визволення України.

13

Сталіно – нині місто Донецьк.

14

Всеросійський центральний виконавчий комітет (ВЦВК) – вищий законодавчий, розпорядчий і контрольний орган державної влади Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки у 1917–1937 роках.

15

Рада народних комісарів (РНК СРСР) – виконавчий та розпорядчий орган державної влади Союзу Радянських Соціалістичних Республік у 1923 – 46 роках.

16

Запона – тут: фартух.

17

Сотня – будівля сільради (заст.).

18

Пічові лопати – дерев’яні лопати для саджання у піч хліба, який має випектися.

19

Двадцятип’ятитисячники – робітники (близько 25 тис.), мобілізовані 1929 року Комуністичною партією для праці на селі під час суцільної колективізації в СРСР; очолювали колгоспи, сільради, машинно-тракторні станції, займали інші керівні посади. В села України виїхало близько 8 тис., з них майже 2 тис. – із Росії.

20

Столиця України на той час – місто Харків.

21

Обаполки – горбиль, крайня дошка при розпилі колоди.

22

Соловки – Соловецькі острови у Білому морі, місце висилки репресованих громадян СРСР.

23

Прохачі – жебраки.

24

Бодня – дерев’яна бочка для зберігання соленого сала.

25

Важка – тут: вагітна.

26

Шальонова – шалева хустка.

27

Пари жіночого одягу – блузка і спідниця.

28

Тут: менструальна кров.

29

Торгсін – Всесоюзне об’єднання для торгівлі з іноземцями було створено для прийому в населення золота, срібла, нагрудних хрестів, нагород, прикрас тощо.

30

Пастися – так казали, коли знесилені люди лягали на землю і їли траву.

Content

Світлана Талан
Розколоте небо

Передмова Філія пекла на землі

Частина перша Чорножукови

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Частина друга Час роздумів

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Частина третя Павутина

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Частина четверта Зашморг

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Частина п’ята Перевернутий світ

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Частина шоста Чорні хмари над селом

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Частина сьома Небо одне на всіх

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67

Розділ 68

Розділ 69

Розділ 70

Розділ 71

Розділ 72

Розділ 73

Розділ 74

Частина восьма Коли день є роком

Розділ 75

Розділ 76

Розділ 77

Розділ 78

Розділ 79

Розділ 80

Розділ 81

Розділ 82

Розділ 83

Розділ 84

Розділ 85

Розділ 86

Розділ 87

Частина дев’ята Хліб на крові

Розділ 88

Розділ 89

Розділ 90

Розділ 91

Розділ 92

Примечания