Марія Хімич

Байстрючка

© Сівоха Г. Л., 2015

© Shutterstock.com / Anna Ismagilova, обкладинка, 2016

© DepositPhotos.com / Sonya_illustration, обкладинка, 2016

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2016

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2016

В основу покладено реальні події

Нові бермудські багатокутники

…Я мала одну святкову звичку — дарувати такі пишні й ошатні, масштабні та в чомусь пафосні книги, у яких можна каліграфічно розписати дерево роду. Однак тепер маю сумніви, прочитавши роман «Байстрючка» Марії Хімич, чи доречним був би цей подарунок персонажам письменниці. Бо як у таких «#створи_історію_свого_роду» книжках написати про традиційно замовчувані сімейні таємниці, інтриги, приватні та судові розслідування? Ніяк. Тільки в романі. Тільки в романі.

Марійчин твір «підриває» певною мірою зашкарубле уявлення про тиху, сонну, пасторальну провінцію зі свіжим повітрям і хрумкими огірками. Точніше, весняна погода та грядки в романі теж неминучі. Та на цих присадибних ділянках-просторах задрипинців живуть-працюють свої супергерої і герої з демонами за плечима, свої алконавти і творчі особистості, які пишуть картини, співають і навіть ходять на балет. І ті, й інші — усіх переплели «шури-мури», любовні, інколи наскрізно трагічні зв’язки, і часто як наслідок вони разом із дітьми борюкаються в генетичних таємницях, які рано чи пізно стають явними. І, за словами однієї з героїнь твору, «краще вже раніше, ніж пізніше».

І, певно, тому що «краще вже раніше», заради права на щасливу долю та маленькі дива, які у романі теж відбуваються, Марія Хімич поспішає порозв’язувати ці міцні вузли, вивільнити своїх героїв, зокрема дітей-байстрюків, від минулого батьків, спадковості… У романі понад десять сюжетних ліній і — це не звичні трикутники взаємин між персонажами, а вже нові бермудські багатокутники.

Роман Марії дуже динамічний. Події розгортаються швидше, ніж рух на автостраді. Він припаде до смаку тим, хто, наприклад, змалечку дослухався до батьківських порад і призвичаївся проминати в текстах по-класичному докладно виписані портрети персонажів, пейзажі, інтер’єри, екстер’єри та іншу статику, аби швидше прочитати твір до уроку чи студентської пари з художньої літератури. Ліричних відступів так мало, що складається враження, наче їх і немає. Натомість є чудові художні деталі та багато подій, колізій, перипетій, конфліктів… Власне, твір і розпочинається не з якихось експозицій, а з «генетичного» конфлікту двох сестер — Варварки Коляди та Ксеньки Письки. Читач може відчути себе сусідом, який забігає до сестер позичити солі чи сірники і потрапляє у вир сімейного скандалу — уже і його підхоплює, він забуває про сіль абощо. Отже ви встигнете: й оком не змигнете, як прочитаєте роман у метро або наземному транспорті до якогось пункту А — котрогось центру чи свого рідного Задрипинська.

Наче між іншим в романі зазначено: «Звичайно, у подібних маленьких містечках добре живеться лише дітям і старим. […] А для молоді таке середовище проживання загрожує тільки безбожною пиятикою, тож вона при нагоді звалює подалі, до великих міст». Хай вибачить мені авторка, та я рада, що вона — з маленьких містечок. Бо звідки ж тоді прорости цьому роману? Після «Байстрючки» хочеться чекати на новий урботекст Хімич про життя в інакшому від Задрипинська місті — Red Deer, Alberta, Canada.

Людмила Золотюк

Байстрючка

Присвячується моїм батькам — Галині та Володимирові

1

Варварка

Квартира клекотіла у вирі емоцій. У повітрі літали кришталеві вази, важкі вазони з переляканими кактусами, домашні капці з помпончиками й мисливські ножі зі спеціально затупленим вістрям, щоб нікого не поранити, коли їх нагло зриває зі стіни жіноча злість.

Ми, дві сестри — Ксенька-малолітка і я, старша, стояли одна навпроти одної заведеними вкрай ковбойками, і наші тонкі фарфорові пальчики нервово здригалися в передчутті неминучої бійки з обов’язковими копняками та вириванням кіс — бажано з корінням, щоб суперниця ганебно облисіла на все своє подальше нікчемне життя.

— А знаєш, як звучить твоє прізвище насправді? — зухвало, з насмішкою запитала сестру. — Писька! Ото сміхота, якби тебе так і звали — Ксенькою Пиською!

Це словосполучення мене дуже розвеселило, і я зареготала, показуючи гострі акулячі зуби. Ксенька ледь стрималася, щоб не жбурнути в мене чим-небудь, хоч би телефонною слухавкою, що висіла на стінці.

— З чого ти взяла, що в мене може бути таке прізвище? — узяла руки в боки Ксенька. — У нас із тобою воно однакове — Коляда!

— Не однакове, — войовниче схитнула головою. — Скажи спасибі матері, що записала тебе на мого батька, Геника Коляду.

— Що означає — мого батька? У нас один батько, ми обидві — Геннадіївни!

— Угу, — хмикнула й нахмурилася: я зрозуміла, що бовкнула зайве.

— Чому замовкла? Продовжуй! І хто той Писька? Писька… Придумати ж треба таке! — Фантазерка! — узялася ще більше роздратовувати мене Ксенька.

— Я нічого не вигадую. У нас… — різні батьки! — випалила й зажмурилася від власної зухвалості, ніби мої слова мали заляпати все навколо багном.

— Ага! Бреши більше! І хто він, га? Чого замовкла? — Ксенька розхвилювалася від цієї інформації, але продовжувала робити задерикуватий вигляд.

— Замовкни! — наказала й зробила спробу дременути на кухню.

— Стій! — заверещала Ксенька-міліціонерка.

Але я все ж утекла на кухню й сама (о диво!), без перекидання цього почесного обов’язку на плечі наймолодшого нащадка в сім’ї, узялася мити брудні тарілки, якими було закидано мийку.

— Варварко, може, помиримося, чи що? — подобрішала миттю Ксенька, споглядаючи мій акт самобичування.

— Добре, — повернулася до неї, стурбовано човгаючи нігтем по масній плямі на тарілці.

— Я тобі допоможу. — Ксенька самовіддано взяла до рук кухонний рушничок, витерла кілька чистих мокрих тарілок та спровадила їх на полицю.

— Варварко?! — покликала Ксенька.

— Що? — відгукнулася.

— А хто він — той Писька?

— Це я тобі спересердя сказала, — запевнила й забулькала мильною піною.

— Ні, ти щось знаєш, розкажи, Варварко, га? — умовляла Ксенька.

— Лише благаю, мамі не обмовся, що це я тобі розповіла! — попросила. — Інакше мені буде непереливки!

— Не розкажу, — пообіцяла Ксенька, хоч якби зараз біля неї була мама, вона одразу ж узялася б її допитувати, озброївшись паяльною лампою та обценьками.

Я залишила мити посуд і сіла на табуретку за кухонним столом. Відтак тяжко зітхнула, узяла до рук мандаринку й учепилася в її целюлітну шкірку.

— Не знаю, чи є сенс тобі щось розповідати. Твій батько, як і мій, давно мертвий, — промовила й бризнула фруктовим соком.

— Є, є сенс! — запопадливо запевнила Ксенька.

— Добре. Ти ж уже ніби доросла. Твого батька звали Назаром. Прізвище ти знаєш, — простягнула сестрі дольку.

— Ага, прізвище — відірви й викинь! — підгигикнула Ксенька й захрумкала.

— Він був механіком — знався на всіляких машинеріях, різними залізяками захоплювався.

— Чому він покинув маму? — Ксенька запитала найперше те, що її найбільше турбувало: як можна було покинути таку красиву й хазяйновиту жінку, як мама?

— У нього вже була сім’я. І син. Хоча не в тому річ. Твій батько… Бачиш, він був гульвіса. Мені здається, що йому мама просто набридла, — висловила свою гіпотезу.

— Думаєш? — засумнівалася Ксенька.

— Але хіба можна щось стверджувати стовідсотково? — продовжила роздуми. — Цікаво, що дружина Назара Письки була старша за нього на дванадцять років!

Ксенька присвиснула.

— Не свисти — грошей не буде! — попросила, адже успадкувала від матері не лише красу, але й практичність. — Коли мама була тобою вагітна, з нею трапилася та неприємність…

— Яка це? — очі Ксеньки стали двома круглими блималами пекінеса, якому хазяїн ненароком притиснув хвоста.

— Хіба ти не знаєш? — здивувалася, чомусь здавалося, що сестрі це давно відомо.

— Ні! — запевнила Ксенька. — Розказуй!

— Коли мама завідувала продовольством в одній заводській їдальні, туди неочікувано нагрянула перевірка й знайшла недостачу… Винних не потрібно було довго шукати — ось вам завідувачка, а ось — головний бухгалтер.

— А мама справді щось поцупила? — нажахалася Ксенька.

— Ой, Ксенько, ти як дитя! Тоді, за Радянського Союзу, усі щось крали. І не мали це за злочин. І мама в тому числі. Але тим, що зверху, прийшло в голову навести лад. От вони й прикрутили гайки. Шкода, що саме мама потрапила під ревізійний коток.

— Маму засудили? — затремтіли губи в сестри.

— Звичайно! — хмикнула. — Ото наївність! Але їй пощастило. З огляду на її добропорядне минуле й вагітність, мамі присудили всього три місяці виправних робіт. А ось головна бухгалтерка відмучилася за всіх працівників їдальні, нечистих на руку: їй дали два роки тюрми. Недалекоглядна, їй потрібно було терміново вагітніти! Жартую. У головної бухгалтерки замість вагітності були хворі нирки. Але це не викликало жалощів у сліпої Феміди. На жаль, та нещасна жінка померла у в’язниці від своєї хронічної недуги.

— Страшне, — зітхнула Ксеня. — А мій батько що? Підтримував маму?

— Перший час — так, — підтвердила. — Але, гадаю, уся та судова тяганина відштовхнула його від мами. Назар став рідше приїжджати (жив в іншому містечку), а потім мама, відбувши покарання й народивши тебе, вирішила виїхати з міста в це глухе село — Р.

— Ніяке воно не село, це райцентр! — заступилася за місце проживання сестра, адже все дитинство провела саме в ньому.

Звичайно, у подібних маленьких містечках добре живеться лише дітям і старим. Ну, ще таким ураженим підступною долею особам, як мама, які самі шукають спокою й забуття. А для молоді таке середовище проживання загрожує тільки безбожною пиятикою, тож вона при нагоді звалює подалі, до великих міст.

— Так, звичайно, — з кривою усмішечкою погодилася.

— А чому мама виїхала з міста? — поцікавилася Ксенька, усе ж таки таємно вона бажала жити в крутішому «райцентрі».

— За спеціальністю, кухарем, вона вже не мала права працювати, сусіди криво дивилися й зводили наклепи, тому й дременула куди очі бачать — у Задрипинськ…

— Та годі тобі, — мовила Ксенька, — А батько що — не приїжджав сюди?

— Не знаю. Я незабаром по переїзді вступила до училища в сусідній Задрипинськ. Можливо, і відвідував. Але мама мені нічого не розповідала.

— Та-а-ак! Мама — ще та партизанка! Скільки років мовчати, хто мій справжній батько! А я завжди мала сумніви… — розходилася плюватися Ксенька.

— Ой, яка тобі вже різниця! — кинула їй, мов кістку.

— Велика! — нахмурилася сестра. — А чому Назар гигнув? Бухав?

Ксенька мала повне право таке запитувати, адже перед нею — приклад мого батька, Геника Коляди, що загнувся саме через систематичне вливання в горлянку оковитої, яка спровокувала в нього цироз печінки.

— Ні, твій татусь відкинув копита не через пиятику. Його підвів мотор — серце. Мій батько пішов слідом за ним через рік. Хлопці-хлопці! Зовсім молодими були! — я ввімкнула свою схильність пофілософствувати.

Ксенька задумливо ламала свої фарфорові пальчики. Вони лускали, і на підлогу падали, розбиваючись на дрібні шматочки, крихкі фаланги.

2

Віта

Коли його побачила вперше, моє серце різко опустилося вниз, торкнулося матки, і так само рвучко підскочило доверху та забилося в горлі іграшкою «йо-йо».

Хотілося одразу підійти до нього, сказати: «Люблю тебе», — і, не зволікаючи, покохатися з ним тут же, у міжміському автобусі, забитому людьми. Я бажала відчути його, як коханця після довгої розлуки, адже якось угамувати розбурхані емоції та жар спопеляючого егоїстичного кохання можна лише екстреними любощами.

І він, схоже, відчував те саме. Кілька разів поглянувши на мене, наважився, відштовхуючи пасажирів міцним дебелим плечем і ввічливо вибачаючись, аби не зіпсувати моє враження про себе, підійти поближче.

— Можна з вами познайомитися? — без зайвих прелюдій поцікавився він. Його зеленкуваті котячі очі втягували в себе, немов вир. У мені все занило, тому що чоловіка в мене не було вже рік, з того часу, як розлучилася зі своїм законним, алкашом Геником.

— Звичайно, — посміхнулася до нього й грайливо торкнулася волосся, демонструючи, що обручки на моїй правиці немає.

Кавалер розпашів. Якби на його тілі росло пір’я, воно б уже стирчало врізнобіч, перетворюючи його на м’яку кульку.

— Мене звати Назаром, а вас? — галантно поцікавився, нависаючи наді мною, адже я, на відміну від нього, умостилася на сидінні. Чоловік був у безпосередній близькості від мого плеча, і я могла, при бажанні, лагідно ненароком його торкнутися.

— А мене Віта, — відповіла, — можна на «ти».

Жінка, що сиділа біля мене, та що там казати — усі пасажири, затамувавши подих, слідкували за нашим знайомством. Вони лукаво переглядалися між собою й зворушено посміхалися. Для них це була жива сцена з мексиканського серіалу, а саме: фатальна зустріч Хуана і Кончіти.

— Куди їдеш? — поцікавився Назар. Йому було спекотно, як і мені, цьогорічний травень смажив усіх без розбору.

— Додому, з навчання, — відповіла.

— Я теж! — жваво сказав чоловік. — Я навчаюся в аграрному інституті, а ти?

— У кооперативному технікумі, — сказала гордо: хай усі позаздрять, яка я вчена!

— Ти з міста Б.? — запитав Назар. У нього було не дуже коротке волосся, що нагадувало солому як кольором, так і формою. Чомусь воно мені дуже сподобалося. Так і хотілося занурити в нього руку й збуджено помацати шкіру голови, щоб Назар аж замуркав від задоволення.

— Так, — я надала своєму голосу максимум оксамитовості й мелодійності, — у власній квартирі. (Ви ще не позаздрили? Ось вам!)

— О-о, — зрадів за мене й за себе Назар. — А я недалеко від Б., у містечку Д. живу.

— Гарно, — зашаруділа нотками, як шовковою білизною. — Десь працюєш?

— Очолюю тракторний стан, — просто сказав Назар, — а ти де?

— У заводській їдальні, продовольством завідую, — я мусила постійно дерти голову догори, щоб бачити миле лице Назара, яке мої очі щиро виціловували.

— А у вас в їдальні є телефон? — узявся штурмувати фортецю мого особистого життя Назар, хоч я вже давно віддала йому ключ від головної брами, замотаний у мої вологі трусики.

— Не лише в їдальні, у мене вдома теж є, — мовила. (То як, заздримо далі?)

— Чудово! Може, скажеш номер? Я запам’ятаю! — запевнив Назар, і його вуха навіть повернулися слуховими каналами в мій бік.

— Я тобі запишу, — дістала із сумочки вишукану золоту авторучку, такий же аристократичний блокнот із позолоченими кутиками, написала заповітні цифрочки на напарфумленому аркушику й нещадно видерла його.

— Тримай, — віддала Назару.

— Спасибі, — чоловік якусь мить дивився на аркушик, ніби я там ще й дарчий напис зробила (з-за його спини виглядали інші пасажири, аби й собі запам’ятати мій номер телефону).

— Моя зупинка, — я підвелася і, мовби ненароком, провела грудьми по його змоклій сорочці. Назар пильно заглянув мені у вічі та промовив хрипко:

— Я подзвоню.

— Чекатиму, — пообіцяла й повернулася до виходу, щоб Назар міг сповна оцінити мій вигляд, який був вартий мільйона карбованців Радянського Союзу.

Із цим була згодна й решта пасажирів, що, як і Назар, жадібно витріщилася на мою постать.

Я незримо відчувала його присутність до самого вечора, сомнамбулою пораючись по дому, готуючи вечерю, перевіряючи домашнє завдання Варварки-школярки. «Назаре, — хотілося мені весь час промовляти, — о Назаре!» Здавалося, його грубі руки вже пестять мене, а я затяжно цілую його пухкі губи, розквашені в багатьох бійках.

3

Ксенька

Коли Варварка розповіла про мого справжнього біологічного батька, здалося, що в мене вставили останній шматочок пазла, якого не вистачало для повноцінного малюнку моєї свідомості й без якого вона була неповноцінною та розхлябаною.

Варварка помилялася — для мене було дуже важливо знати, хто мій батько, це дуже важливо для кожного. Їй добре — вона знала свого тата, спілкувалася з ним, відчувала його любов. Тому сестра й не може мене зрозуміти. Так само й мама, яка виросла в багатодітній дружній сім’ї, де батько з матір’ю жили душа в душу.

А я — безбатченко, котра ніколи не знала, що це таке — мати тата. Мама втихомирила власну совість і відбілила своє добре ім’я, записавши нагуляну дитину на першого чоловіка. А Геник, варто віддати йому належне, жодним чином не піддав сумніву, що інша дівчинка — не його «виробництва».

Коли він двічі або тричі (уже не пам’ятаю точно) приїжджав відвідувати нас, своїх дівчат, до Р., або як каже Варварка — Задрипинська, то завжди занадто обережно та відсторонено ставився до мене. Ніколи не обіймав і не цілував. Інша річ — Варварка, їй діставалися всі призи: і кращі подарунки, і таткові цьомки-бомки. Тоді в мені й зародилася підозра, що Геник — не мій батько.

Але сентименти сентиментами: мені дуже хотілося дізнатися, де мешкав мій батько, і зустрітися з моїми родичами по його лінії. Особливо бажала побачити брата… Дивно, замість старшої сестри я завжди хотіла саме старшого брата, який би не сварився зі мною, як вона, а навпаки — захищав би. Виявляється, він завжди був десь недалеко від мене.

На черзі — допит мами, і хай пробачить мене Варварка за це.

4

Віта

Лікарка-гінеколог підтвердила мої підозри, що я вагітна. Проте лише на вагітність списати ті неймовірні речі, які почали траплятися зі мною, було б для мене, мами з досвідом, щонайменше нерозумно.

Ще до суду мене запросила на весілля своєї доньки моя давня подруга. Мого живота не було зовсім видно, я тільки трішечки набрала ваги, тож зайвих запитань мені б не ставили. Варварку я взяла з собою — нам, дівчатам, потрібно було відволіктися від тієї цистерни біди, що звалилася на плечі нашої сім’ї. Назар спочатку теж планував скласти нам компанію, проте передумав і сказав, що має чимало нагальних справ по роботі. У мене склалося враження, що він елементарно боявся власну дружину, з якою все ніяк не міг розлучитися. Цього могутнього здорованя, схоже, жахала думка відверто поговорити зі своєю так званою законною жінкою.

Я доводилася нареченій хрещеною мамою, щоправда, досить безвідповідальною, й особливою увагою її не балувала. Щоб краще виглядати в її очах, підготувала хрещениці на весілля чудовий подарунок — перський килим, купила його в знайомих, які ще не встигли від мене відвернутися, бо до їхніх вух не дійшла інформація про мою халепу.

Хрещениця, зовсім юне шістнадцятирічне дівчисько з незвичайним ім’ям Інеса була, як і я, вагітною. На відміну від мого, її живіт безсоромно випирав уперед, і його не могла приховати розкішна весільна сукня з тісним корсетом. Моя подруга, з таким же неординарним іменням, тільки на інший лад — Віола, бідкалася, переживала й клопоталася. Зі своїм чоловіком вона теж була розлучена з тієї ж причини, що і я зі своїм: її Михайлик був безпросвітнім алконавтом з головою у вічній горілчаній бульбашці.

Ми з Варваркою прибули на день раніше, зранку. Варварка зацікавлено «асистувала» Інесі в її приготуванні до найважливішого дня в житті кожної дівчини. Вони прасували сукню, придумували зачіску й прислухалися до борсання плоду в череві нареченої.

Я ж «асистувала» подрузі, і наші справи були куди неприємніші й забирали всі душевні сили. Музиканти з місцевої рок-групи, які підробляли грою на весіллях, пішли в запій; жіночки зі шкільної їдальні не встигали готувати котлети; брезент, з якого мали збудувати весільний намет на подвір’ї будинку Віоли, виявився дірявим і гидко брудним.

Мені хотілося розв’язати проблеми Віоли, допомогти їй, надто шкода було споглядати її втомлене обличчя. Тим паче, що батьки юного нареченого всі турботи скинули на плечі моєї подруги, лише тушу нерозібраної свині підвезли для приготування весільних страв — і все.

Раптом перед моїми очима чітким арифметичним алгоритмом явилося видіння. Я побачила, що Міха-найт, лідер рок-групи, уранці пробудиться від алкосну, обіллє своїх друзяк холодною водою та власною сечею й змусить їх піти грати на весіллі. Що жіночкам зі шкільної їдальні слід заборонити готувати взагалі, бо одна з них хвора на дизентерію й через її бацили всі гості весілля потруяться. А нове брезентове полотно можна позичити в Матильди, єврейки, яка живе на околиці.

Віола з відкритим ротом спостерігала за тим, як я послала людей до Матильди, вигнала жіночок із їдальні разом з їхніми котлетами й власноруч приготувала напівфабрикати для закусок та наказала не переживати щодо музикантів — вони самі вранці притарабаняться разом зі своєю багатостраждальною апаратурою.

Моя подруга довірилася мені, тому що була на межі істерики від усіх цих турбот. І не програла: наречена була казково красивою, молодий — переляканим і привабливим, гості — ситими й задоволеними пісенними мотивами у виконанні веселого патланя Міхи-найта.

Але видіння й після весілля хрещениці продовжували переслідувати мене. Я бачила, як мене засудять до виправних робіт на льонокомбінаті та як мене жалітиме тамтешня начальниця; як Надія, головний бухгалтер їдальні заводу «Передовик», страждатиме від ниркової кольки в оточенні мертволицих зечок; як Назар повернеться до своєї відьми «Зіни з магазину», схиблений від її приворотних настоянок, та як у мене народиться надзвичайно талановита донька.

Я вжахнулася від свого дару і, уже після відбуття покарання, зачастила до нашого місцевого православного храму. Його настоятель, отець Іов, помітив мене. Йому розповіла під час сповіді все-все про себе, і він порадив мені прийняти той дар ніби коштовність, якій немає ціни.

Проте я не могла знайти собі місця — бачила, як Варварка перебирає чоловіками, мов тасує грубу колоду карт таро, та всю себе віддає бізнесовим справам; як мама вмирає на моїх руках, ніби повільно заглиблюється в кому; як я все життя, що мені залишилося, мучаюся й страждаю від порожнечі в серці…

Отець Іов сказав, що в мене є лише один спосіб порятуватися від видінь — не зволікаючи, піти в монастир. Але я не могла залишити Варварку й народити дитину в оточенні німих чорних монашок. Щось мене не пускало відмовитися від буденної гріховної суєти…

Настоятель попросив мене про послугу — допомогти йому відмолити одного підлітка, що вчинив самогубство. Я зверталася до Бога три дні. Нарешті по мене прийшла Варварка — вона втекла від бабусі, щоб забрати маму додому.

5

Варварка

Мама лежала в храмі на підлозі, животом догори. Він стримів уперед горою, неприродно великий і напружений навіть на фоні її набряклих вологою рук та ніг. Здавалося, на ньому змійками миготить електрика.

Вона молилася, знаходилася в якомусь страхітливому епілептичному стані посеред плачу воскових свіч і задушливого запаху ладану, у який було домішано ще щось. На маму було вдягнено чужу волохату кофту, бо в приміщенні відвідувачів хапали дрижаки. Такою я її запам’ятала — огрядною великою тіткою не від світу сього в потворній кофті.

Удома мама оклигала. Але щось у ній залишилося від тієї тітки. І справа не в зайвих кілограмах і любові до безформного страшнючого одягу. У мамі зламався якийсь механізм, який раніше робив її задиркуватою, настирливою та сміливою. Вона стала сумирною й закритою, із приємним усміхом на «фасаді», ніби все гаразд і не варто за неї переживати, а особливо — ставити незручні запитання.

Що цікаво, отець Іов через кілька днів після того, як я забрала з його лабетів маму, емігрував до США, за офіційною версією, з причини переслідування з боку влади за його релігійні переконання. А за неофіційною — через страх безповоротно потрапити до тюрми за непоборне бажання гладити й пестити підлітків-хлопчиків із числа своїх парафіян. За кордоном він заснував власну протестантську церкву, яка сповідує вчення про вічно вагітну Богородицю з даром ясновидиці.

6

Назар

Свою обручку я загубив два роки тому, коли їздив з друзями на риболовлю. Мабуть, вона сповзла з пальця, коли мив руки в річці. Можливо, тепер обручка пружинить у череві якоїсь зубатої рибини. Нову не спромігся придбати — то «зайвих» грошей не було, то часу, то просто забував.

Ця загублена обручка стала символом моїх стосунків із Зіною. Шлюб тріщав по швах, дбайливо нею виплетених, і його, здавалося, ніщо не могло врятувати. Ми не довіряли одне одному й руку навряд чи подали б, якби хтось із нас тонув у болоті: а раптом із собою потягне?

За Зіною стояв чорт заввишки два метри, такий собі рухливий соляний стовп. Він щороку набавляв кілька сантиметрів у зрості — в унісон Зіниним прокляттям та аферам у магазині, у якому вона торгувала. Я вперше його побачив після того, як Віта розповіла про свою вагітність.

Новина про те, що скоро ще раз стану татом, мене вразила, і я не міг насмілитися попросити коханку зробити аборт — язик нагадував мертву рибину, яка здохла через травму кишечника.

Чортяка механічною маріонеткою-тінню повторював усі Зінчині рухи: як вона, смажив млинці, підмітав долівку, тер чимось у пральній машині й поправляв свою коротку стрижку. Я боявся його. Чорний знав, що я його бачу і, схоже, це його не влаштовувало.

Настав той зоряний час, коли Зіні якийсь добродій нашарудів про мої походи в гречане поле. Я зрозумів, що наближається гроза, коли чортяка за спиною Зіни раптом виріс одразу на півметра. Його баняк роздувся й коливався туди-сюди, немов заповнений повітрям.

Дружина спочатку день ходила похмура (чорний радісно повторював усі її рухи й весь шаленів від передчуття чогось грандіозного), а на другий відправила нашого сина до сусідських дітей гратися, нагодувала мене калорійною вечерею, під яку разом зі мною випила по гранчаку перваку, і заявила, що нам потрібно серйозно поговорити.

— Я знаю все, — упевнено заявила вона. — Зізнайся мені в усьому, бо якщо я про це розкажу, ми одразу розлучимося.

У мене захолола душа на якусь мить, а у твар ударило жаром, ніби в обличчя кинули розігріту пательню з макаронами. Я ніколи б не подумав, що настільки боюся втратити нагріте кубельце зі зручною бавовняною дружиною й рідним, любим сином. У ту хвилину був готовий на різні вчинки, щоб не допустити родинного краху. У тому числі — відвернутися від Віти й ненародженої дитини як непояснимої прикрої помилки.

Чорний збуджено пульсував і медузою вбирав у себе кожен крововилив гніву Зіни. Вона чекала на мою відповідь — чужа, відсторонена і, на перший погляд, холоднокровна ропуха з випуклими бородавками на перетинчастих лапах.

Я спершу зробив подивований, розгніваний вигляд, а сам хаотично міркував, як би не бовкнути зайве. Адже в каятті так — як понесе, то можна не зупинися й розказати таке, що й на смертному ложі не факт, що додумався б наплести.

— Скажи мені правду, — продовжувала тиснути Зіна. — Скажи, як воно було. І тоді, можливо, наш шлюб удасться врятувати.

І я зламався! Піддався під її допитом, мов ганебна шістка, не витримавши обливання своїх нужденних чересел водою на морозі. Усю правду, звісно, не розказав — вона мене й самого лякала своєю наївною непідкупністю й чистотою помислів. Проте Віту я здав. Лише про майбутню дитину промовчав, щоб Зіна оскаженілим іродом не повбивала всіх немовлят у місті Б.

Зіна слухала мене, і її напружене обличчя поволі розгладилося. Я бачив, що мені потрібно зробити ще один крок назустріч для остаточного прощення. Я торкнувся до неї, обійняв і спрагло припав до її розслаблених напіввідкритих губ. Вона відповіла мені взаємністю.

Це не можна було назвати словом «кохатися». Ми пожирали одне одного двома оскаженілими піраньями. Мені хотілося покохати дружину так, щоб шматки її шкіри навіки прилипли до моєї. Нас обох з’їдав розпач і біль — Зіну через мою зраду, яку вона ніколи не пробачить мені, хоч як би не старалася, а перед моїми очима постійно з’являлася Віта, і здавалося, що я водночас граю і дружину, і коханку.

Коли дружина, стомлена і вдоволена, з розкислим, мов коржик у молоці, чортом за лопатками, пішла забирати сина, я зателефонував Віті додому. Мені завжди було легше розмовляти на слизькі теми саме таким чином.

Віта мені одразу відповіла. Її голос був піднесеним та врівноваженим. Строк вагітності добігав фіналу, позаду були ті жахіття із судом та відбуттям покарання, і нині жінка насолоджувалася спокоєм. Я навіть трішки їй позаздрив.

— Віто, — сказав я. — Між нами все скінчено. Я не покину дружину.

— Добре, — відповіла вона без тіні смутку чи враження. — Хай буде так.

— Вибач, — мовив про всяк випадок.

— Тобі не треба вибачатися, — кинула Віта й поклала слухавку.

Найперше я подумав, що коханці все відомо про мою нещодавню сповідь перед дружиною. Ніби Зіна одразу після виходу з дому передзвонила Віті й, пирскаючи слиною, похвалилася, що відтепер матиме чоловіка, навіки прибитого під каблуком.

Мої роздуми перервала дружина. Вона повернулася без сина.

— Малий захотів переночувати в Ярика з Маринкою, їхня мама не проти, — пояснила Зіна й одним рухом здерла з мене труси та майку.

Чорний повторив за нею рухи, ніби перехрестився.

7

Ксенька

У моїй голові постійно крутилась одна яскрава картинка. Усе ніяк не могла сісти за мольберт і взятися втілити її на полотні. Усю мене заполонило бажання поговорити з мамою. Але мені заважала Варварка, яка постійно була вдома, шиючи на замовлення та ремонтуючи різноманітний одяг.

На щастя, швейна справа була не єдиною сферою прибутку сестри. Останнім часом вона захопилася й торгівлею. Знюхалася з іншими місцевими «човнярами» і разом з ними їздила до Білорусі. Якщо інші бізнесмени купували якісні трикотажний одяг і декоративну косметику, то Варварка спеціалізувалася на чоловічій білизні. Її мотив був цілковито практичний — мати виторг і приглядіти серед покупців гідного нареченого для себе. Товар вона частково збувала вдома, а те, що залишалося, носила на базар і пропонувала з-під поли, адже за місце на ринку потрібно платити кровні грошики.

Ось і сьогодні пополудні сестра сховала в потаємну кишеньку гроші, добре одягнулася, тому що в автобусі могло продути, незважаючи на теплий початок весни, узяла свої баули, у які потім поскладає куплений товар, попросила мене попрощатися з мамою за неї (та ще не повернулася з роботи) і покинула квартиру.

Мама повернулася з роботи за півгодини й одразу засмутилася, що не встигла попрощатися з Варваркою, попри те, що відпросилася в начальства піти раніше додому. Вона дико переживала за Варварку-«човнярку», адже під час цих «мандрівок» могло багато чого трапитися. Але відмовити доньку від заміру стати успішною торговкою було неможливо: вона йшла вперед упертим биком і її не лякала холодна зброя тореадорів.

Від мами приємно пахло бензином, тому що працювала вона в конторі, що продавала технічні гази. Чомусь мені до душі було відвідувати її там і спостерігати, як вона керує чолов’ягами, котрі завантажують на машини схожі на патрони округлі балони зі стисненим газом. Ця робота вважалася шкідливою, і мамі загалом не подобалася. Проте колектив там був досить дружний, що їй імпонувало.

Наодинці з мамою мій внутрішній демон вдоволено потер долоню об долоню і цвьохнув батогом хвоста. «Починай», — пропищав він мені.

— Мамо, — сказала. — Мені потрібно в тебе дещо запитати.

— Що саме? — уточнила вона й поставила повний чайник на плиту.

— Мамо, хто мій справжній батько? — Мої слова мовби прошили її навиліт.

— Хто це тобі що наговорив? — сполошилася мама, її рука затремтіла, штовхнула чайник і з його носика хлюпнула вода.

— Ніхто мені нічого не казав, — запевнила. — Але я все знаю.

Моя сентенція була досить безглузда, але іншого шляху якось вигородити Варварку не бачила.

— Це тобі Варварка все розповіла, — здогадалася мама. — Ото вже язикате помело!

— Це не вона! — забелькотіла й пішла в наступ. — Я знаю, що його звали Назаром!

— Надворі вже досить тепло, незабаром підемо садити грядки, — відповіла мені мама й кинула до двох чашок по дрібці грубо помеленого чорного індійського чаю.

— Що-о-о? — здивовано вирячилася, немов дівчинка-імбецил.

— У мене є насіння кропу й моркви. Решту доведеться прикупити, — продовжила вона, нетерпляче підняла кришку чайника й заглянула до його середини, чи, бува, вода не закипає.

— Мамо, не забивай мені баки! Кажи, як є! — пішла я в атаку.

— Хочу цьогоріч посадити кілька саджанців — карликової вишні, жовтої черешні та, якщо знайду, айви, — мама залила чаїнки водою, що так і не встигла перетворитися на окріп.

— Мамо, алло?! — кілька разів клацнула пальцями перед порожнім неньчиним поглядом. — Я не відступлюся! Хто він?

— Назар Антонович Писька, — важко промовила мама, ніби роздирала склеєні ПВА стулки губ. — Він жив у містечку Д. Був на два роки молодший за мене…

Вона вся зібгалася, і по її щоках струмочками талого снігу побігли сльози. Її всю землетрусом трусонуло гірке, давно стримуване ридання. Цього я аж ніяк не очікувала й заклякла, тому що ніколи не бачила, щоб мама плакала. Але зуміла швидко оговтатися й заспокійливо обійняти її.

Мама не довго обливалася слізьми. Узяла себе в руки, закрутила всі внутрішні крани й промовила тріснутим голосом:

— Почекай, я зараз.

— Добре, — погодилася, хоч мене всю розпирала цікавість.

Я сіла на табуретку й розвісила вуха: мама копирсалася у своїй шафі, це точно. Вона завжди нервувала, коли я чи Варварка намагалися навести свої порядки на полицях з її вбраннями, тобто елементарно поритися в материних бебехах у пошуках незвіданих скарбів.

Мама повернулася й простягнула мені стару, зіпсовану часом чорно-білу фотокартку. З неї дивився на нас і легенько посміхався, схрестивши руки на грудях, симпатичний кремезний чолов’яга. Я була на нього досить-таки схожа.

— Це твій батько, — сказала мама й поглянула на мене побитою собакою.

— Нічого такий, доладний, — із захопленням мовила. — Одразу видно, що любив попоїсти.

— Забирай собі, — зніяковіло сказала мама, ніби школярка, яка провинилася.

— Клас, дякую, — узяла знімок і подумала, що непогано було б попросити у фотоательє відновити зображення, а мені — намалювати портрет батька…

Мама зовсім заспокоїлася, споглядаючи моє радісне лице — я з усіх сил намагалася виглядати дитиною, якій нарешті купили двоколісний велосипед.

— Мамо, чому ти раніше мені про нього нічого не говорила? — вирвалося в мене.

— Бо це ганьба, — зрадницьки смикнулася нижня губа в неньки. — Нікому про це не розповідай, благаю…

— Заспокойся, — легковажно кинула. — Якби не було цієї, як ти кажеш, ганьби, не було б мене. Невже ти жалкуєш про мою появу?

— Ні, звичайно, — хмикнула вона: мале-дурне ще…

— Розкажи мені все-все, — попросила я й почала пити чай, закушуючи булкою з варенням, адже маму завжди втішав мій добрий апетит.

У принципі, вона небагато повідала нового, тому що Варварка була чудовим інформатором. Серед усього мене вразило те, що батько після мого народження відвідував маму лише раз, коли мені тільки-тільки виповнилося два рочки.

— А ти тоді говорила мені, малечі, що ось це — твій тато? — поцікавилася з міркувань здорового егоїзму.

— Не пам’ятаю, — чесно зізналася мама, і з її вигляду було зрозуміло, що на ту пору це найменше її хвилювало.

Виявилося, що Назара зовсім не обходило, що його новонароджена донька носила ім’я чужого чоловіка. Як і маму, його влаштовувало, що це не породило лавиноподібну хвилю прикрих пліток. Назар спокійненько пересвідчився, що коханка добре облаштувалася на новому місці проживання, і більше до неї не навідувався. Та й допомагати дочці фінансово зовсім не збирався.

У мене закралася підозра, що на ту пору татових відвідин у Задрипинську в мами хтось з’явився й вона сама з насолодою його відшила якомога подалі, хоч якось угамувавши спрагу помсти. Але запитати таке в неї я б ніколи не наважилася.

Мама заборонила мені й думати про можливу зустріч із братом. Натомість щедро поділилася відомостями про всіх родичів по батьковій лінії. Їх було багато. І, звісно ж, усіх, за її словами, зовсім не турбує моє можливе існування.

Я погодилася з нею. Проте всередині зародився невидимий хробачок, який ворушив мою цікавість і спонукав зустрітися з родичами, насамперед — із братом.

На кухні все стукотіло й бахкало — мама перемкнулася на хатні турботи. Я не стала ворушити її задуманий спохмурнілий настрій — вона занурилася в себе й переглядала кадри минулого.

Разом із фотокарткою зайшла до спальні, яку ділила з сестрою (у своїй кімнаті вона облаштувала швейну майстерню). Увімкнула світло, поставила біля вікна мольберт, на нього — полотно, натягнуте на рамку. Фотокартку не хотілося нікуди ховати, вона ніби кошеня гріла мене. Мені вдалося прикріпити її до свого одягу.

Потім розчинила фарби й підготувала пензлики — мама ніколи не скупилася на добротне художнє начиння для мене, спеціально замовляючи його через пошту; вона розцінювала мої спроби як якусь містерію.

Я вмочила пензлик у жовту фарбу й розпочала. Поволі образ, що засів у моїй голові, отримував матеріальне тіло — це було зображення вагітної, у якої між бровами розквітає здивоване третє око.

8

Зіна

Ніколи не вважала себе ворожкою. Але відколи в мої руки потрапила чорна книжечка, стара й розтріпана, з пожовклими сторінками, на яких чорнилом рукописно були виведені заклинання, відчула в собі бажання розгадати її таємницю.

Спочатку це було досить невинно — за допомогою простих милозвучних віршиків із книжечки тісто для моїх недільних пирогів підіймалося вдвічі швидше, я вилікувала свою мастопатію й забула, коли ревізія навідувалася в магазин, де працюю й досі.

Якось у клубі звернула увагу на Назара — сина своїх недалеких сусідів. Після служби в армії він змужнів і погарнішав. Перестав бути отим сухоребрим скутим хлопчиком-дурником. Я настільки безсоромно дивилася на нього, що Назар узяв і запросив мене на повільний танець. Коли він притиснув мене до себе, то я вся вмить присмирніла овечкою, яку схопили за вовну й мають ось-ось відголомозити.

Назар був трохи напідпитку (нічого не дивного: у клубі завжди хтось наливає всім охочим з-під пазухи) і дозволяв собі недвозначно сопіти в мою шию. Я вся просто мліла.

На мій подив, хлопець після танців десь подівся й зовсім не намагався мене провести додому. А дарма — я вже кілька років жила сама в бабусиній хаті, окремо від батьків, де заправляла братова. Тож могла й запросити до себе «на каву переночувати». Цим частенько користувалися місцеві донжуани й без зайвих сумнівів прилітали вусатими хрущами на мої закличні вогні. При цьому в містечку я мала хорошу репутацію негулящої дівки — як приклад усім навколишнім лярвам.

Наступного дня обережно зібрала відомості про несподіваного кавалера — у Назара була дівчина ще зі школи. Нібито й одружитися мали, а оце зненацька побили горщики та інші крихкі речі. Але, як то кажуть, закохані чубляться, а за хвилину вже кохаються…

Не встигла перевернути табличку на дверях крамниці, що настала обідня пора, як одразу побігла додому й узяла до рук заповітну книжечку. Потрібні закляття знайшлися самі собою. Я шепотіла привороти, кричала проти вітру ім’я любаса й колотила в чайній заварці власні місячні виділення, які помірно скапували з мене другу добу, ніби організм пускав скупі сльози, переживаючи за мою долю старої дівки.

Задоволеною повернулася на роботу. Назар прийшов у числі перших покупців, одразу за бабою Одаркою, яка причовгала за хлібом. Що він хотів купити, хлопець і сам не знав.

— Чого тобі? — для годиться поцікавилася: звісно, що це я йому потрібна!

— Е-е-е, — задумався Назар. — Пляшку ситра.

— Ось, — одразу відкоркувала.

— Дякую, — хлопець поклав на прилавок дрібняки й пішов геть.

Такого перебігу подій я не очікувала і вражено простежила, як парубок віддаляється від мене. Зі ступору мене вивів дядько Мирон, який хотів купити шкалик і банку кільки для закуски.

Завершивши роботу, перерахувала виручку й замкнула крамницю. Літо завершувало свій біг, у повітрі пахло осінньою безпросвітною тугою, і мені хотілося вити.

— Зіно?! — покликав мене знайомий голос.

Озирнулася — неподалік на лаві сидів Назар. Під його ногами валялася непочата пляшка ситра.

— Зіно, я проведу тебе? — запитально ствердив зніяковілий хлопець.

— Аякже, — погодилася.

Усю дорогу Назар зі шкіри пнувся, залицяючись. Він розповідав мені кумедні та повчальні історії зі свого дитинства й армійського минулого, заглядав у вічі та постійно посміхався, ніби хтось узяв і голками пришпилив кутики його губ трохи вище до щік. Мене це тішило, і я відчувала себе кицькою, якій нарешті пофортунило дотягнутися до глечика зі сметаною.

Хлопець радо згодився на пропозицію завітати до мого дому й попити чаю. Я ж віддала перевагу обсмаленій каві з цикорію. Можливо, Назара краще було б нагодувати борщем, настала ж пора вечері, та й тарілка з червоним відваром буряка зовсім не викликала б підозр.

Я поставила перед хлопцем чашку із червонувато-коричневим чаєм та з цікавістю спостерігала, як він його п’є. Споживши, Назар благально простягнув до мене руки.

— У мене місячні, — попередила його.

— Нічого, я не гидливий, — заспокоїв мене хлопець.

Після любощів його писок увесь був вимазаний, мовби Назар заляпався густим борщем. Не обтершись, він запропонував негайно одружитися. Такого поспіху я не очікувала, але про всяк випадок погодилася — навряд чи мені світила ще якась добра партія.

Незабаром після весілля в нас народився син. Назар жартував, що малюк був зачатий тоді, одразу після чаювання. Волосся дитяти було рудим, аж червонуватим, хоч ні в моїй, ні в Назаровій родині подібних «кольорових» не спостерігалося. Щоб сусіди зайве не пліткували, я всім розповідала, що синочок як дві краплі святої водиці схожий на мого двоюрідного дідуся з Конотопа, якого ніхто, включаючи мене, в очі не бачив.

Дія моїх чарів із часом послабилася, і Назар почав зиркати на всі боки й подумки залазити під спідниці гарним дівчатам. Мене це важко зачіпало і я звично додавала до домашніх страв, приготованих лише для чоловіка, особливі «спеції». Та складалося враження, що в Назара від тривалого споживання виробився до них імунітет.

Мій поперек ніби хто огрів ломакою, коли різноока Катерина зайшла по сіль до крамниці й, косячи синім, підморгнула зеленим:

— Маєш, Зіно, залізні нерви…

— Тобто? — насупилася, бо терпіти не могла цю місцеву відьму-пліткарку.

— Та все містечко гуде про те, що твій Назар від коханки не вилазить… — насмішкувато заголубіло зелене око Катерини.

— Яка ще коханка? — обурилася на потіху черзі в магазині.

— Ой, а ти ж не знала? — удавано схарапудилася пліткарка, схопила пачку солі й накивала п’ятами.

Ледь стрималася, щоб не закидати її худу спину консервами й учорашніми буханцями, твердими, як камінь. Наступні покупці присоромлено намагалися не дивитися мені у вічі. Моя ліва повіка нервово сіпалася, і якби мене в ту хвилину щось запитали, відповіла б затинаючись.

Удома довго шаруділа сторінками книжечки. Потрібне закляття швидко знайшлося, але воно було страшним навіть для мене і я відмовлялася його застосувати, тому що воно мало хвіст із незрозумілих побічних ефектів. Та все ж таки пересилила себе й наважилася.

Хвіст ляснув Назара по серцю через три роки.

9

Ксенька

Остаточно вирішила поїхати в містечко Д. і зустрітися з родичами. Гроші на поїздку здобула не зовсім чесним шляхом. Поцупила у Варварки кілька комплектів чоловічого спіднього (вона потім подумала, що забула їх покласти в сумку ще на ринку в Білорусі після купівлі) та продала.

Зробила це доволі підло — угадала, коли до нашої квартири мав прийти постійний покупець, дядько Вано. Це для мене він був дядьком, для Варварки ж — просто Вано. Цей вусатий підтягнутий курдупель-грузин запав на пишні Варварчині форми й заходив щоразу після повернення дівчини з чергового вояжу нібито за обновками, а насправді — щоб попідбивати клинці.

Я перестріла Вано в провулку між двома висотками (вони були такими в масштабах нашого райцентру), у якому постійно дули протяги. Грузин був здивований, коли запропонувала йому придбати білизну, за яку заломила ціну втричі вищу, ніж зазвичай просила Варварка.

Вано спробував відмовитися, але я запевнила, що це йому передала моя сестра. Чоловік із невдоволеним виглядом заплатив мені за товар та поцікавився, чому не можна прийти до нас додому й там придбати. І тут мене понесло.

Зі стражденним виглядом правдолюба повідала очманілому Вано, що Варварка насправді на дух його не переносить і таким чином вирішила відшити набридливого клієнта назавжди. Це зачепило грузина за живе — раніше такого «ляпаса» від жінки він не отримував.

Вано покрутив вусами, попрощався й пішов туди, звідки прийшов. Я насмішкуватим поглядом провела його й зовсім не переймалася, що глибоко образила дядька. Адже я зовсім не брехала, коли казала, що Варварка його терпіти не може.

Наступним кроком було вгадати, коли можна буде безперешкодно чкурнути в містечко Д. Свою поїздку запланувала на весняні канікули. Заздалегідь дізналася, що через пункт призначення йде електричка, яка також кидає якорі й у нашій залізничній «гавані». А ось як так зробити, щоб мама із сестрою не зупинили мене в намірі втекти з дому — із цим було складніше.

Весняні канікули невпинно наближалися. Я спакувала невеликий наплічник з усім необхідним і в деталях продумала, що одягну, щоб було зручно, тепло й гарно. Навіть замислилася над пояснювальною запискою для мами. Зосталося тільки так хитро покинути рідний дім, щоб у ньому не стали бити на сполох одразу після мого прощального ляскання дверима.

На мій величезний подив, ця дилема вирішилася немов за порухом чарівної палички. Мама із сестрою на вихідні вирішили поїхати до бабусі, яка жила в селі під містечком Б., досить далеко від нашого Задрипинська. Зазвичай мама відвідувала бабусю раз на рік — на Великдень. Чому цьогоріч не дочекалася цього свята й поїхала раніше, мама пояснювала тим, що бабця хворіє.

Мене із собою вони вирішили не брати — я прибрехала про хворе горло. Повернутися мама із сестрою планували пізно ввечері на другий день, у неділю. На прощання мені залишили багато смачної їжі, банку малинового варення й кілька пачок фурациліну, щоб розчиняла в теплій воді та полоскала горло.

Я намагалася приховати радість на обличчі та скорботно просила передати бабусі вітання від мене.

Коли в суботу вранці рідні здиміли з хати, зателефонувала на вокзал. Моя електричка мала прибути на станцію через півгодини. Я домчала до неї за п’ятнадцять хвилин.

На дерматиновому сидінні електрички дозволила собі розслабитися й трохи подрімати в теплі. По вагонах ходили продавці солодощів, пива та канцелярських виробів, котрі весь час відволікали мене від блаженного відпочинку після навіженої гонитви з дому до станції.

На сусідній лаві сидів симпатичний хлопець, він прикував мою увагу. Намагалася не дивитися на нього, але як було не піддатися спокусі помилуватися його широкими плечима, затиснутими в шкірянку, та ірокезом, пофарбованим у кислотний білий колір? Та на нього весь вагон витріщався!

Парубку, вочевидь, було байдуже. Та й навряд чи він звернув би увагу на таку малолітку, як я. Його, вочевидь, хвилювали лише дорослі дівулі, подібні до он тієї, яка заклично світить стрункими ніжками в прозорих панчохах, попри холодну погоду.

— Привіт, — мене хтось нагло витряс із роздумів.

Підвела очі — Ірокез пересів на вільне місце навпроти мене і, схоже, мав намір познайомитися.

— Привіт, — осяйно всміхнулася. У хлопця було кілечко у світлій брові. Він мені подобався все більше і більше.

— Як тебе звати? — поцікавився Ірокез.

— Ксенькою, а тебе? — відповіла тремтливим голосом.

— Марко, — представився парубок. — Куди їдеш?

— У містечко Д., — простодушно поділилася.

— Я теж туди! — зрадів Ірокез. — Ти їдеш когось навідати? Бо раніше тебе там ніколи не бачив.

— Так, хочу відвідати родичів, — погодилася.

— А кого? — не вгавав Марко. — Я там усіх знаю!

І тут мене заціпило. Ну не могла я вимовити осоружне прізвище Письки! Над усе боялася осоромитися й зганьбитися в нахабних зелених очах випадкового кавалера.

— До Віри Майданської, це моя тітка, — придумала на ходу.

— Не чув про таку, — мовив Марко.

«Ну звісно, ніхто про таку не чув», — хотілося додати.

— А яку ти музику слухаєш? — сповз хлопець на іншу тему.

Ми якийсь час порожньо теревенили, і я могла краще роздивитися хлопця. Він був втіленням брутальної романтики, просто мрія всіх провінційних дівчат. Марко розповів, що навчається в Житомирі, в агроуніверситеті. Відтак парубок поцікавився, де я навчаюся. Я ледь не зомліла від цього запитання, тому що в цьому році мала закінчити лише сьомий клас…

— У школі, — сказала досить упевнено.

— А скільки тобі років? — запідозрив недобре Ірокез.

— Чотирнадцять, — приплюсувала собі два роки.

— А-а-а, я ж думав шістнадцять, — похнюпився Марко й знишк.

Наша люб’язна розмова зійшла на пси. Хлопця явно відштовхнула наша різниця у віці. Мене це дико образило, і я відчайдушно заглядала йому у вічі. Але Марко помітив якогось знайомого й, вибачившись, пересів до нього. Я залишилася біля розбитого корита й ледве не плакала. «Усі чоловіки — покидьки!» — звучала в голові фраза Варварки, кинута спересердя вслід екс-кандидату в її женихи.

Проте швидко заспокоїлася й нагадала собі мету своєї поїздки. Чхати хотіла я на всіляких ірокезованих парубків! Хай за ними інші малолітки мліють…

На станції разом зі мною вийшов не лише Марко, а й чимало люду. Вони розбрелися хто куди переляканими тарганами, над якими нависла хмара дихлофосу. За хвилину-дві залишилася сама, мов палець серед відрубаних побратимів.

Надворі сонце сягнуло полудня, стояла чудова весняна погода, повітря бриніло неясними сподіваннями від співу дрібного птаства… А я гризла себе за те, що відправилася на пошуки брата, знаючи лише назву містечка, де він народився, і його прізвище. Де ж мені його шукати?

Містечко Д. мало чим відрізнялося від нашого Задрипинська, хіба що залізнична станція була краще облаштованою і більшою. Тут також у центрі розташовувалися кілька багатоповерхових будинків, базар, пам’ятник загиблим героям у Великій Вітчизняній війні, школа, лікарня, пошта… Стоп.

— Хто-хто, а на пошті точно мають знати всіх жителів містечка, адже щодня їм листи й газети розносять, — сказала сама собі й попрямувала до двоповерхового шедевру зі скла та бетону, майже такого ж, як і в Задрипинську.

Біля пошти скакала на одній нозі підтягнута жінка, маючи намір вискочити на двоколісного коня з напханими свіжою пресою торбами на рамі.

— Вибачте, — звернулася до неї. — Добридень! Не підкажете, де знайти хату Назара Письки?

— Добридень! Та він же багато років, як помер! — оторопіла поштарка й витріщила свої незвичайні блимала, з яких одне було блакитне, а інше — зелене. Здається, очі ще й косили. І як жінка керувала велосипедом і досі не вбилася на дорозі?

— Знаю, — запевнила ввічливо, не звертаючи увагу на ґандж поштарки. — Мені потрібна його дружина й син.

— А ким ти їм доводишся? — зацікавилася жінка й аж вуха наставила.

— Далекою родичкою, — кинула. — То ви мені покажете, де вони живуть, чи ні?

— Покажу, — пообіцяла поштарка. — Мені якраз у той бік і треба. Що ж з тобою робити… Сідай на багажник, довезу!

— Дякую, звичайно… А ви зможете? Велосипед витримає? — здивувалася пропозиції.

— І не такі вантажі витримував! — хмикнула досвідчена поштарка. — Я тихенько поїду, а ти стрибай.

— Добре, спасибі, — ще раз подякувала.

Подумки понадіявшись на ласку Бога, який не дав би мені отак по-дурному загинути, скочила на багажник заднього колеса й усілася бочком, тримаючись обома руками за сидіння, на якому вихилясувала поштарка.

Дарма я сумнівалася в гостроті зору жінки — велосипед слухався її, мов живий, і їхав дорогою рівно, не хибався на виїмках. Та й машин тут було не багато — тільки й того, що зустріли вантажівку, молоковоз і підтоптаний «Москвич».

Поштарка не втрачала часу дарма й розпитувала мене. Найперше її цікавило, якою-такою родичкою доводжуся родині Письок. Правду казати не хотіла, та й не потрібна була вона цій жінці. Її вдовольнила розповідь про те, що я — троюрідна племінниця Назара й ось маю одну слизьку справу до його сім’ї, пов’язану з розподілом майна нагло загиблого далекого бездітного дядечка.

Мова про спадок її дуже збадьорила, і вона відчайдушно запедаляла вперед, у нетрі приватного сектора. Незабаром ми вигулькнули біля червоного цегляного будинку з чорними грядками й молодими деревцятами на подвір’ї.

— Тобі сюди, — мовила поштарка, пригальмувавши. — Передавай привіт від мене Зіні. Відчиняй хвіртку й заходь, не бійся. У них є собачка, але він не кусається.

— Не знаю, як вам і дякувати, — зашарілася.

— То пусте, — запевнила жінка й скочила на велик. — Щасти!

— Щасти й вам, — мало не вклонилася косоокій, помічною жіночкою вона виявилася, хоч і занадто цікавою… І як мені привіт від неї Зіні передати, якщо поштарка своє ім’я не назвала?

Мене всю почало трясти від хвилювання, коли відчинила хвіртку та зайшла на подвір’я. Під ноги кинувся маленький собачка й зашавкотів. Можливо, він жодної людини й не вкусив, але кидався на ноги, що аж… Мимоволі зупинилася, бо злякалася, що залишуся без холоші.

— Хто це там? — двері веранди відчинилися, і звідти висунувся незадоволений писок худої жінки зі, здавалося, зміщеним набік носом.

— Драстуйте, — привіталася.

— І тобі не хворіти, — сказала господиня. — Чого тобі? Показники лічильника?

— Ні, — замотала головою. — Ви — Зіна Писька?

— Так, це я, — насторожено відповіла жінка.

— Я — до вас. — Собачка під ногами загавкав дужче.

— Та цить, заразо, — гаркнула на пса жінка. — Заходь у хату.

— Дякую, — минула кудлатого охоронця й ступила на веранду.

Господиня не стала мені пропонувати заходити далі й кивнула на невеликий старенький диванчик під вікном:

— Сідай, можеш не роззуватися, чого хотіла?

— Зіно… не знаю, як вас по батькові, — мовила, а в самої від хвилювання спина змокріла.

— Зінаїда Іванівна, — сухо сказала жінка й у передчутті якоїсь неминучої біди схрестила руки на грудях.

— Зінаїдо Іванівно, — уже ледь не плакала, — я — позашлюбна дочка вашого покійного чоловіка Назара.

Жінка жадібно ковтнула повітря й оторопіло провела очима туди-сюди. Відтак схопилася за серце.

— Синочку! — крикнула вона. — Дай валідолу!

У ту хвилину валідол був потрібен не тільки їй.

Я схопилася, допомогла Зінаїді Іванівні сісти на диванчик. Тим часом двері, які вели в хату, відчинилися і забіг схарапуджений… Ірокез. На бігу він витирав масні губи кухонним «вафельним» рушничком. Його, очевидно, відірвали від обіду.

— Ти? — пронизав він мене очима й кинувся до матері.

— Валідол, — сказала вона йому.

— Зараз, — кинувся знову у двері до хати.

Тим часом я порилася в наплічнику й дістала жменю м’ятних льодяників — мама зазвичай купувала їх для того, щоб ушляхетнювати запах з рота після обіду.

— Тримайте, — поклала цукерку в долоню жінки.

Вона, задивившись на мене, спроквола вклала льодяник до рота.

Двері знову нахабно розклямилися, і на веранді потіснішало від гороподібної постаті Марка. У руках він тримав склянку, з якої пахло валер’янкою. Услід за запахом з хати примчав товстий чорний кіт. Він чіплявся до Ірокезових ніг і відчайдушно об них терся грубою шерстю.

— Котяро, — насварився на нього Марко й простягнув матері склянку: — Тримай, це валер’янка. Валідолу не знайшов.

— Ох, ніколи-нічого, — дорікнула мати, глипнула на мене й замовкла. Потім дрібними ковтками випила рідину.

— Легше? — запитав Ірокез.

— Легше, — відповіла господиня.

Марко потоптався на місці та глянув на мене:

— Як ти до нашого дому потрапила? Тітку не можеш знайти? Забула адресу?

— Марку, я шукала зовсім не тітку, — засоромлено відповіла.

— Синочку, це твоя сестра, — вирвалося в Зінаїди Іванівни зненацька навіть для неї самої. Вона навіть на мить прикрила рота, з якого ледве не випав льодяник.

— Сестра? — Марко підняв брови дашком. — Де ж ти взялася?

— А ти не знаєш, звідки сестри беруться? — насмішкувато-агресивно сказала жінка. — Батечко твій у свій час пристарався… Схожа вона на нього дуже… Ох…

— Мамо, ти, головне, не переживай, — затурбувався Марко.

— Гаразд, — підвелася жінка. — Уже відпустило. Ти, напевно, голодна, — звернулася до мене, — роззувайся, роздягайся й заходь до хати.

З цими словами Зінаїда Іванівна покинула нас з Ірокезом наодинці. Я скинула свої шкари й розстібнула куртку.

— Ксенько, — стиха покликав мене Марко.

— Що? — підвела на нього очі.

— Не думай, що я — не сповна розуму, але тебе дещо попрошу: не їж і не пий того, що мама тобі зараз запропонує, — на лиці Ірокеза читався непідроблений переляк.

— А що таке? — і собі злякалася.

— Вона може щось підсипати, — запевнив Марко.

— Отруту для пацюків? — посміхнулася.

— І її також… А може, і щось гірше, — змалів парубок.

— Тоді не буду, — пообіцяла.

— Я радий, що ти, сестро, знайшлася, — сказав Марко.

Підійшла поближче й обійняла його. Мене всю пронизало струмом: уперше пожалкувала, що Марко — мій брат…

10

Зіна

Мій бідолашний скалічений Назаре! Я тримала твою голову на своїх колінах і свідомо тягнула час, аби зателефонувати до «швидкої», давно прожованою, і від того несмачною, жуйкою.

Твоє серце (ця прибита синиця, яка була мені дорожча за всіх орлів, разом узятих) стукало щоразу рідше. Я вдивлялася у твої напівзаплющені очі й намагалася побачити в них своє відображення. Ти хотів щось мені сказати, язик неслухняно повертався, і ти давився ним, мов отруєним шматком м’яса.

Мій Гриць, якого я не стала ділити ні з ким… Твої батьки, Назаре, мали б назвати тебе саме так…

11

Віта

Я не стала вичитувати Варварку за те, що вона проговорилася. Однаково правда поплавком завжди вистрелює на поверхню, без різниці, скільки їй років — два, три чи дванадцять.

Мені було лишень образливо, що дочка не виконала мого прохання мовчати. Вона, мабуть, уже сама про все здогадалася: усю дорогу до бабусі я мало розмовляла й виглядала стурбованою.

З моєю мамою було все гаразд. Ну, не все — вона захворіла, проте не серйозно. На неї смерть чекала в наступному столітті, а до нього ще так далеко! На перший погляд.

Я відправилася в цю поїздку й узяла із собою Варварку для того, щоб не заважати Ксеньці. Її зустріч із братом мусила відбутися — ця подія мала безліч варіантів та передумов, як і кожна доленосна.

Наслідки від цієї зустрічі теж могли бути різними. Я дуже сподівалася, що моя готовність і навіть жертовність посприяти долі якось її умилосердить і вона не вчинить так, як того хоче вітроподібна непідкупна фортуна.

12

Зіна

Отруту для пацюків я, звичайно, не збиралася підсипати в їжу й питво для новоявленої родички. А ось трохи перетертих лап ропух, крилець опівнічного кажана й водички, якою обмивали покійника, мали б досить не зле забити памороки «сестричці». Так їй і треба! А то ще, гляди, батькову спадщину вимагатиме…

Прийшли син із дівкою.

— То як тебе звати, доцю? — запитала з улесливою материнською усмішкою.

— Ксенькою, — замість неї відповів Марк.

— А ви що — ще в електричці познайомилися? — здогадалася.

— Ага, — підтвердила Ксенька й усілася на стілець, дбайливо підсунутий Марком. У мене зрадницьки сіпнулася повіка: до мене він ніколи так запопадливо не ставився.

— Їж, голодна ж з дороги, — поставила перед дівчиною на стіл полумисок з борщем і ложкою сметани в ньому та ще кількома інгредієнтами. Поклала поруч дві скибки хліба.

Потім заглянула до холодильника, дістала відбивні та взялася їх розігрівати на сковорідці. Коли поглянула на стіл, вдоволено помітила, що полумисок був порожнім.

— Дякую, я вже наїлася, більше нічого не треба, — дівчина рішуче підвелася.

— А як же відбивні? Я до них картопельки посмажу, — запропонувала запопадливо.

— Ні, не треба, — твердо відмовилася Ксенька.

— Тоді йдіть з Марком до вітальні, відпочиньте, я зараз теж прийду, — наказала їм і заходилася мити посуд.

Зайшовши до вітальні, помітила, що син із Ксенькою прожогом відсахнулися одне від одного, ніби їх застукали на гарячому. Я, мовби нічого не помітила, запропонувала чаю.

Дівчина категорично відмовилася й сказала, що їй пора додому, електричка незабаром прийде. Я не стала її утримувати: усе, що могла, те вже їй поробила. Сподіваюся, більше вона ніколи не постукає в наші двері.

Марк зголосився її провести. Якби моя воля, не відпустила б його з цією малою поторочею, у якій дивовижним чином перемішалися риси Назара і його проклятущої любаски. Але хіба втримаєш двадцятирічного лоба в хаті! Не буду ж поїти його для цього всілякими настоянками! Ще, гляди, загнеться, як батько…

Щойно вийшли за ворота — узялися за руки. У мене в серці одразу стрельнуло. Щось останнім часом підводить, кляте. І Назар учора приснився — ніби стояв он під тією яблунькою й дивився чомусь не на мене, а за мою спину.

13

Марко

У Ксеньці щось було таке… невловиме. Я підсів до неї тоді в електричці зовсім не для того, щоб буденно познайомитися з юною наївною кралечкою в надії на дещо. Хоча на подібний перебіг подій теж розраховував. Мене до неї тягнуло таємним магнітом. Вона мені була схожа на всіх моїх родичок, знайомих дівчат та однокласниць. Мені весь час бажалося зазирати в її лице.

Смішно, ми брат і сестра. У вітальні ми тільки про це й говорили. А потім Ксенька взяла моє лице обома долонями й поцілувала просто в губи. Її в’юнкий язик хвостом ящірки ляпнув по моєму піднебінню. Я закам’янів. У ту мить зайшла мама.

Не знаю, що вона бачила. Проте байдуже.

— Який натуральний колір твого волосся? — поцікавилася Ксенька. — Як у мене, русявий?

— Рудий, — зізнався. — Завжди не любив колір свого волосся. Мене через нього в школі Рудьком прозивали.

— Рудько — звучить доволі непогано, Писька — гірше! — засміялася сестра.

— Щодо прізвища я не комплексую, — мовив. — Письки — це старовинний козацький рід!

— Це гідно поваги, — продовжувала хихотіти мала.

— Слухай, — раптом сполошилася вона, — як ти думаєш, твоя мама не помітила, що ти борщ у помийницю вилляв?

— Ні, не помітила, — запевнив. — Я більше переживаю за нашу свиню, адже саме їй ті помиї в їжу підуть.

— Що ж з нею буде? — запитала Ксенька.

— Самому цікаво, — знизав плечима.

— Твоя мама щось знає, так? Знається з нечистим? — Ксенька заглянула в моє обличчя.

— Так, — коротко відповів і замовк.

Мені було б легше, якби не знав, що мама вміє зживати своїх ворогів зі світу. Моє дитинство скінчилося в п’ять років, коли побачив, як вона пригостила свою подругу, котра дозволяла собі патякати зайве, власноруч спеченими тістечками. Перед цим у крем для випічки мама всипала всілякі моторошні додатки, послідовність яких звіряла з написаним у чорній таємничій книжечці. Усі ці маніпуляції робилися на моїх очах, тому що вона думала, що я нічого не зрозумію і не запам’ятаю. Мама заборонила мені торкатися тістечок, які запаморочливо пахли на всю хату.

Мамина подруга з’їхала з глузду надвечір того ж дня. По цей день вона безвилазно гибіє в «жовтому домі».

— Ми ще зустрінемося? — перервала мовчанку Ксенька.

— Звичайно! — запевнив. — Даси свою адресу? Я приїду в гості!

— Обіцяєш? — запитала сестра.

— Обіцяю!

Ксенька зупинилася, дістала рожевий записник, зовсім дитячий, із котиками на обкладинці. Написала на листочку, вирвала його й засунула в кишеню моєї куртки.

— Я й номер домашнього телефону написала, — сказала вона.

— Я передзвоню, будь певна, — посміхнувся їй.

За кілька хвилин ми вже стояли на платформі залізничної станції. Електричка запізнювалася всього на дві хвилини. Обом стало дуже сумно. Я притягнув її до себе й пригорнув. Мій ірокез тріпотів під пронизливим вітром, як державний прапор України.

— Хочеш, поїдемо разом? — запропонувала Ксенька. — Моя мама із сестрою приїдуть додому тільки завтра ввечері.

— Пропозиція спокуслива, але ні, не поїду, — відмовився.

— Чому? — похнюпилася Ксенька.

— Ти ж сама бачила, що в мами серце хапає, — пояснив.

— І це єдина причина? — наполягала дівчина.

Я не міг їй збрехати:

— Боюся залишатися з тобою наодинці під одним дахом, — сказав як є.

Ці слова присоромили Ксеньку. Вона глибше занурилася обличчям у мою куртку. Я наважився погладити її скуйовджене волосся. Ксенько-Ксенько… І де ти взялася?

Нас оточили люди — електричка прибувала на колію, про що й повідомляв залізничний «брехунець». Ксенька відштовхнула мене від себе й, не прощаючись, забігла в нутро залізного монстра. Вона сіла біля вікна й дивилася, доки електричка не втекла зі станції, як я жестами пояснював, що обов’язково передзвоню.

Удома мене зустріла стурбована мама.

— Синку, з нашою свинею щось не так, — розповідала вона. — Я дала їй їсти, вона все виїла з корита, а потім сіла, ніби собака, і почала вити. Може, свиня сказилася, як гадаєш?

Зітхнув і пішов за ветеринаром. Усе-таки я був винний перед свинею.

14

Ксенька

Переступила рідний поріг хворою. Усі сусіди бачили (не сиділося їм у теплій оселі, бачте!), як я звідкись повертаюся додому пізно ввечері — розхристана, розпашіла й така безумна, що мене можна було сплутати з нетверезою панянкою.

Моє горло дерли всі ті слова, які не змогла сказати Маркові. Тепер ніякий розчин фурациліну не врятує від їхнього колючого дроту.

Я скинула з себе весь одяг і підставилася під гарячий душ. Вода прояснила думки й надала наснаги.

Насухо витершись, зайшла до кімнати, увімкнула світло й дістала фарби. Почала з рук. Якби в мене була хна, можливо, візерунки були б витонченішими. Але й так некепсько виходило. Поволі химерні малюнки покривали все моє тіло. Коли я завершувала прикрашати власне лице, мов великодню писанку для бабусі, пролунав дзвінок від вхідних дверей.

Я накинула на себе халат Варварки, підбігла до дверей і запитала, хто там. Але ніхто не відповів. Тоді наважилася відчинити двері.

Звісно, що це був Ірокез. Мій Ірокез.

15

Віта

Мене всю підмивало повернутися додому. Прокинулася і, дивлячись на темряву за вікном, відчувала, як мій Всесвіт котиться в пекло. З Ксенькою щось сталося!

Доля не витримує жодних домовленостей з нею і в останній момент робить те, що заходить у її хворобливу уяву.

Мама здивувалася, що я зазбиралася в дорогу спозаранку, хоч перед цим обіцяла, що погостюю до вечора. Мене всю трусило від тривоги, не могла ні їсти, ні пити. Варварка намагалася розпитати, що скоїлося, але я й сама напевно не знала.

Здавалося, що моє волосся сивіло з кожною хвилиною, яку витратила на шлях додому. Варварка вже й сама дещо зрозуміла й знервовано гризла нігті.

Нарешті старенький автобус дістався автостанції Задрипинська. Ми розігнули затерплі спини та якомога швидше пішли в напрямку дому. Я попросила Варварку поводитися тихо й повернула ключ у замку. Він не піддавався. Тоді штовхнула двері — вони були відчиненими!

Ксенька спала на своєму ліжку сном немовляти. Вона була геть уся вимазана фарбою — вочевидь, працювала всю ніч. Чомусь найбільше серед кольорів було червоного. Та й картин ніде не було…

16

Варварка

Те, що це початок гибелі мого затишного мікросвіту, зрозуміла, коли мама забрала документи з моєї школи в місті Б. і завезла в школу села, де жила бабуся.

Мама пояснювала, що так буде краще для всіх. «Бабуся пригляне за тобою», — запевнила вона. Я відчайдушно розказувала, що вже доросла й сама здатна про себе подбати, а бабуся може мене відвідувати час від часу. Та й батько міг би заглядати… Навіщо ж ось так нагло відривати мене від друзів?

Для мами це були порожні слова. Вона завжди робила так, як уважала за потрібне.

На щастя, у сільській школі серед нових однокласників виявилося кілька моїх знайомих, з якими потоваришувала, коли гостювала минулого літа в бабусі. Та й інші діти були непоганими. Клас був невеликий, не такий роздутий і переповнений, як у міській школі.

Учитель музики досить високо оцінив мої вокальні дані, і я почала брати участь у репетиціях шкільних урочистих заходів… Співи захопили мене у свої палкі обійми й розрадили.

Однокласники цікавилися, чому залишила міську школу. Їхній інтерес можна було згасити жартами. А ось селянки так просто мене не відпускали. То одна, то інша тітонька ніби ненароком зустрічала мене, коли йшла кудись чи поверталася з навчання, і з лагідним усміхом розпитувала, де мама. Я втікала від них, як від чуми. Їхні запитання болісно ранили мене.

Після суду мама в кожні вихідні відвідувала нас із бабусею. Щосуботи вранці чекала її на сільській зупинці, і коли вона виходила з автобуса, кидалася навперейми й щосили обіймала. Тоді мама плакала.

Її живіт ріс і ріс із кожним тижнем, здавалося, він уже досягнув достатньої округлості, проте продовжував збільшуватися. Живіт був автономною підстанцією маминого тіла, мені подобалося гладити його й відчувати, як під шкірою пурхають метелики.

Мені не вистачало її. Це жахливе відчуття. Коли на шкільних репетиціях чула щемку пісню, присвячену матері, то все в мені стискалося. Тоді я розгублювалася й намагалася приховати свою вразливість від однокласників, щоб вони, бува, не почали насміхатися. Особливо мене розривало на частини від пісні «Чорнобривці насіяла мати». Досі не можу її слухати спокійно.

Іноді Назар приїжджав разом із матір’ю. Він дуже відрізнявся від мого батька. Геник постійно літав у своїх алкогольних хмарах, і його в цьому житті мало що хвилювало. Назар же твердо тримався на обох ногах, був кам’яноподібним у своєму внутрішньому спокої і водночас веселим та енергійним. Раніше Назар часто відвідував маму. Проте після її засудження — усе рідше.

Усе-таки я дуже сподівалася, що він одружиться з мамою, адже вона носила його дитину. Гадалося, що це принесе втіху всім навколо.

Мамі все частіше хотілося бути на самоті. Вона любила гуляти в полі, що розпочиналося одразу за бабусиним городом. Під високим прозорим небом, одягнена в теплу куфайку і з дідусевою двостволкою в руках про всяк випадок, матуся нагадувала зечку, яка втекла із сибірського заслання. Вона сама зізнавалася, що зі зброєю їй спокійніше — мало що могло статися серед безлюддя. Хоча насправді саме через вагітність мати стала тремтіти за свою безпеку, раніше до такого не додумалася б. Часом поверталася заплаканою і з хрипким голосом. Про що вона сповідалася церковному куполу піднебесся — хтозна.

17

Віта

Слідчий насмішкувато дивився то на мене, то на обстановку нашої кімнати. Вочевидь, його не залишив байдужим польський сервант під стіною та дорогий килим на підлозі. Та й чехословацька люстра з безліччю сяючих на сонці кришталиків привертала увагу…

— Підпишеш? — поцікавився слідчий, підсовуючи мені папір.

— Ні, — заперечила. — Не підпишу.

— Тоді згниєш у тюрмі! — не витримав і зірвався слідчий. — Шахрайка!

Поглянула в його вирячені більма й викривила губи в подобі посмішки: тобі мене не залякати.

— Не передумала? — гаркнув він.

— Не переживайте так, виразка знову відкриється, — сказала спокійним тоном.

— Звідки знаєш про мою виразку? — сполошився слідчий. — Хто розповів?

— Хто треба, — мовила. — А якщо вам моя люстра сподобалася — забирайте. Це буде чудовий подарунок для вашої дружини Тетяни. У вас же річниця одруження завтра. І вона давно про таку мріяла, еге ж?

— Хто тобі… — загарчав слідчий і закрутив обличчям.

— Це підписувати не буду, — відрубала. — Не треба на мене вішати зайве. Забирайте люстру й до суду мене не турбуйте.

— Собача робота, — здався слідчий і поцікавився, як вимкнути електрику.

Через півгодини він із коробкою, у яку я дбайливо запакувала коштовну люстру, потупцяв геть.

Я притулилася спиною до стіни й поволі з’їхала на підлогу. Варварку вразить голий дріт із лампочкою під стелею, коли повернеться зі школи, але матеріальні цінності — то пусте. Головна моя цінність — ось тут, під черевною стінкою.

І треба було мені так по-дурному попастися! Як наївну школярку, обвели навколо пальця! Працювала собі спокійненько в їдальні заводу «Червоногвардієць», ні, треба було послухатися добросердних порадників і перевестися до «Передовика»! Тамтешня завідувачка продовольчим відділом, яка була переді мною, вочевидь, знала, що буде хвиля перевірок і зачисток, та встигла вчасно втекти. А ось мені за жадібність дісталося по повній.

Тепер не лише люстрою доведеться відкупитися, а й добрим ім’ям. Ху… Щось млосно мені, хоч би не знепритомніти… Не переживай, маленька, це тебе не стосується! Ти й так мені допомагаєш чим можеш…

18

Варварка

Ксенька прокинулася через годину після нашого приїзду. Зовсім не здивувалася, що ми приторбачилися раніше заявленого часу, і довго милася у ванні.

— Варварко, — покликала мене до себе, але всередину ванної не впустила, розмовляла через ледь розтулені двері.

— Що? — запитала грубувато.

— У мене місячні почалися, дай прокладку, га? Будь ласка! — попросила сестра.

— Пачка на верхній поличці в лівій шафці, сама візьми, — дозволила.

Місячні Ксеньки ми чекали всією родиною — у мами вони почалися в дев’ять років, у мене — в десять. А ось молодшенька дозрівати відмовлялася… Мама навіть до лікаря її водила. Той виписав Ксеньці вітаміни й порадив матері не хвилюватися через дрібниці.

Я злилася на Ксеньку. По-перше, вона знову без дозволу взяла мій халат. Це при тому, що в неї був свій. Чомусь мій їй подобався більше. По-друге, той халат неможливо було віддерти від фарби, яка чомусь заліпила його внутрішній, а не зовнішній бік. По-третє, сестра з незбагненних причин виглядала такою щасливою й відстороненою від цього світу у своїй нірвані, що це не могло не бісити.

Не знаю, що про це думала мама. Вона теж стала зовсім закритою й постійно вдивлялася у власну пітьму. Зараз мама взялася за прибирання й упорядковування комори, щоб я не випробовувала її терпіння запитаннями. А це ціла купа роботи.

Ксенька теж не хотіла, щоб до неї чіплялися з розмовами, тому дбайливо відпирала мій загиджений халат. Працювала добре, вочевидь, совість заїдала, що сестрині речі не береже.

— Де твої нові картини? — запитала в неї, коли вона притарабанилася на кухню поснідати.

— Їх немає, — відповіла сестра. — Не вдалися.

— Ти що, їх з’їла? — запитала, натякаючи на повну відсутність доказів нічного малювання.

— Ага, з кетчупом, — мовила дотепниця.

У сестри був відмінний апетит, під компот вона згризла півпалки ковбаси й майже цілий батон. Їжа приземлила її, і Ксенька, крім себе, почала помічати й решту співмешканців. Вона посміхнулася до мене, підняла рукав і показала на внутрішній частині лівої руки підпухлий візерунок у вигляді серця, яке вибухає і своїми часточками творить осердя нової галактики.

— Гарно, правда? — запитала Ксенька, і радість сипнула з-під її вій іскорками снігу. Мені аж стало заздрісно.

— Гарно, — оцінила. — Чим це так? Воно ж не змивається? Це що, справжнє татуювання?

— Ні, не справжнє. Я сама роздряпала шкіру й залляла фарбу. Воно через деякий час зникне, — довірливо поділилася сестра.

— Ти що, — постукала по власній макітрі, — зовсім здуріла? Спочатку — мій халат, потім — руку скалічила…

— Хто руку скалічив? — відірвалася від комори мама. — Ксенька руку скалічила?

— Ні, тобі почулося, — заперечила. — Хоч мамі не покажи, — прошепотіла сестрі, — вона й так сама на себе не схожа.

— Ні, ти що! — запевнила Ксенька й уся заквітла жоржиною.

— Ти закохалася? — нарешті мене осяйнуло. — Хто він?

— Ні! З чого ти взяла? — зненацька визвірилася Ксенька. — За-ко-ха-ла-ся! Ще чого!

Вона витерла стіл від крихт після бутербродів і пішла в кімнату.

За деякий час туди заглянула. Ксенька малювала, позираючи на пожовклий знімок, на якому я впізнала Назара Письку. Проте на полотні зображення чоловіка чомусь мало вражаючий білосніжний ірокез, який так і напрошувався під ніж озвірілого індіанця.

19

Назар

Віта снилася мені щоночі. Я намагався з нею поговорити, виправдатися, але вона була німою статуєю, яка байдуже підставляла обличчя назустріч моїм реплікам, ніби мокрому снігові. Часом уві сні Віта рвала замок на вустах та відповідала мені, тоді прокидався з якоюсь неясною надією й увесь день ходив сам не свій, згадуючи нічну гостю.

Дружина здогадувалася про мої душевні тортури й зводила мене, допитуючись, що зі мною таке. А що я їй міг відповісти? Темний за її спиною роззявляв до мене рота — ні звука не виникало з його горлянки, тільки виповзали звідти клубки туману, що затуляли голову Зіни, і вона ставала зовсім без башти.

Я всього себе віддав роботі. Кидався вовком на всі замовлення, які потрібно було виконати. Ремонтував усі машинерії, що потрапляли під мою гарячу руку, — від трактора до дитячої залізниці.

Учора цілісінький день провів під вантажівкою, мов під товстою фригідною жінкою. Міг узагалі відмовитися ремонтувати машину та передати цей обов’язок комусь із підлеглих, але перед цим уночі мені привиділася Віта — вона покірно підставляла свої губи під мої поцілунки, і спогади про це перевертали душу.

Виліз з-під машини ввечері та сказав собі, що баста. Завтра їду до неї, до того містечка, у якому вона тепер живе. Тим паче, що туди ходить електричка, дуже зручно.

Зіні набрехав, що маю нагальну справу в Житомирі, мені там мають передати деякі потрібні дефіцитні деталі. Дружина сполошилася й не хотіла мене відпускати. Проте я зробив ображений її недовірою вигляд, і вона піддалася.

Віту я попередив про приїзд. У мене був її номер телефону — вона сама його мені повідомила: мало що могло з нами статися. Я не міг відмовитися зрідка дзвонити Віті. По мені мурахи повзали й шкіра ставала гусячою, коли чув її привітний голос. Хотілося одразу побачити колишню коханку. Але щось мене не відпускало й тримало на короткому ланцюзі, ніби старого дворового пса. Моя вірність Зіні останнім часом була гідна поваги.

Приїхавши до пункту мого «паломництва», насамперед зайшов до дитячого магазину й купив гарну ляльку із золотистим волоссям. Потім — до продуктового, придбав гостинців для Віти та Варварки. Мене всього трусило перед зустріччю — не бачив кохану понад два роки. І пора вже було познайомитися з дочкою.

Зіна постійно вимагала, щоб говорив їй, що люблю, дивився їй в очі при цьому та якомога частіше цілував її і обіймав. Виконував це слухняно. Та насправді коханою подумки називав лише Віту. І розуміння того, що мій вибір був помилковим, доводило до божевілля.

Віта мені відчинила двері ще до того, як натиснув на кнопку дзвінка. Вочевидь, побачила у вікно, як я йшов.

Я одразу обійняв її — подарунки випали з рук і попадали на підлогу. Вона радо відповіла на поцілунок, і підлога вислизнула з-під моїх ніг…

— Заспокойся, ще дитина побачить, — приземлила мене Віта.

Але пізно — мала вже стояла позаду нас і недовірливо блимала на мене спідлоба. Я посміхнувся до неї, але дівчинка засоромилася й схопилася за материну спідницю. Вона спочатку не хотіла брати ні ляльки, ні пакуночка з цукерками, проте цікавість перемогла, дівчинка схопила подарунки й повернулася до кімнати, щоб там їх спокійно роздивитися.

Ми з Вітою обережно заглянули до неї — Ксенька невміло розгортала цукерки й годувала ними ляльку. Про себе теж не забувала. Це мене розчулило. Помітив, що ніжки доньки — мініатюрна копія материних, мають такий же вигин литочок. А нижню губку Ксенька закопилює точнісінько, як я, коли зосереджуюся над пильною справою…

— Не відволікаймо її, — запропонувала Віта.

Вона взяла мене за руку й завела до ванної.

— Тобі треба помити руки з дороги, — сказала жінка й тихо защепнула двері зсередини.

Ми кохалися за сценарієм, давно відпрацьованим нами, і я намагався в ньому помітити зміни, привнесені іншим чоловіком. Віта їх не приховувала, і мене це розпалювало все більше.

— Ти — мій, — повторювала вона.

Хіба я міг їй заперечити?

…Віта сиділа за кухонним столом, годувала Ксеньку з ложечки картопляним пюре й зовсім не цікавилася, чи цього разу я покину дружину й почну жити з нею та кохати тільки її. Вона значно подорослішала.

Або їй було байдуже.

20

Віта

Суд промайнув швидко. Казенним вершителям справедливості, цим утомленим фемідам із виколотими очима та відрізаними грудьми, було абсолютно начхати, хто там виправдовується й мочить штанці від страху в куточку.

Наді скували руки наручниками, ніби рецидивістці, і два здоровані-цербери назавжди забрали її з собою. До мене довго не могло прийти повідомлення, що отримала всього три місяці виправних робіт. Я б мала радіти цій звістці?

Господи, та всіх працівників совкових закладів громадського харчування мали б судити за систематичне розкрадання народного майна! Починаючи зі студентів — майбутніх кухарів, які літні канікули проводили на практиці в їдальнях кримських санаторіїв.

Чого я тоді тільки не бачила! Одна з моїх колежанок додумалася палки ковбаси перекидати через паркан санаторію, а потім їх перепродувати вічно голодним місцевим жителям. Її зловили знаменно — через котів, яких збіглося на чудові аромати сила-силенна. Пухнастики розтягували ковбасу врізнобіч, видряпували одне одному очі за неї та надривно верещали. Дівчину виперли з училища з великою ганьбою.

Вона була не вельми кмітливою, це вже точно. Бо вже тоді ми прекрасно розуміли, що красти, точніше — брати, не тільки можна, але й треба. Лишень робити це було потрібно як? Тихенько! І вміти ділитися при цьому.

Я вміла це, як ніхто інший. Ніхто не смів дорікнути мені непрофесійністю й зажерливістю. Я годувала і свою сім’ю, і батьків-кумів-друзів, і про впливових знайомих не забувала. Апельсини, цей екзотичний соковитий фрукт? Замість фруктівниці в кухні стояв емальований тазик, заповнений дефіцитними дарами природи. Шоколадні цукерки — батончики, вафельні, з начинкою-помадкою? Коробки з ласощами чекали на Варварку, малу ласунку, у кухонних шафках. Я вже мовчу про консерви, сервелат і майонез. Мій холодильник завжди був забитий по зав’язку й сито бурчав.

Що там сказати — одного разу я принесла з роботи… живе порося. До керівництва мала приїхати представницька впливова делегація зі столиці, і для їхнього пригощання було куплено невеличке жирне молочне поросятко. Його мали гарненько запекти і цілим із яблуком у рильці та з паперовими «кліпсами» у вухах подати на стіл для ясновельможного панства.

Мені стало настільки шкода те поросятко, що за смішну ціну викупила його й відвезла матері. Замість засмаженої свинини ми подали фаршировану рибу. Ніхто нічого й не помітив.

А мама вигодувала поросятко до вражаючих розмірів та заколола його на Різдво. Що ж, зате воно прожило зайвих кілька місяців…

Після суду для моєї сім’ї настали справдешні голодні часи. Виправні роботи я відбувала на льонокомбінаті нашого обласного центру. Там мене поселили в гуртожитку, в одній кімнаті з двома молодими неодруженими панянками. Вони були доволі привітними й прийняли мене до себе без проблем, не дарма ж їх задобрила кількома пляшками горілки й відмінною закускою. Інші тутешні мешканці були ще тими почварами й за їжу перегризали одне одному горлянки, ніби кримські коти за халявну палку ковбаси. Яскрава деталь — на секції був єдиний для всіх старенький холодильник, зроблений, здавалося, із танка. Продукти з нього часто-густо нахабно крали, хоч підписуй їх, а хоч — надкушуй. Цупили також і з каструль та зі сковорідок, які шкварчали на газових плитах у спільній кухні. Те, що іноді й окріп із твого чайника зливали, — узагалі не варта уваги дрібниця.

Мене рятувало те, що на вихідні нова начальниця Емма Гнатівна відпускала мене додому, і я могла відігріти застуджені нерви біля родини. Начальниця взагалі була хороша жінка, я її не забула потім віддячити подарунком.

Робота на льонокомбінаті виявилася легшою, ніж у їдальні. Там доводилося до запаморочення з самого ранку чахнути над каструлями, а тут я майже відпочивала. З огляду на мій «цікавий» стан Емма Гнатівна доручила мені наглядати за верстатом, що сновигав нитками й плів скатертини в ткацькому цеху. Щодня в спецівці та хусточці приходила на роботу й під високою стелею виробничого комбінату почувалася досить-таки у своїй тарілці.

Після виправних робіт до виходу в декретну відпустку мені залишалося шість тижнів, і я попросилася знову на льонокомбінат. Мене найняли, і я потім спокійно пішла в декрет, як добропорядна громадянка.

У Р. ніхто не знав про моє бурхливе минуле. Для них я була матір’ю-одиначкою, жіночкою-«розлученкою» з двома малими дівчатками. Причому досить заможною — позбувшись квартири в Б., придбала тут набагато більшу, ще й зуміла її чудово вмеблювати за кошти, які мала в загашнику.

Для холостяків Задрипинська я була ласим шматочком. І мені подобалася їхня увага. Вони прикидалися вірними товаришами й безкорисливими донкіхотами, аби піддобритися й отримати джек-пот. Я могла запросити до себе на гостину кавалера й пригостити чим Бог послав. Сподівалася, що в закличному чоловічому квітнику мій внутрішній колібрі нарешті розгорне крильця та довірливо затріпоче ними, жадібно витягуючи довгий хоботок. Але ж ні.

Мій колібрі став опудалом.

21

Марко

Дорогою до ветеринара заглянув на автостанцію. Останній автобус, який прямував до обласного центру через Ксеньчин Задрипинськ, мав вирушати за годину.

Коли я почув про це, у моїй голові клацнув механізм і коліщатка затерлися злагоджено, витворюючи динамічну мелодію. Вона переповнила мої груди й надула їх вітрилами фрегата.

Я «доплив» до ветеринара, дядька Ярослава, і розповів йому про біду, що сталася зі свинею. Дядько знав мою сім’ю — колись нашу корову, яка перестала жуйку жувати, від нетравлення шлунка рятував.

Ветеринар сів у «Ниву», посадив мене біля себе, і ми погазували. Дорогою він із хитрим виглядом розповів кілька масних бородатих анекдотів, мовби ініціюючи в певний орден розпусників. Я гигикав у відповідь теж із хитрим виглядом. У дядька було руде посічене волосся. Я мимоволі торкнувся свого ірокеза, який до знайомства з вибілюванням мав таке ж, як у водія, забарвлення. Можливо, він теж родич маминого двоюрідного дідуся з Конотопа?

Коли ми прибули, свині стало зовсім кепсько. Вона лежала на боці й час від часу глибокодумно похрокувала, ніби ділилася враженнями від учорашньої вечірки під антипохмільний келишок розсолу.

Ветеринара це надихнуло на подвиги: він високо закачав рукави й перевзувся в кирзачі.

— Нічого, пройде, — заспокоював він маму.

— Якщо вона має здохнути, Ярику, то так і скажи, я її заріжу, — стурбовано відповіла та.

— Почекай, Зінко, зарізати завжди встигнеш, — мовив ветеринар і спробував заглянути в пащеку бідосі.

Я попросив матір вийти у двір.

— Мамо, я їду знову до Житомира: мій сусід по кімнаті, Остап, сьогодні в гуртожитку виставляється за свій день народження, — на ходу вигадав.

— Чому раніше не сказав? — нахмурилася мама. — Я ж нічого тобі не спакувала в дорогу!

— Я все сам! — запевнив. — Не турбуйся!

Поцілував її в щоку, вона любить, коли їй виявляють такі беззаперечні знаки уваги. Кинувся до будинку й нашвидкуруч запакував у дорожню торбу кілька банок консервації, висипав тарілку домашніх пряників та загилив туди ж капустину.

— Гроші, — пролунав пострілом мамин голос.

Мою спину від несподіванки обдало морозом. Мама всунула мені в руку скрючені банкноти.

— Я вже біжу, бувай! — мимохідь попрощався й щодуху помчав.

Біг настільки швидко, що слина збилася в роті нудотним клубком і я випльовував її, мов кров, із таким же мідним присмаком. Забіг до автобуса тоді, коли дверцята ось-ось мали зачинитися. Кинув водієві купюру, і він утомлено махнув рукою: сідай, студенте, вічно безбілетний…

Дорогою до Задрипинська встиг кілька разів відключитися й заглибитися у важкий сон — грозову теплу хмару. Одразу прокидався від того, що лобом боляче бився об віконне скло. Автобус заколисував, погойдуючись на дорожніх вибоїнах, він їхав у темряві, освітлюючи собі шлях підсліпуватими більмами фар кудись уперед, а може, задкував у минуле…

Автостанція Задрипинська не відрізнялася від тієї, що псувала краєвид у моєму містечку. Була хіба що дбайливіше підбілена вапном. Я глянув на папірець, залишений Ксенькою, і швидко зорієнтувався. У цьому не було нічого складного — у цьому містечку, як і в моєму, усього дві головні вулиці, означені звучними іменами великих міфічних діячів компартії. На одній з них жила сестра.

У під’їзді її будинку було тепло, біля дверей нижньої квартири на килимку дрімала маленька сучечка, від якої смерділо дустом. Вона показала мені дрібні чорні зуби й загарчала для годиться.

— Яка хороша собачка, — розказував їй, обережно обходячи. — Хороша…

Сучечка гаркнула, коли ступив на першу сходинку, що вела на другий поверх. Я підскочив і через секунду стояв біля заповітної квартири. Собака одразу заспокоїлася. Вона, мабуть, уважала себе швейцаром із функцією ліфтера.

Ксенька відчинила мені, і її вигляд був вартий візиту бригади психіатрів. У мене було враження, що вона на мене чекала.

— Заходь, — схопила Ксенька мене за руку. — Як же чудово, що ти приїхав! Я ніби відчувала це, віриш?

— Вірю, — погодився й поставив сумку на підлогу.

— Ти до мене переїхати надумав? — узялася кокетувати сестра.

— Ні, зранку їду на навчання. А чим ти займаєшся?

— Як завжди, дурницями, — зізналася Ксенька. — Хочеш, і тебе розмалюю?

— Хочу, — зненацька погодився. — А знаєш, хочу!

— Тоді — уперед, — захихотіла сестра.

Що там сказати — чим далі годинник цокав за північ, тим більше наші голови паморочилися й ми втрачали глузд так легко, мов щось дешеве та елементарне, що продається в кожному магазині.

Коли заспівали треті півні, вони застали нас за дивним заняттям: я наколював шкільним циркулем на одній її руці татуювання-експромт, а вона, сміючись, аби не плакати від болю, підстригала мій ірокез манікюрними, гострими, ніби бритва, ножицями.

У порізи я залив фарбу, щоб малюнок не вибивався з візерунка, яким було вкрито решту тіла Ксеньки.

— Годі, — на тому сказав їй і відібрав ножиці. — Пора спати!

— Ти ж зі мною ночуватимеш? — поцікавилася сестра. — Будь ласка, залишися до завтрашнього вечора! Ми ще щось придумаємо!

— Я переночую, але зранку поїду, — твердо відповів. — Так буде краще.

— У-у-у, — заскиглила Ксенька.

Вона постелила мені на ліжку сестри, але спали ми на одному. Я закутав її в ковдру, обійняв і решту ночі то дрімав, то прокидався, ніби продовжував їхати в автобусі й битися лобом об віконне скло.

Ледь зажеврів світанок, піднявся й швидко зібрався в дорогу. Ксенька схопилася, коли вже відчинив двері.

— Може, залишишся? — благально мовила вона.

Мені вже ставили таке запитання — три-чотири роки тому. Воно пролунало з вуст моєї першої дівчини — вона так само стояла, мерзлякувато кутаючись у халат, босоніж, із розтріпаним волоссям, і прохала залишитися з нею ще трохи. Але я відмовився й пішов геть. Наші стосунки так нічим хорошим і не завершилися — кожен почав шукати примарне щастя в обіймах інших. І чи знайшов?

— Не бійся, я повернуся, — сказав Ксеньці. — Хіба я хоч раз не виконував те, що обіцяв?

— Ти ще жодного разу мене не підвів. Проте… обіцяв ти мені лише раз, — усміхнулася Ксенька.

— Іди спати, — попросив її. — Будь ласка, просто зараз іди й лягай у ліжко.

— А двері? — запитала Ксенька.

— Не переживай, тебе ніхто не насмілиться торкнутися, тепер ти під моєю опікою, — продовжував її гіпнотизувати.

Сестра втішилася й повернулася в кімнату. Я міцно причинив двері за собою, щоб їх не розхлябав протяг, і прислухався. У квартирі було тихо.

— Я повернуся, — для чогось повторив.

22

Віта

Долю інших бачила досить чітко, могла прорахувати багато життєвих ситуацій. А те, що коїться із Ксенькою, не влазило в жодні ворота. Ну не могла вгледіти, що з нею сталося, хоч плач! І запитати її прямо — язик не повертався, хоч силоміць його крути, ніби ключ у замку.

А тут ще той Павло. «Павел» — так цей чоловік любив представлятися незнайомим симпатичним дамам, мовби від того зросійщення його ім’я вивищиться на недосяжну сонцесяйну висоту, а його персона отримає безкоштовний «Мерседес-Бенц» із золотим знаком на капоті та пільгову фазенду на кримському узбережжі.

Павло працював зварювальником і частенько забігав до газконтори. Я йому одразу сподобалася, він узагалі нерівно дихав до кожної гарячої жіночки, яка могла стати жертвою-дружиною для нього, а також доброю мачухою для його сина. З дружиною молодцюватого зварювальника стався нещасний випадок — її на смерть збив КамАЗ, у цій аварії постраждала й теща Павла. Ця трагедія трапилася пізно ввечері на магістральній вулиці Задрипинська, якою постійно мчали машини. Водій просто не помітив двох жінок, котрі переходили дорогу, тому що вона зовсім не освітлювалася. Очухавшись від втрати, Павло був у пошуках нової королеви й прикрої старушенції на додачу до неї.

Відколи зварювальнику виповнилося сорок п’ять років, він зовсім утратив гальма. Вочевидь, його вражала перспектива зістаритися на самоті. Чомусь саме в мені він убачав свою останню надію на гармонійне подружнє життя.

Те, що в мене не було настрою для спілкування, лише збуджувало в Павлові палкі почуття. Щодня він приносив до контори букет то свіжих, то штучних (якщо сусіди забороняли глумитися над своїми клумбами) квітів. А також цукерки й коньяк, сподіваючись якось мене підпоїти й укоськати, хоча сам не вживав спиртного.

Переживання за Ксеньку настільки виснажили мене, що вирішила відволіктися й подарувати Павлу кілька хвилин приємного спілкування.

Хо-хо, цей чоловік був із тих, хто так вхопиться за жіночий палець, що й одразу обручку на нього одягне. Я не зоглянулася, як він мене відвів додому й познайомив зі своїм синочком Валериком.

Валерик виявився двометровим бугаєм вагою за сто кілограмів з очевидними вадами в розумовому розвитку. Він згріб мене в обійми, назвав мамою й запевнив, що завжди слухатиметься та приноситиме зі школи лише п’ятірки. Це при тому, що Валерик мав ось-ось одинадцятий клас закінчити. Радісний татусь квітнув, немов свіжі та штучні квіти, разом узяті.

Поведінка хлопака довела мене до сліз — ці бідолашні діти мене завжди розчулювали. Павло скористався моментом і рішуче бухнув по розжареному ковадлу молотом — запропонував розписатися. На цих словах він став на коліна й компанію йому склав Валерик.

Мої губи самі розтягнулися, промовляючи слово: «Згодна». Павло підскочив коником і взявся розповідати, як добре заживемо всі разом, як гарно переплануємо його будинок для кращої зручності, які ще надзвичайні перспективи нас чекають.

Слухала кавалера й притлумлювала в собі дар провидиці, не бажаючи бачити його витверезні візії. Опудало мого колібрі стрепехнуло крильцями, мені цього було досить.

23

Ксенька

Уся кімната була завішана картинами. Увесь тиждень, вільний від навчання, присвятила малюванню й використала майже всі свої запаси художніх «помічників». На щастя, мама пообіцяла, що купить усе, що треба, — список додавався.

Варварка подарувала мені свій халат — усе одно він не відіправся, і тепер я, ніби плюшкін, ходила лише в ньому. Узагалі, я нагадувала божевільного вченого — із нечесаними патлами, заляпана фарбою й зі скаженим блиском в очах. Я й гуляти не ходила — прокидалася й одразу бралася до пензлів. Сестра відтепер ночувала у своїй майстерні, бо наша спальня перетворилася на хаос, який вона називала ще й смердючим.

Мені майже ніхто не заважав. Сестра шила в майстерні, а ввечері до неї забігали на годинку чоловіки, які потребували білизни та спілкування з файною дівчиною. Серед них — новий фаворит Варварки, високий кучерявий парубок на ім’я Максим. Це був унікальний випадок, коли хлопець їй подобався, тому що зазвичай вона знаходила в особинах чоловічої статі стільки недоліків, що про побачення з ними й мови не було. Варварка познайомила мене з Максимом, ніби показала кавалеру незвичайну домашню тваринку чи рідкісну колекцію раритетних марок. Хлопець не мав снаги милуватися моїми витворами мистецтва, а тим паче їх обговорювати, він узагалі був звичайною хазяйською дитиною, яку не переобтяжували глобальні проблеми буття. І Варварці це в ньому подобалося, адже загалом вона була така сама.

Мама ходила на роботу й час від часу стурбовано на мене споглядала, німо промовляючи: «Що з тобою, доцю?» Вона спробувала мене відволікти від художньої праці, у якій я просто згоряла, і зустрівши сусідську дівчинку, мою подружку Ярину, попросила її навідатися до нас. Щодо мене, то потреби в спілкуванні з подружкою чомусь не відчувала. Раніше мене й за коси, було, не відтягнеш від Ярини, ми разом уперше навідалися на дискотеку в клуб, довго гуляли, коли надворі була чудова тепла погода, ходили разом до школи. А це… Виявляється, були на світі й цікавіші речі.

Ярина й справді зайшла мене відвідати, я якраз узялася за нову картину, і її ідея вселилася в мене благословенним духом.

Це мало бути наймасштабніше творіння з усіх, які писала до цього. Полотно розтягнула на власноручно збитій рамі з рейок, які мені ввічливо підігнав сусід дід Борис, воно, здавалося, зайняло півкімнати. Образ картини преміцно засів у моєму запаленому мозку — це було зображення хлопця й дівчини, одягнених у легкі тонкі тканини, що гарно розвіваються під поривами холодного вітру, хлопець і дівчина йдуть босоніж у зимову далечінь, тримаючись за руки й не залишаючи за собою слідів. Цю картину я хотіла подарувати матері.

Ярина довго роздягалася в передпокої, перевзулася в домашні капці, які стояли біля вішалки спеціально для гостей, і зайшла до моєї майстерні. Вона дивилася то на мене, то на ту неоковирну картину посеред кімнати — я саме розпочала писати, і полотно не справляло враження. На його громіздкому фоні інші картини якось не привертали увагу.

— Малюєш? — поцікавилася Ярина.

— Пишу, — відповіла.

— А, зрозуміло, — сказала подружка. — Може, сходимо в суботу на дискотеку? Мене батьки відпускають.

— Ні, — відмовилася. — Я буду зайнята.

— Оцим? — підняла вгору брови Ярина й сіла на моє ліжко. — Це, звісно, дуже круто, але навіщо стільки часу цьому присвячувати?

— Знаєш, коли я пишу, то відчуваю таку радість… Це неможливо ні з чим порівняти, — сказала дівчині, хоча насправді знала, з чим писання можна ототожнити — зі світлом, що переповнювало мене від спілкування з Ірокезом.

— Ти так багато встигла всього намазюкати, — не зовсім шанобливо мовила Ярина.

Мені приємно було її бачити, але водночас хотілося, щоб вона швидше пішла додому. Кінчики моїх пальців аж поколювало, настільки хотілося продовжити почате. Ярина, схоже, це зрозуміла.

— Через п’ять хвилин починається «Баффі, винищувачка вампірів», — сказала вона. — Ти будеш дивитися?

— Треба працювати, — з полегшенням відповіла. — А ти йди дивися, не соромся.

— Я піду, не пропустила ще жодної серії, — виправдовувалася Ярина й похапцем одягалася. — Бувай, Ксенько, передзвони, коли тобі набридне бруднитися у фарбі.

— Обов’язково повідомлю цю радісну звістку, — засміялася. — Бувай, Ярино.

«Нарешті, — співало все в мені, — нарешті вона пішла».

Я повернулася до кімнати й вдихнула на повні груди запах свіжонаписаних картин, який любила понад усе на світі. Звісно, після запаху шкіри Марка, що нагадував аромат змоклої під літнім дощем футболки.

24

Марко

Фізична праця має безсумнівні переваги над розумовою — чудово звільнює мозок від усілякого непотребу й просвітлює думки. Тож коли хлопці позвали мене попрацювати вечорами вантажником вагонів, махнув рукою на навчання й пішов з ними. Та й зайва копійка не шкодила — стипендію платили таку мізерну, що вистачало її на дні, а не тижні.

Увесь тиждень вергали то мішки, то цеглу, то метал. М’язи налилися нелюдською силою, а ірокез, зменшений Ксеньчиними стараннями, потемнів від пилу. Потім додумався шапку одягати.

У п’ятницю сходив до перукарні й попросив відновити мій натуральний колір волосся. Перукарка — висока довготелеса краля з волоссям, яке нагадувало залакований вибух, — прихильно розглянула мій ірокез і поцікавилася, чому він так непрофесійно обчикрижений.

Я ще раз повторив своє прохання. Краля зітхнула і взялася чаклувати. На останок, як подарунок, вона вклала мій ірокез в гнівний стояк, від чого я став нагадувати схарапудженого йоржа.

Краля із жалем провела мене очима. Шкода, але нічого не міг їй запропонувати — у Задрипинську на мене чекали.

Зідзвонився з Ксенькою ще вранці, і вона просто верещала, вимагаючи, щоб одразу після навчання її відвідав. Вона стверджувала, що я сподобаюся як сестрі, так і мамі, і вони нічого не матимуть проти мого приїзду. Я погодився приїхати, проте перед цим мав навідатися додому.

Мама одразу мені відзвітувала про свиню: жива, здорова, має хороший апетит. Я втішився за худобину.

— Мамо, мені треба з тобою серйозно поговорити, — звернувся до неї.

— Що? Що таке? — запідозрила недобре ненька й завмерла з ополоником у руці, яким насипала мені суп у тарілку.

— Мамо, хто мій справжній батько? — поцікавився й торкнувся свого рудого ірокеза.

— Ти що, перефарбувався? — тільки зараз помітила зміни в мені.

— Ні, повернув усе, як було. Не зістрибуй із запитання. Хто мій справжній батько? — наполягав.

— Уже тепло, завтра могли б на город вийти, — похнюпилася мама. — Настав час ранню цибулю садити…

— Мамо…

— Хто-хто? Назар Писька! Давно у свій паспорт заглядав? Що це за питання такі дурні? Що це ти на власну матір надумав? — Мама міцніше стиснула ополоник у руці, аж метал заскреготав ропухою.

— Мамо, ти ж знаєш, що я тебе люблю, нічого такого я не маю проти тебе, — миттю притих.

«Господи, благаю, щоб він не продовжив цю розмову!» — мабуть, подумки почала молитися мама. Проте Бог уже давно її не чув.

Я якусь мить мовчав, суп у тарілці вистигав і ставав схожим на жирну пляму. Поглянув у тарілку, мене мало не знудило, я сковтнув і встав. Мама інстинктивно позадкувала. Вона що, боялася мого удару? Дожився…

— Я не схожий на свого батька. Тільки на тебе. Моє волосся — руде. Як у ветеринара, дядька Ярослава. Мамо, не викручуйся. Зізнайся по-доброму. Я тебе любитиму в будь-якому випадку, — дивився на матір так, ніби мої очі були розстрільними вогниками снайперських гвинтівок.

— Йой, серце, синочку, — мама почала театрально сповзати під стінкою.

— Мамо, не треба вистав, — скривився, ніби вступив у лайно, — Розповідай, або піду геть.

— Я… Я… Води. Дай води. — Мама вже сиділа під стінкою, її трусила пропасниця.

— Ось вода, мамо, якщо тобі справді погано, викличу «швидку», — послужливо подав склянку.

— Не треба. Я тобі все розповім…

25

Зіна

Ярослав був здорованем, чорнооким рудьком, хорошим спеціалістом-ветеринаром. Парубок на все містечко. Після служби в армії потрапив на війну в Афганістані, проте не любив згадувати ті часи, і коли хтось вирішував із ним про це потеревенити, відразу наїжачувався й обламував співбесідника короткими, як автоматна черга, словами. Коли наставала чергова річниця виводу військ з Афганістану, Ярослава запрошували прийти до місцевої райдержадміністрації разом з іншими воїнами-інтернаціоналістами на офіційний захід «з приводу», проте він завжди відмовлявся, знаходячи переконливі причини.

Після повернення з війни відучився в Житомирі на ветеринара й повернувся в рідне містечко Д. Два роки попрацювавши, він оженився на одинадцятикласниці, яка після випускного вечора в школі навіть не встигла оговтатися. Вона йому народила одне за одним двох синів.

Ярослав почувався щасливим, лише час від часу на нього напливала «планета», і він, веселун і говорун, раптом замовкав, ставав німчуром. Дружина Наталка знала цю його особливість і старалася не звертати уваги на «припадки». У такі моменти Ярослав виконував роботу «на автоматі», і коли його знайомі починали дивуватися, як він змінився, чоловік не реагував. Незабаром, як і Наталка, навколишні люди звикли до особливостей Ярослава, тим більше, що вони довго не тривали, день — і на волю проривався веселий й нестримний характер чоловіка, який не міг не заряджати оптимізмом усіх навколо.

Наталка не знала, що коли її коханий Ярик перебував у «припадочному» стані, його огортав слиз і морок, він відчував себе дуже самотнім, у чорній дірці безвиході. Він бачив свою стару хату, покоцані меблі, облуплену автівку, нужденне містечко. Йому хотілося взяти гранату й засунути її між ноги голові райдержадаміністрації, щоб вибух докотився й до Президента України. Він не жив — він виживав за свою скромну зарплату. Його посвідчення учасника бойових дій і відповідні пільги лише додавали приниження.

Одного разу, коли Ярослав знову помітив, як із нього скапує слиз і додому йти не хотілося, щоб не бачити сумних очей Наталки, ноги його понесли прямо до моєї хати, «Зіни з магазину».

Я не була вже такою конспіранткою — чоловіки в містечку між собою обговорювали мене, тримаючи звабливий образ як заначку на «чорний день». Ярик важко погрюкав у двері. Відчинила й з подивом угледілася в темні, з кривавими жилками, очі гостя.

На моє привітання він лише стомлено кивнув і без дозволу зайшов у хату. Сів у кухні й зняв свої чоботиська, обмащені в рудий глей — щойно з колгоспної ферми, де рятував корову, яка не могла розродитися. Я вперше бачила Ярослава в такому стані. Спочатку подумала, що він п’яний. Потім придивилася й зрозуміла, що помиляюся.

— Щось сталося, Ярику, у тебе все добре? — лагідно поцікавилася.

— Усе добре, Зіно, — хрипко відповів.

— Чому ж ти такий набурмосений?

Але мені у відповідь була мовчанка й суворий волоокий погляд. Я добряче злякалася. Хтось мені розповідав, що Ярослав на війні отримав поранення в голову. Ще захоче вбити!

— Хочеш чаю? Може, їсти? Уже вечір, мабуть, ти голодний весь день! — забігала навколо нього. У якусь мить перечепилася об його брудний чобіт і гепнула прямісінько в чоловічі обійми.

Він стиснув мене й не відпустив до ранку. Я не сміла йому перечити. Краще вже так, ніж бути закопаною у вишневому садочку. Уранці, як тільки на сході зажевріло, Ярик схопився, одягнувся й зник. Відтоді він завжди приходив у «припадочному» стані до мене. Наступного дня робив вигляд, ніби нічого не пам’ятає. Ми ніколи не розмовляли про це. Нас ніколи ніхто не бачив разом.

Коли вийшла заміж, Ярик перестав до мене приходити. Відтоді — як відрубало. Я не знала, плакати мені чи радіти. Звісно, мені не була приємною мовчанка Ярика, проте він надолужував іншим…

Та хай йому грець! Коли народився мій син, я все зрозуміла. А чи зрозумів Ярослав? Що-що, а руйнувати його сім’ю такою звісткою не хотілося. І власну родину — теж. Та й для людей менше причин пліткувати. Як про це здогадався Марко? Але… не це мене зараз повинно хвилювати.

26

Павло

Мого Валерика ображали в школі. Дивно, це робили шпінгалєти — худющі пуцьвіріньки, яких Валерик міг би своїм лапищем легко причавити, і не пискнули б! Ті хулігани насміхалися над сином, кидалися в нього паперовими кульками, підкладали кнопки на сидіння, а він лише пихтів у відповідь.

Валерик лише один раз вдарив ліктем забіяку — випадково, той скакав, управляючись у знущанні, а синові засвербів ніс. Тож він підняв руку й потрапив забіяці в писок. Ото крику було! Аж до директорки мене викликали.

У навчанні він пас задніх, бо знічувався на публіці, не міг багато говорити, та й узагалі не любив читати книжки, зате Валерик мав «відмінно» з інформатики! А таких було не багато. Мені вчитель з інформатики Володимир Мороз, коли перестрів мене на вулиці, так і сказав: «Ваш син — геній! Те, як він швидко навчається й складає програмки, чудо якесь, їй-бо!».

На радощах я купив Валерику комп’ютер — великий, як телевізор, ціла байда! То він узагалі, коли був удома, перестав на вулицю виходити. І розмовляти — теж. А коли опанував у тому комп’ютері геть усе, став кудись зникати. Пізно повертається зі школи або на вихідних кудись піде, і навіть не каже куди.

Вирішив за ним простежити. Іде собі мій Валерик, двометрова дитина, ширша, ніж довша, діловито руками махає. На обличчі — вираз «Не підходь, уб’є!». Дійшов до центру містечка, почимчикував до клубу. Заглядає у вікна. Думаю: що ж він там видивляється? Обережно зайшов за спину Валерика, якраз там кущі росли, то сховався. Дивлюся: у клубі йде тренування балетної студії «Джерельце». Тренуються одні дівчата. Репетицію веде кульгавий Онуфрій Станіславович, престарілий танцівник, кажуть, у молодості він був відомий, у Москві виступав. Аякже-аякже. Чоловіки між собою пліткували, що Онуфрій — голубий. І що це його коханець із ревнощів покалічив: ногу зламав, а вона неправильно зрослася. Ось Онуфрій і повернувся на свою батьківщину — родом із села Верби нашого району, і вчить тепер балету дівчат. Хлопці такого діла цураються.

Ну, гадаю собі, мабуть, мій Валерик закохався в якусь танцівницю. Приглядаюся. Справді — очей не зводить із Настуні, нашої сусідки Таміли старшої доньки. Настуня — висока, довгонога, худюща, як трясця, з величезними медовими очима, куди такому, як Валерик, до неї.

У залі помітили двометрового типа, який влипнув носом у скло вікна. Дівчата почали перешіптуватися й хихотіти. Онуфрій Станіславович нахмурився й щось вигукнув. З-за скла долинуло лише:

— Н-н-н-а!

Валерик миттю відірвався й пішов собі. Я ледь устигнув застрибнути в кущі з метою конспірації.

Бідний Валерик! У Настуні очі — як дві бурштинові краплини, у яких застигли комахи-зіниці.

27

Валерик

Світ — смуга яскраво-червоного, як квітка, що вицвіла на сонці, пасмо чорного, як весняна земля, ніби волосся коханої людини. А між цими кольорами — свіжий зелений, смачний і хрусткий.

Я так бачу світ. Він насправді невинний і бентежний, як запах немовляти, ніжний, мов білосніжна посмішка дівчини.

Дівчини, яку звати Настуня.

Світ точний і безпомилковий, як гроно цифр, як танець алгоритмів. Відчуваю, як він пульсує в мені, десь між серцем і пупком, відчуваю, як він провалюється нижче й вибухає вже в моїй голові: спочатку — яскраво-червоний, потім — чорний із родзинками золотавого, а затим настає черга зеленої зони.

Тоді весь світ стає салатовим. І в ньому танцює Настуня, високо піднімаючи ніжку. Вона — вісь землі, осердя, навколо якого все крутиться. І хай цей світ тільки мій, це не значить, що він не має права на єдино правильну версію.

Настуня… Я ношу твоє ім’я на своєму піднебінні, як червоно-чорно-зелену мушлю.

28

Віта

Я відчувала біль унизу живота, ніби ось-ось мають розпочатися місячні. Але ні, це не вони, точно знаю. Це моє передчуття. Біль наростав, і в голові крутилося лише: «Ксенька». Щось із нею не так.

Підійшла до її кімнати й відчинила двері. Фарби, пензлі, усе це скажене причандалля зникло з-під ніг і рук. Велетенська картина в центрі кімнати акуратно запнута білим простирадлом. Ксенька озирнулася на звук прочинених дверей. Свій заляпаний різнокольоровою фарбою халат вона, напевно, спопелила. Натомість красувалася в білій батистовій сукні без рукавів, яку випросила, щоб я її купила, минулого літа.

Її руки були по передпліччя розмальовані хною. Я внутрішньо здригнулася, але не показала це.

— Мамо, у нас сьогодні будуть гості. Приїде Марко, мій брат, — схвильовано, на одному диханні сказала Ксенька. Вона полегшено видихнула. Вочевидь, занадто довго не наважувалася мені це повідомити.

— Що-що? — відчула, як усередині все обірвалося. Оце новина!

Ксенька у відповідь щось залопотіла, ніби вітряк під гарячими подихами урагану. До мене долітали лише уривки того лопотання: украдене чоловіче спіднє у Варварки, подорож, хлопець з ірокезом, поштарка на велосипеді, Зінаїда Іванівна…

Стоп! Зіна?

— Ти розмовляла із Зіною?

— Так, мамо, — покірливо підтвердила донька.

— Ти… — усередині все похололо, з колін ніби вийняли суглоби, я присіла на стілець. Трохи заспокоїлася й продовжила: — Зіна тебе чимсь пригощала?

— Ні, що ти! — Ксенька хмикнула, мовляв, що я, дурепка? — Марко віддав ту їжу свині…

— Ну добре, — я спохватилася. — О котрій він приїде?

— Приблизно за півгодини.

— А раніше ти не могла сказати? Я — у магазин! — ще не вистачало, щоб Марко подумав, що в мене щодня порожній холодильник.

Красиву святкову Ксеньку я вирішила не турбувати, натомість змусила Варварку почистити картоплю й зварити її. Старша донька скривилася, але почувши про гостя, єхидно посміхнулася й погодилася попрацювати.

«Цікаво, Марко схожий на Назара?» — билося в моїй голові, коли я бігла по сир, оселедця й печиво до магазину.

29

Ксенька

Марко з’явився якось несподівано, хоча я чекала на нього. Мама саме повернулася з магазину, Варварка розчервонілася біля плити, я тинялася кімнатами й не могла справитися з хвилюванням, аж тут — дзвінок.

Він стояв у вітальні, і я поглянула на нього ніби з боку — він був геть іншим у своєму пальті й синьо-червоному шалику. Я з подивом роздивилася його рудий ірокез. Марк був геть іншим, але не чужим.

Мама з Варваркою прибігли з кухні, познайомилися з гостем і… вигнали мене з ним із квартири! Бачте, вечеря ще не готова, сходіть до сусіда дядька Степана.

Не сказати, що мені дуже приємно було, але водночас хоч не мозолили нікому очі. Дядько Степан і тітка Галя мешкали біля нас у двокімнатній квартирі. Тітка Галя була сторожем, а дядько Степан — письменником. Наша сімейка з ними товаришувала. Коли я була зовсім малою, і не було на кого мене залишити, мама просила дядька Степана й тітку Галю за мною пригледіти. Саме дядько Степан навчив мене надувати жувальну гумку у великі рожеві кулі. Нині Варварка часто бігала до сусідів на каву й іноді мені здавалося, що вона в них курить. Воно й не дивно — дядько Степан був затятий курець і пияк, кого хоч «на голку» посадить.

Тітки Галини вдома не було — вона була на своїй зміні. Узагалі-то вона мала вищу економічну освіту й раніше працювала головним бухгалтером на великому місцевому підприємстві, яке виготовляло верстати, але Радянський Союз розвалився, разом із ним — і підприємство. Верстати стали більше нікому не потрібні, як і тітка Галя. Та погана звичка тричі на день їсти залишилася, тож тітка Галя працювала сторожем на тому ж підприємстві з виготовлення верстатів — охороняла тонни металобрухту.

Дядько Степан писав оповідання й новели, раз у три роки видавав за спонсорські гроші (найчастіше спонсором виступала тітка Галя) збірку своїх творів і зазвичай здобував за неї грошову премію на якомусь всеукраїнському літературному конкурсі. Факт отримання грошей викликав ейфорію, яка переростала в сорокаденний запій.

Тітка Галя пишалася чоловіком-письменником, але ненавиділа його запої. Протягом сорока днів вона проходила кола пекла.

На першому — чоловік ставав відстороненим від світу цього, і коли його повертали на грішну землю, страшенно злився й нервував.

На другому — Степан пропивав останні гроші й «позичав» у дружини гаманець з усім вмістом. На третьому — він страшенно ображався на звинувачення жінки в крадіжці й бив її в лице.

На четвертому — Степан акуратно й не дуже спаковував жінчині речі, щоб виперти її з квартири й голосно матюкався, бо з кожним разом це робити було все важче, адже неподалік відкрився перший секонд-хенд і тітка Галя стала його фанаткою, тож її лахів із кожним тижнем додавалося.

На п’ятому — тітка Галя із синцями під очима сиділа на торбах під квартирою, а чоловіків її шпетив через двері, боячись їх відчинити, щоб дружина не завдала йому у відповідь важких тілесних ушкоджень.

На шостому — приходив зять тітки Галі та дядька Степана, виламував двері, давав пенька тестеві й заносив до квартири бебехи улюбленої тещі. Зять просто боявся, що теща прийде до нього жити.

На сьомому — Степан поволечки виходив із запою, вибачався перед дружиною, каявся й від усвідомлення своєї вини бився головою об стіну в кухні. Що цікаво — саме в кухні, бо її стіни були обкладені кахлями.

Холодні кахлі морозили письменнику чоло, і він починав складати докупи свої п’яні думки, щоб із них зліпити бодай щось читабельне…

Я якусь мить повагалася перед оббитими чорним дерматином дверима дядька Степана й тітки Галі, а потім натиснула на кнопку дзвінка.

Як і думала, двері відкрив дядько. Він був у негліже, тобто в теплому чоловічому халаті до п’ят, одягнутому на голе тіло. На грудях поли халату розходилися, і було видно волохаті жирні груди третього розміру. Я боязко поглянула на Марка: чи, бува, його не відлякає будуарний вигляд сусіда. Але той лише заспокійливо всміхнувся.

Привіталася, представила чоловіків одне одному (Марко першим простягнув свого краба, і дядько Степан його потиснув) і щось почала белькотіти про те, що мама ще не зварила картоплі на вечерю. Дядько все зрозумів і ширше відчинив двері.

Тітка Галя була на роботі. Про неї нагадувала ще тепла плойка біля дзеркала (тітка завжди намагалася тримати себе в повній бойовій готовності до знешкодження чоловіків своєю красою), невловимий аромат дешевого дезодоранту й відкритий тюбик ядучо-рожевої помади.

Дядько Степан, очевидно, саме прокинувся після ранкового променаду. Його пика була пом’ята, очиці ледь виднілися з-за круглих щік, які були ніби набрані водою.

— Кави? — прохрипів він.

— Не відмовлюся, — білозубо всміхнувся Марко.

— Я теж, — проквилила за компанію, хоча раніше кави не пила зовсім. Тим більше з дядьком Степаном. Це вам не бульбашки з жувальної гумки надувати!

— Зараз зроблю. — Сусід важко, перевальцем, як качка, поніс свою тушу до плити.

Ми з Марком всілися на табуретки й спостерігали, як дядько дістає смажені кавові зернята, перемелює їх у машинці й насипає у джезву.

— Кава має бути як жінка: гаряча й солодка, — сказав він і багатозначно поглянув на Марка.

Відчула, як мої щоки залив рум’янець. На що це натякає дядько Степан?

— Ви — письменник? — поцікавився Марко.

— Так, — з гордістю сказав дядько Степан і пішов в іншу кімнату.

Незабаром він повернувся. У його руках була тоненька книжечка.

— Дарую! — дядько, перш ніж урочисто вручити її Маркові, розгорнув книжечку й поставив свій автограф.

Марко не менш урочисто, обережно, ніби новонароджену дитину, узяв до рук книжечку. Я заглянула через його плече (м-м-м, від запаху мого брата можна було втратити глузд, він пахнув, як здобна булочка з яблуками й корицею) — це була краєзнавча розвідка про гонористу польську красуню Евеліну Ганську, що якусь там сотню років тому жила неподалік від мого містечка й полюбляла французьких прозаїків на сніданок, обід і вечерю. Цю розвідку дядько Степан написав на пару з місцевим істориком, який умів скніти в архівах і знаходити цікаві маловідомі факти, проте не розумів, як їх подати читачеві. «Випікав» краєзнавчу оповідку вже Степан, перериваючись на ранішню каву й вечірню чарку або, навпаки, — на вранішню чарку й вечірню каву.

— Мені Ксеня розповідала, що ви пишете оповідання, — мовив Марко.

Раптом сусід нахмурився. Сам того не відаючи, брат наступив на його мозоль. Так-так, дядько Степан давненько не брався за перо писати життєві іронічні оповідки, алкоголь струїв розум і серце… Він сам це прекрасно усвідомлював, що найжахливіше.

Сусід скривився й узяв до рук свою дерев’яну смердючу люльку. Набив туди тютюну. Я відчула, як до горла підійшла нудота — напившись кави на голодний шлунок, від запаху буркотуну хотілося поцілуватися взасос з унітазом.

— То Марко — твій брат? — поцікавився дядько, уміло перевівши стрілки з себе — на мене.

— Є-є, ні, тобто так, він мій двоюрідний брат, — на ходу придумала. Мені було страшенно соромно зізнаватися, що моя мама…

— Я — син дядька…

— Дядька Йозефа. Він живе в Києві. Це старший брат моєї мами, — на ходу придумала. Серце дзвеніло, як скажений будильник.

— Брата твоєї мами, здається, звати Коля, — пригадав дядько Степан.

Мені заціпило.

— То ви наплутали. Коля — її старший брат, а Йозеф — теж старший брат, від першої дружини батька, — з дружньою посмішкою пояснив Марко.

Ми з дядьком Степаном на пару глибоко замислилися.

— Ну ясно, — нарешті сказав сусід, хоча з вигляду ясно йому не було.

Ми ще трохи потеревенили, і до квартири просто без стуку ввалилася Варварка.

— Ходімо вечеряти! — безцеремонно заявила вона.

Дядька Степана вона не запросила, хоч він, схоже, був не проти.

У кухні мама відсунула від стіни стіл, накрила його синтетичною білою скатеркою, з якої сипались іскри, розсипала по тарілках гаряче картопляне пюре. До бульби був оселедець, сир й узвар.

Я жадібно облизнулася.

Мама їла акуратно, без апетиту й час від часу поглипувала на Марка. Мабуть, порівнювала його з Назаром. Мені було цікаво, про що вона думає.

Брат весело розповідав якісь історії зі свого життя. Чоловіки повинні мати про запас із десяток оригінальних побрехеньок, щоб було чим забивати вуха мовчазних жінок.

— Де ти навчаєшся? — нарешті порушила мовчанку мама.

— В аграрному університеті, — бовкнув брат.

Мою маму перекосило, але за мить вона повернула своє обличчя в нормальне положення.

— Може, тобі картоплі покласти ще? Їж, не соромся! — просокорила вона.

— До речі! — увімкнулася в розмову Варварка. — Твоїм хлопцям труси не потрібні?

— Що? — мало не вдавився брат.

— Я продаю чоловічі. Хороша якість. Білоруські. Фірма! Ти запитай у них. Якщо що, віддаватиму тобі за однією ціною, ти набавлятимеш ще гривню-дві й продаватимеш їм! — Варварка дивилася на Марка дзеркально чистим поглядом.

— Я спитаю в друзів, — усміхнувся хлопець. («Боже, який сором!» — думала я).

— Як поживає твоя мама? — поцікавилася між іншим мама.

— Так і працює в магазині. Правда, хворіти почала останнім часом. Серце прихоплює.

По виразу обличчя моєї мами стало зрозуміло, що вона абсолютно не стурбована цим.

— Хай видужує, — легенько всміхнулася мама.

Із вечерею було покінчено. Поки мама готувала чай, я повела Марка показати свої картини.

— Мені потрібно з тобою поговорити, — сказав він.

Але мені так кортіло похвалитися, що я не дозволила йому нічого сказати. Нарешті він узяв мене за руку й посадив на стілець.

У цей момент двері відчинилися й до кімнати зазирнула Варварчина голова. Її цікавило, чи все гаразд. Я всміхнулася сестрі й запросила її до нас. Вона погодилася скласти нам компанію. У її руках було кілька чоловічих трусів. Мені закортіло провалитися під землю.

— Поглянь, Марку. Ти не пожалкуєш! Віддаю дуже дешево. Попробуй, яка тканина! Ні-ні, ти візьми й попробуй!

— Добре. — Марк узяв і попробував. Потім він дістав із кишені гаманець і запитав: — Скільки?

— Візьми десять по п’ять гривень, — щасливо прощебетала Варварка.

— Візьму п’ять для початку, — брат відрахував гроші.

— Ні, якщо менше, то по п’ять гривень п’ятдесят копійок, — не відступала Варварка.

— Не братиму, — брат приготувався ховати гроші.

— Що ти такий різкий на поворотах! — Варварка забрала гривні з його рук і вклала туди спіднє.

— Гаразд, — брат поки що відклав покупку подалі.

— Через десять хвилин буде чай, — сестра нарешті звалила.

— Вибач за неї, — пропищала я.

— Нічого страшного. У твоєї сестри просто скажена комерційна жилка!

Я готова була вдавити сестрицю її ж комерційною жилкою.

— Ксеню, як я уже казав, мені треба з тобою поговорити.

У мою душу закрався тихий жах. Я гепнулася на стілець і приготувалася до чогось страшного.

— Я насправді не твій брат, — мовив Марк.

— О Господи, — мені здалося, що на голову падає стеля.

— Ксеню, ти не переживай, ми спілкуватимемося й далі. Я тобі вдячний за те, що ти змусила мене переглянути своє життя. Не тільки в тебе є таємниці в родині. У моїй сім’ї — те саме. Моїм біологічним батьком є зовсім інший чоловік. Це ветеринар із нашого містечка, Ярослав. Проте Назар Писька — теж мій батько. Він ростив мене, любив як рідного.

— …Бо він не знав правди, — мої губи зрадливо тряслися, і я не могла це зупинити.

— Я радий, що дізнався правду. Як і ти свого часу. Це потрібно.

Дивилася на нього, і мені здавалося, що він зникає. Щезли його брови, ірокез, голова, руки…

— Як я скажу мамі, що ти — не мій брат? То хто ж ти мені? Як же ми спілкуватимемося далі?

— Ти можеш їй поки що нічого не говорити. Скажеш, коли будеш готова. — Хлопець обійняв мене, і я вдячно поклала голову на його плече.

Мені стало так добре… Може, це й на краще, що Марко — не мій брат?

30

Віта

Я сиділа майже навпроти Марка, і в мені проростали дивні рослини, щедро скроплені моїми двоякими почуттями. Відчувала уколи тонкою голкою ревнощів, адже Марко був сином Назара, матеріалізованим свідченням його любощів із Зіною, носієм його прізвища, дитиною, яку він любив, яка скріплювала його шлюб.

Якби не Марко…

Боже, прости за такі думки!

Хоча таке не варто прощати… Я вдивлялася у вилицювате обличчя Марка й намагалася вгледіти в ньому риси свого коханого. Хоча б одну рисочку. Натомість у вічі лізла Зіна: ось виріз її ненависних очей, малюнок губ, тонкі ніздрі, які роздуваються при розмові. Ось тільки в кого Марко вдався такий рудий?

Зінина пика мені була добре знайома. Я нікому це не розповідала (та й з ким я мала цим цілитися?). Зіна приїжджала до мене, коли я ще жила в містечку Б. Були зимові канікули, я Варварку сплавила до матері. Повернулася зі зміни, стомлена. У мене вже була затримка, але я ще на це не звернула уваги.

Кинула сумку під вішалку, скинула з себе важкі чоботи й шубу. Здивовано обдивилася себе в дзеркалі — кофта штопорилася, спідниця тріщала по швах.

«Що за… — подумалося, — Що це мене розперло?». Скинувши цей факт на обман зору, поклигала до кухні. Моє люстро колись належало одній пані, яка жила в цій квартирі переді мною, може, воно залишилося їй вірним і тепер оббріхує мене?

Зіна дізналася мою адресу через добрих, без перебільшення, людей. Припхалася вдень, постукала у двері, але мене ж не було вдома. Сусідка, баба Клава, вистромила свою цікаву мордяку. Зіна, звісно, представилася моєю ліпшою подругою. Клава сказала, що мій робочий день закінчується о п’ятій вечора. І не ризикнула здоров’ям запросити її на чай. Усе ж таки в Зіни на лобі було написано, що вона за штучка…

У мої двері подзвонили, і я легковажно їх відчинила, навіть не заглянувши у вічко й не запитавши, хто там. Грішним ділом подумала, що то сусідка прийшла по сіль чи абощо. Натомість я побачила Зіну. Вона була при параді — суконне пальто з бобровим коміром, ондатрова висока шапка, з-під якої виднілися великі золоті ковтуни у вухах. На ногах Зіна мала дефіцитні шкіряні чобітки на високих підборах. Але навіть на них Зіна ледь-ледь досягала мого зросту. Її маленьке смагляве обличчя було трохи перекошене від нервів. Я без слів зрозуміла, хто переді мною.

Зіна привіталася. Я — теж.

— Можна зайти? — запитала вона досить ввічливо.

— Заходьте, — відійшла я вбік.

Зіна стисла губи й зайшла. Я з полегшенням подумала, що вчора поприбирала у квартирі. Зазвичай наводжу лад, коли вже бруднувато. Навіщо його замітати щоразу, як смітинка впаде додолу?

Зіна вагалася, чи роззуватися. «Залишайтеся взутими», — мовила я. І подумала при цьому, що таким чином Зіні буде легше накивати п’ятами з моєї квартири, не втрачаючи час на взування. Я підставила під дупу суперниці стільця, і вона поважно вмостилася. Я теж гепнулася на стілець. Він рипнув під моєю вагою. Свій ридикюль Зіна поставила на коліна. При світлі лампочки губи жінки переливалися всіма відтінками червоного, бо були намазюкані якоюсь дорогою помадою. Можливо, навіть французькою. І звідки в неї на це все гроші?

Я запропонувала чаю й бутерброд. Навіть відкрила холодильник, щоб узяти ковбаси й сиру. «Ви, мабуть, зголодніли з дороги», — ця моя репліка не була позбавлена єхидства. Звісно, Зіна відмовилася. Хоча, судячи з її сухоребрості, пиріжок із лівером їй би не завадив. Як і чай із чотирма ложечками цукру.

— Ви знаєте, хто я? — поцікавилася Зіна.

— Звісно, — відповіла й відчула, як усередині все обривається, холоне. Який сором…

— Я — сестра Назара, — швидко випалила Зіна. Я ледь не впала. Оце так! Проте вирішила не спростовувати й прийняти правила гри.

— Мене звуть Марина.

«Угу, Марина з магазина», — хотілося мені бовкнути.

— Ви, мабуть, здогадуєтеся, яка причина привела мене сьогодні до вас, — продовжувала грати в шаради Зіна.

— Краще вже ви розкажіть мені, не все ж здогадуватися, — не витримала й підколола.

— Мій брат має чудову родину, сина, дружину, — заговорила віршами Зіна, і її губи затремтіли. Дарма я гадала, що вона товстошкура, усе-таки їй це давалося непросто.

— Я рада за нього, — іронічно відповіла й відчула, що мої губи теж тремтять. Мені жахливо закортіло полуниці. З пиріжком із лівером.

— …А ви все це руйнуєте. Прошу вас як матір, як жінку: відступіться! Не каламутьте воду! Залиште Назара в спокої!

Я мовчала. Якщо чесно, мене вразила ця патетична промова. Ще було смішно. Зовсім трішечки.

— А Назар що з цього приводу думає? Ви його думку спитали? Він уже не маленький хлопчик. Повірте мені на слово, — у цей момент мені було плювати на почуття суперниці.

— Назар такої ж думки, як і я, — збрехала Зіна й навіть бровою не повела. Про таких кажуть: як дихне — так і збрехне.

— Я в нього спитаю, коли побачу, — мовила я гордо.

— Ні-ні, ви його не побачите! — задеренчала Зіна. — Як так можете? Це ж чужа сім’я! Ви її руйнуєте! Де ж ваша совість?

«У сраці», — хотілося сказати, але я ж позиціонувала себе культурною пані.

— Я сказала все, що хотіла, — Зіна підвелася, щоб іти. Я теж встала.

Зіна зрозуміла, що програла. Проте насамкінець прошипіла: «Відчепися, чуєш? Інакше пошкодуєш…».

Я лише знизала її зневажливим поглядом і зачинила двері. І навіщо я впускала до хати це стерво?

У мені виникло якесь передчуття, я пішла, налила до відра води, узяла ганчірку й вимила підлогу. Біля порогу вхідних дверей помітила білий річковий пісок.

«Клята Зіна», — розізлилася на суперницю: ця гадина мені підсипала якихось вроків!

Узяла дві картонки, зуміла згребти за допомогою однієї — на іншу, і винесла надвір. Біля сміттєвих баків запалила газету «Правда», кинула в маленьке вогнище обидві картонки разом із піском.

«Згоріть, вроки!» — я була дуже злою. Що собі ця Зіна надумала? Так, я руйную її сім’ю, але чи кращою за мене є Зіна, яка намагається мене вгробити своїми дикунськими засобами? Теж мені, віщунка баба Нюра…

Сподіваюся, Зіні хоч трохи відригнувся її річковий пісок. Палав він на диво сильно.

31

Марко

Я побачив підручник із географії на столі в Ксенчиній кімнаті. Для сьомого класу.

— Тебе що, у школі залишили на другий рік? — поцікавився.

— Це? — замислено відповіла Ксенька, яка, здається, заснула, притулившись до мене.

— У тебе підручник для сьомого класу.

— То старий.

— А он лежать ще твої підручники. Вони всі — для сьомого класу.

— Ну добре, добре! — підскочила вжалена Ксенька. — Я навчаюся в сьомому класі. Мені — 12 років, а не чотирнадцять. Я тобі набрехала при знайомстві, бо хотіла виглядати старшою.

— А чому ти хотіла виглядати старшою? — запитав так, для годиться.

— Бо не хотіла здатися малоліткою, — набурмосилася Ксенька.

— Тобто — геть малоліткою? — спробував її підколоти.

— Угу, — всміхнулася вона.

— Твій вік не має значення. Ти для мене відтепер — сестра. Хай і названа.

— Ясно, — ледь помітно образилася Ксенька.

— У чому справа? Ти вже не хочеш собі брата?

— Ні-ні, що ти! Усе гаразд. Звісно, що хочу! Бажаєш, покажу тобі дещо?

— Покажи.

Ксенька з хитрим виглядом дістала невелику картину й поставила її так, щоб я міг добре розгледіти. Це був портрет Назара, який мав білосніжний ірокез.

— Круто! Невже ти малюєш так?

— Так гарно? — перепитала задоволена Ксенька.

— Саме так! Ти подаруєш її мені?

— Забирай! — мовила щедра Ксенька.

— Дякую! Що ж я подарую тобі натомість?

— А ось що! — дівчисько вискочило мені на спину й обхопило за шию руками, боляче вдаривши в кадик.

Я раптом відчув її недозрілі груди, які втиснулися в мене. Це викликало в мене зовсім не братські відчуття. Я підвівся й трохи покружляв її по кімнаті.

У двері постукали. Ми відлипли одне від одного. Зайшла Варварка.

— Ідіть на кухню. Поп’ємо чай. Я подзвонила Максиму, своєму хлопцю. Він прийде зовсім скоро.

Мені раптом закортіло поцікавитися, які труси носить Максим, але відповідь була очевидною. Тому я ледь стримав сміх.

Максим і справді незабаром прийшов. Він мені не сподобався. Я дивився на його вольове підборіддя й низький лоб, і мені не хотілося, щоб це створіння й близько підходило до Ксеньки. А Варварка хай собі як хоче. У мене, узагалі, з’явилося відчуття, що моя сестра втрапила в якусь пастку. Причому ця пастка — це її сім’я. Мені закортіло забрати її, забрати кудись подалі.

Якби в мене був чарівний чорний плащ, я б загорнув її в його поли й ми б зникли назавжди звідси. Натомість я сам мусив тут залишитися на ніч. Спати мені випадало у великій кімнаті, де мені постелили на дивані.

Перед цим ми мали змістовне дозвілля — на пропозицію Максима різалися в карти. Ксенька постійно програвала, бо думала про щось своє. З неї ми жартували, чіпляли на плечі «погони», а вона картинно зітхала й бралася знову і знову тасувати карти.

Уночі мені захотілося встати й піти до Ксеньки, посидіти біля її ліжка. Якщо чесно, я так і зробив би, але разом із Ксенькою на одному ліжку спала її мати (бо я влігся на її дивані). Мабуть, Віта відчувала, що доньці потрібно забезпечити захист від мене. Можливо, вона здогадувалася, що ми насправді не кровні родичі.

Нарешті я заснув і мені привидівся поїзд. Ми з Ксенькою подорожували разом. Нібито в Крим на відпочинок. Я спав на верхній поличці, Ксенька — на нижній. Потім їй стало страшно і я ліг до неї. Ми ледь улізли на ту нещасну вузьку поличку. Я її обіймав, називаючи горобчиком, бо її маленьке худе тільце викликало саме такі асоціації.

Уранці мені було чомусь соромно, коли Ксенька запитала, що мені снилося.

Це цікавило й Віту.

— На новому місці молодим хлопцям і дівчатам завжди сняться їхні суджені. Що тобі снилося, Марку?

— Нічого. Спав як убитий. Натомився за день, — збрехав. Та й чи варто було казати, що ночував я в цій квартирі вже вдруге?

— Ні-ні, тобі щось снилося, — прошепотіла мені Ксенька.

— Я тобі не розповім, хитрунко. Бо, вочевидь, тобі теж щось наснилося, — сказав їй.

Вона опустила очі, певно, я вгадав.

Сестра налила собі чаю й замислено калатала в ньому цукор. Її шкіра торкалася моєї. Я згадав, що мені зовсім скоро треба вийти з цієї квартири, бо потрібно повернутися додому, до мами. Вихідні минуть швидко — і знову на навчання.

Сонце позолотило волосся Ксеньки, і тепер воно стало майже рудим. Відчув, як із моїх грудей виростає яблуня, укривається червоними квітами, що мають приємний свіжий аромат. Я раптом усвідомив…

Ні, не може бути.

32

Ксенька

Його руки — геть волохаті. Починаючи від верхньої частини долоні, темні короткі, ледь кучеряві волосини йшли вверх по руці. Його шкіра вже трохи засмагла, вона була тонкою, під нею легко проглядалися м’язи. Вони випиналися при найменшому його русі, і мені подобалося дивитися на них.

— Якийсь твій Марко препетанський, — видала мама зненацька цікаве словечко.

— Що? — прокинулася я від летаргії, у яку впала після того, як брат покинув нашу домівку, ввічливо з усіма попрощавшись і подякувавши за гостинність. Мене він коротко й міцно обійняв. Я б хотіла, щоб Марко мене поцілував, але він, вочевидь, соромився.

— Ну, препетанський, такий, який легко входить в довіру й почувається вільно в чужому домі, — сказала Варварка.

— Нічого він не пре… пе… препетанський! Що за слово таке? Уперше чую! — образилася я.

Нє, ну ви чули? Спеціально, щоб образити мої почуття до брата, мої рідні вигадали дурнувате слівце!

— Він тепер часто до нас приїздитиме? — поцікавилася єхидно Варварка.

— Як тільки зношуватиме твої труси з Білорусі, — урізала у відповідь.

— Тоді це буде не скоро. Вони — фірмові, — гордо задерла носа сестра.

— І правда, Варваро, не потрібно було лізти зі своєю комерцією межи очі Маркові, — утрутилася мама.

— Еге ж, у нас Варварка теж — препетанська! — засміялася голосно й нахабно, ніби мені знесло дах разом із димарем.

Варварка кинула на мене злий погляд. Від таких поглядів здихають звірі в лісі.

Мама все зрозуміла й закликала нас утихомиритися, бо сусіди почують. Ми послухалися, бо ніхто не волів задовольняти сусідське самолюбство нашими чварами.

Я пішла в кімнату, щоб попрацювати над великою картиною. Побачила на підвіконні зображення Назара з ірокезом… Марко забув свій подарунок!

Схопила картину, потім кинула її на ліжко, улізла в джинси, вискочила з кімнати.

— Куд-и-и-и? — протяжно видала мама, побачивши, як я перелякано й надзвичайно швидко взуваюся в кросівки.

— Марко забув картину, яку я йому подарувала. Я ще встигну його наздогнати! — на цих словах кинулася до дверей.

Мама хотіла щось мені ще сказати, але я настільки переймалася, щоб устигнути, що навіть не глянула в її бік. Я летіла…

Марко говорив щось про електричку. Бігла до залізниці, тримаючи неоковирну картину. Нарешті, ось вона. «Брехунець» на диво оксамитовим голосом сповіщав прибуття електропоїзда. Гурт людей сунув до перону. Я мало не заплакала: де Марко? Його рудий ірокез замайорів десь попереду, і я почала проштовхуватися до нього, безцеремонно працюючи ліктями, наступаючи комусь на ноги. Здається, минула вічність, доки я не вперлася носом у його спину.

— Марку, ти забув картину…

— Нічого собі… Ксенько! Я саме про цю картину згадував. Думав: якось воно негарно вийшло, пішов і забув подарунок…

— Забирай.

— Як добре, що ти принесла її мені.

Нас почали штовхати люди, електричка скрипіла своїм старечим тілом, «брехунець» стогнав, що вже пора рушати. Ірокез узяв мою картину, і я обійняла його. А потім притулилася до його шиї. Його запах був теплим і пульсуючим. Якась тітка боляче штовхнула мене між плечі. Я ойкнула.

— Ксенько, біжи додому! Мені — пора.

— Бувай…

Я стояла на пероні, і мене омивало людське море. Ірокез віддалився, і його проковтнула ненажерна пащека залізного удава. Час зупинився, і я пригадала мій сон.

Ми втікали з Марком від привидів минулого, їхали в поїзді, повному протягів, і пили каву, настояну на вугіллі й кістках давно спочилих залізничників. Його губи були гарячі й солодкі від кави, я торкалася їх, неначе обличчя святого на іконі. Він не ворушився, не заважав мені, лише легенько всміхався.

Поїзд почав розганятися й тепер мчав уперед, бережно несучи нас, як бабуся — гусят у своїх шершавих долонях. Лягла на свою полицю, нижню, а він — на верхню, прямо наді мною.

Мені зовсім не було страшно…

33

Зіна

Марко пішов, і я замислилася: справді, чому б не сказати Ярославу, що мій син від нього? Не повірить — хай придивиться уважніше! Якщо це його син — то хай і грошики якісь щомісяця дає. А що? Умій зробити — умій і утримувати!

Треба було якось заманити Ярослава до своєї хати. Завдяки моїй свині це було зробити легко.

Я подзвонила до нього додому. Слухавку підняла Наталка. Незворушно представилася й сказала, що в мене хвора свиня, хай Ярослав терміново приїжджає. Що там сказати — алібі залізне.

Ярослав і справді приїхав. Через півгодини.

— Давай, Зінко, показуй свиню. Що, їй гірше? Мабуть, доведеться зарізати, — промовляв Ярослав, вилізаючи зі своєї «Ниви».

Я по-новому на нього поглянула. Після смерті Назара мене чоловіки перестали цікавити. Усі ці розмови, що без любощів жінка не може довго, — усе це брехні й дурниці. Мені навіть подобався цей стан, коли ти — чиста, навіть ПРЕчиста, стомлена ввечері лягаєш спати й не потрібно нічим більше займатися. Не болять налуплені яєчники й матка, віддаючи в нирки, як це іноді в мене бувало після бурхливих любощів. Почуваєшся цнотливою дівчинкою. Розмови про є…лі, які могли розводити мої подруги-селючки, відверто дратували, різали слух. Їхні розпашілі мармизи, вирячені в безстидстві очі, масні губи: «Що, Зінко, давно червоненького не мала? Га-га-га».

Криво посміхалася й різко обламувала жінок або підігравала їм, говорила те, що вони бажали почути, сміялася разом із ними. Краще самій, ніж із кимось із їхніх пропитих смердючих чоловіків…

Ярослав нагадував зачуханого весняного ведмедя, який виліз зі своєї барлоги, — великого, з худим пузом, який нагадував спущену повітряну кульку. Він поглянув своїми чорнильними очиськами, і мене мов пронизав струм. У його очах вибухали феєрверки й гаснули кратери вулканів. Я відчула, як за моїми плечима щось чи хтось ворухнувся, ніби отямився від глибокої задуми.

Він змінився. Постарішав. Зморшки під очима, на лобі, плечі опустилися донизу, на скронях — сивина, ще це пузо… Я мимоволі торкнулася свого обличчя, знайшла борозни на лобі.

— Зіно?! Ау! Перевтомилася, чи що?

Надворі стояв теплий вечір. Чути голоси сусідів, які вже взялися садити грядки, а хто — і картоплю. Я глибоко зітхнула й пригадала, що весняні ведмеді ще й бувають голодні.

— Зіно, невже вона здохла? — вразився Ярик і став біля мене, великий, як гора.

— Ні, з нею все гаразд.

— То навіщо викликала? Заскучала, так? Хе! — посміхнувся Ярик. Зуби в нього були такі, як у ведмедя. Того, який ніколи не чув про зубні щітку й пасту.

— Ходімо в хату.

— Ти така сурйозна, що гай!

Ми зайшли на веранду, я його далі не впустила. Ми сіли на диванчик, і я довго скорботно мовчала. Просто не знала, з чого почати.

— Нє, свиня точно здохла! Що ти, компенсацію хочеш? Скільки? — не витримав Ярик. Він збліднув, вочевидь, компенсацію було з нічого платити.

— Забудь про свиню. Марко.

— Що — Марко?

— Він — твій син.

— Не може бути! — Ярик зіскочив із дивана й зробив кілька кроків по веранді.

Я гортанно засміялася. І в цьому сміху було все: обманутий Назар, наш вистражданий шлюб, злочинні любощі з Яриком, його слиз, який скапував на мене кожного разу, як він приходив, його біль, який я витягувала на себе…

— Брешеш… — Очі в Ярослава ставали навіженими.

— Навіщо це мені? — картинно здивувалася.

— Що ти хочеш? Гроші?

— Можливо.

— Ось тобі гроші! — Ярик оголив одну руку по лікоть і другою показав мені відомий жест.

Я скопила його за ту, другу руку, і потягнула до себе. Мої очі засвітилися дикістю. Навіть навіженість Ярослава не йшла в порівняння.

— А тепер що ти хочеш? — дещо миролюбніше сказав Ярик.

— Я згадала, що ти ось уже двадцять років, як до мене не заходив у гості…

Ярик блиснув очима по моєму серцю, і я з насолодою затиснула його руку між своїми стегнами.

34

Ярослав

Був дурнем. Одним із тих придурків, які надсилали з війни додому «оригінальні» листівки — фотографії разом із повстанцями, яких мали розстріляти.

Я, здоровань у радянському однострої, а біля мене стоїть обдертий, з обличчям, яке не видно через гематоми, Земар. Його ім’я запам’ятав на все життя. Я його потім убив, цього нещасного. У нього були зелені очі, він щось говорив мені перед смертю, я так і не зрозумів що. Через кілька днів після розстрілу я голився й у кривому общаковому дзеркалі побачив незвичне — навколо моїх зіниць з’явився зелений райдужний обідок. Привіт від Земара.

Ніхто не знає про те, що я насправді прийняв іслам. І взяв собі ім’я — Земар Мухаммед. Це зробив, коли повернувся до України під час виводу радянських військ з Афганістану. У Києві була підпільна мечеть. Я пішов туди. Відтепер раз на рік їжджу до столиці в ту мечеть, яка вже давно перестала бути підпільною, — на свято розговіння, тобто Ураза-байрам.

Із Наталкою я на теми релігії не розмовляю. Вона, як і я, — з атеїстичної сім’ї. Правда, в останні роки вона стала віруючою. Коли відкрили церкву в центрі міста, почала її відвідувати щонеділі з дітьми. І мене туди звала, але я віднікувався. Потім відчепилася зовсім. У принципі, церкву відвідували люди лише на великі свята, чоловіки туди майже не потикалися. В основному, віруючими були бабці. Воно й зрозуміло — їм же про душу треба думати. Своїх чоловіків зі світу звели, пора й про себе згадати.

Я зовсім не вживав спиртного і свинину. Якщо мене хтось пригощав, то брав із собою закуску й випивку, а потім віддавав усе це «добро» своєму другові Володьці. Він про мене знав усе-усе й нікому не розповідав мої таємниці.

Володька теж був «афганцем», його на війні добряче контузило, він кульгав на ногу й не чув на одне вухо. Повільно й безупинно спивався. Його б уже ніщо не врятувало. Мої намагання витягнути Володьку з алкогольного знетямлення нічого не давали. Я просто приймав його таким, як він є.

Часом Володька хотів розмовляти зі мною про війну, він протяжно жалівся на все те, що йому довелося пережити, розбалакував, як геройствував, плакав… Коли Володька геть перепивався, то згадував те, що боявся вивертати назовні в менш п’яному стані: як наші командири пересилали на родіну цинкові труни, заповнені наркотиками й дорогоцінностями, накраденими в Афгані. Володька запевняв, що знає всі імена цих командирів, які нині ходять гордими індиками з грудьми, повними медалей. І завтра обов’язково піде до СБУ й здасть тих катюг з усіма нутрощами. Проте наставав ранок і він думав лише про те, де б це знайти похмелитися.

Мені було легше втішати друга, ніж власних демонів, котрі з’являлися невідомо звідки, з довгими пазурами, що залазили мені глибоко в серце, видовбуючи звідти порох, який застрягнув ще в 1980-х і досі там сидів.

Жодна жінка не могла мене врятувати, коли я прокидався вночі, обов’язково о третій ранку, плюс-мінус десять хвилин, і відчував, як морок заповнює мої груди, уселяється печаль, безмежна й глибока, як всесвітній океан, я бачив смерть, я бачив її так близько, як очі Наталки, коли вона нахилялася до мене в поцілунку.

Бачив вибухи, роздерті животи моїх друзів, їхні передсмертні муки, бачив себе, як розстрілював повстанців і тих людей із села… Починав молитися Аллаху. Але він мене не чув. А якщо й так, то волів, щоб я ще помучився.

Коли Зіна вперше обійняла мене після довгої розлуки, то зрозумів, що дуже за нею скучив. Її дотик геть вимів із моєї голови всі думки. Я знав, що ця свята порожнеча в мозку не триватиме вічно, але вона була настільки спокусливою!

Я поцілував Зіну настільки міцно, настільки міг.

— Називатиму тебе Хіді, що означає корінь, — прошепотів її на вушко.

На щастя, вона не почула. Є речі, значно цікавіші…

35

Віта

Ішла на обід і раптом побачила Валерика. Він чимчикував, відсторонившись від усього, і мені стало дивно, що я зовсім недавно бачила його таким говірким, дитинним, наївним.

Він був геть зануреним у самого себе й не помітив мене, хоча я була зовсім близько й спеціально дивилася на нього, бо хотіла привітатися. Валерик нагадував занурений в окріп пакетик чаю: ошпарений, майже мертвий, він віддавав свою сутність навколишньому світу й ніщо його не могло відірвати від цього процесу. Його коротко стрижена кругла голова жила, здається, окремо від тіла.

Коли я вже відкрила рота, щоб гукнути, Валерик сам глипнув на мене, краще сказати — крізь мене. Він не побачив мою скромну персону впритул!

Це лякало. У якийсь момент мені хотілося послідувати за ним, подивитися, куди він так поспішає. Але передумала. Хтозна, що там побачу. Можливо, те, що змусить мене відмовитися від шлюбу з його батьком. А цього я не хотіла. На цьому етапі мого життя.

36

Валерик

Настуня образила мене. Я пробачив би їй одразу, якби це не було привселюдно. На великій перерві вона підійшла до мене, заговорила, і поки я витріщався на неї, намагаючись зв’язати два слова докупи, Настуня ще й лагідно поляскала мене по спині. Я несподівано прийшов до тями, швидко розповів несмішний анекдот і вже наважився розкрити рота, щоб запросити її на побачення в дитяче кафе «Берізка», де продавали смачне морозиво у вазочках, як Настуня дещо злякано попрощалася й пішла геть.

Спочатку не розумів, чому з мене почали сміятися більше, ніж зазвичай. Усі навколо аж лускали зі сміху. Навіть моя учителька фізики, кучерява єврейка Роза Соломонівна, пирснула в кулак, коли пройшла повз мене. Я б так і ходив до вечора, якби Сашко Микитишин, такий самий схиблений на комп’ютерах, як і я, який знав мене ще й з іншого боку, а не лише як слабкодухого нездару, не зняв з моєї спини листок-наліпку: «Я — дебіл».

Не міг повірити, що моя Настуня на таке здатна. Вона — лебідь, яка танцює на прозорому млинці озера. Хіба таке ніжне створіння здатне на підлість?

Здатне. Ще й як!

Не міг викинути Настуню з голови, хоч як не намагався. Вона — мені не рівня, ми ніколи не будемо разом, сохнути за тією, яка розтоптала тебе привселюдно, — це по-дурному!

Найжахливіше те, що я все-таки пробачив Настуні. Був упевнений — їй хтось порадив устругнути таку дурницю. Це вона — жертва! Я продовжував любити, хоч би що.

37

Ксенька

Почалася школа. Мало мені цієї нудьги, так ще й мама попередила: у середу прийде до нас дядько Павло з сином Валериком, щоб познайомитися. Найбільше з усього мені не хотілося, щоб мама знову виходила заміж. Навіщо воно їй? Що, так погано живеться?

Я сиділа в кріслі, утупившись у телевізор, і намагалася не думати про наїдки, які пахнули на всю кімнату: мама заставила ними стіл у великій залі, щоб смачно почастувати гостей. Вони ж запізнювалися, мені ніхто обідати не додумався запропонувати, хоча я зі школи повернулася голодною.

— Привіт, Ксеню! — почула я урочистий голос над голою. Це був Павло. Виглядав він, як шматок лайна під соусом тартар.

— Добридень, — відповіла й встала з крісла, відчуваючи, як мої сідниці геть сплющилися від довгого сидіння.

Павло, як велить традиція, обізвав Варварку нареченою й поцікавився, коли в неї весілля (сестра кисло посміхнулася на таке визнання її дорослості), потім настала моя черга — гість розчулено протягнув мені дві тонкі довгі шоколадки з горіхами. Я взяла й чесно подякувала. Такі ж цукерки перепали й Варварці.

За столом я вглядалася в показово радісне (а може, воно й справді таким було) лице мами, огидний писок Павла (Валерик, це шкільне посміховисько, з батьком не прийшов, нібито захворів: нежить, кашель; подумати тільки — ця гора жиру мала стати моїм братом! Здуріти). Коли поглянула на сестру, то сподівалася побачити на її лиці таке ж незадоволення вибором мами, як у мене, натомість я помітила… задоволення.

Варварка тріумфувала! Я здивувалася. А за мить мені стало все кришталево ясно. Мама, як зразкова молода дружина, мала послідувати разом зі мною, неповнолітньою, за Павлом, у цегляний будинок свіжоспеченого чоловіка. Квартира, наше житло, моя улюблена хатинка, залишилася у володінні Варварки. Ще б пак їй не радіти! Роби — що хочеш…

Мені стало кепсько. Я вибачилася й устала з-за столу. Мама навіть не поцікавилася, що зі мною! Заглядала до рота свого «красунчика».

Вийшла надвір. На лавочці сиділи моя подруга Ярина й сусідка Альона, яка була на два роки за нас старшою.

— Привіт, — привіталася першою й бахнулася на вільне місце біля дівок.

— Привіт, ти чула новину? — жадібно заглянула в моє обличчя Ярина.

— Ні, а що сталося? — без особливої цікавості запитала.

— Настя зникла, з десятого класу, — випалила Ярина.

— Яка така Настя?

— Я її знала. Вона танцювала в балетній студії, якою керує Онуфрій Станіславович, — прорекла Альона, симпатична дівчина, приваба для всіх хлопців у радіусі чотирьох кілометрів.

— Вів, — уставила свої п’ять копійок Ярина.

— Тобто? — ця історія все більше мене зацікавлювала.

— Онуфрій Станіславович теж зник, — розкошувала Ярина, ця пригода неймовірно її тішила.

— Кажуть, що вони були коханцями й утекли. Може, у Москву. У великий балет! — замріяно промовила Альона. Схоже, вона теж була б не проти такого романтичного повороту сюжету й у своєму житті.

— А може, їх убили! — покрутила носом кровожерлива Ярина.

— За що? — тріпнула плечима Альона, — Але звідки мені знати!

Сонце так добре пригрівало, і я сперлася головою об вірне плече Ярини. Я вже геть забула про гостя.

— Ксенько! Що ти там робиш? Іди додому! — у відчиненому вікні показалася голова Варварки.

— Потім, — неввічливо відмахнулася.

— У вас що, удома гості? — запитала Ярина.

— Так, — тихо відповіла: була впевненою, що Варварка підслуховує за вікном.

— Якісь родичі приїхали?

— Майже, — зітхнула, — вибач, не можу більше розповісти.

— Чого? — загорілися очі в Ярини.

— Та розкажи! — і собі зацікавилася Альона.

— Потім, дівчата, обов’язково все-все розкажу. Бувайте, — попрощалася й приречено пішла додому.

Удома Варварка незадоволено мене обдивилася.

— Де ти ходиш? Так же не ввічливо! Прийшов гість, а ти тікаєш!

— Він не до мене прийшов, — відгризнулася.

Між тим гостина добігала завершення. Павло розслаблено посміхався, мама — теж, Варварка бігала біля столу, змінюючи брудні тарілки на чисті й розчищаючи місце на столі для десерту.

Я вже рахувала хвилини, щоб дочекатися, поки Павло забереться. Потім пригадала, що потрібно заповнити зошит із географії. Мене ніхто не зупиняв у прагненні до науки.

Зачинившись у кімнаті, сіла за стіл і відкрила зошит із географії. Його справді потрібно було заповнити. Як нагадування, червонів запис учительки. Я зітхнула. Хотілося поговорити з Ірокезом.

Проте стрималася, щоб не набрати номер його гуртожитку. По-перше, Варварка може підслухати, по-друге, коли прийде рахунок за телефонний зв’язок, у мами будуть запитання.

Я взялася за географію. Це краще, ніж сидіти за столом і дивитися на своїх родичів — нинішніх і майбутніх.

38

Варварка

Максим запросив мене прогулятися набережною. Так, так, вам не почулося — у нашому Задрипинську була набережна. Річка Роставиця, широка, повноводна, з харизматичними жовтими вербами по контуру, не могла не спокусити місцевих архітекторів звести набережну з асфальтовими доріжками, замисленими кованими ліхтарями й романтичними східцями, які вели прямісінько до води. На одному боці набережної, який належав центру міста, стояв ресторан «Чайка», на іншому, який був початком району Загребля, — столики й лавочки для відпочивальників, там асфальту було менше, переважав зелений моріжок, вискубаний гусьми й качками, яких тут випасали місцеві селюки.

Та й сама набережна була вражена вірусом руйнації. Ресторан уже два роки як закрився, лише влітку на першому поверсі продавали пиво й морозиво. Пляжна зона під рестораном укрилася бур’янами й сміттям, колись ошатні «грибочки» й кабінки для переодягання були загидженими.

І все ж у цей весняний день набережна не втратила привабливості. Вода Роставиці ще подекуди не позбавилася льоду (на крижинах паслися «самогубці», тобто зимові рибалки) і була цнотливо-чистою, верби вкривалися пухнастими котиками, крізь асфальт пробивалися вперті трава й кульбабки. Повітря пахло коханням. І ще чимось, менш приємним.

Максим тримав мене за руку. Його кирпатий ніс мені здавався дуже привабливим, а підкучерявлене хімією волосся — екстра сучасним. Раптом Максим підняв мене на руки й почав кружляти. Обидві половини набережної, розділеної річкою, склеїлися в одну панорамну картину. Коли Максим мене опустив на ноги і я намагалася оговтатися, у моїх очах щось блиснуло.

Це була золота обручка.

— Вийдеш за мене? — запитав кавалер.

— Так, — відповіла. Узагалі-то, не знала, чи погоджуватися, а потім подумала, що ніколи не пізно відмовитися.

Він знову підхопив мене на руки й почав кружляти. У цьому навіженому польоті я згадала, що Максим жодного разу не сказав, що любить мене. А чи я його кохаю? Так, відчуття закоханості було, але воно тривало тиждень, ну максимум два, а потім зникло й залишилася прив’язаність. Якась навіть не любовна, а дружня.

Ми навіть жодного разу не покохалися.

— Я люблю тебе! — урочисто промовив Максим і повів мене до обмальованої роздягалки на пляжі.

— Я — теж, — сказала після паузи. Коли він мене поцілував, у животі вибухнули фонтани, і я не могла їм не піддатися!

…Удома мені захотілося спати. Після того як отямилася від сплячки, надворі вже стемніло, а в мою душу закралися печаль і сумніви. Мені перехотілося виходити заміж. Причому — зовсім.

Я вийшла в коридор. Ксеня щось там малювала, мама — куховарила. Вирішила подзвонити бабусі. Вона майже відразу підняла слухавку.

— Привіт, бабусю. Мені запропонували вийти заміж. Я не знаю, що робити.

— Виходь, — після паузи сказала бабуся.

— Але чому? — здивувалася.

— Бо ти вже немолода, — приштампувала мене фактом бабуся й поклала слухавку.

Вражено сіла на пуфик, який стояв тут же. Мені тільки ж ледь за двадцять років!

Я не почула, як мене обступили Ксенька з мамою. Мала негідниця все підслухала по суміжному телефону, який був у нашій спальні, а в мами був натренований слух.

— А що, Максим — хороший хлопець, хазяйський, — сказала мама.

Ксенька мовчала. На її обличчі був німий жах. Я вгледілася в неї й відчула, про що вона думає: я вийду заміж і ця квартира точно буде моєю, бо тут житиме моя молода сім’я!

Мій рот сам розтягнувся в усмішці. Мені вже ввижалися біле плаття й шикарна фата. Усе має бути на найвищому рівні!

39

Ярослав

Я Зіні не ризикнув здоров’ям це розповідати, проте факт залишається фактом: у мене, крім Марка, були ще руденькі позашлюбні сини й дочки по всьому містечку Д. І якщо по-чесному, то не лише в Д.

Усьому виною моя хандра. Коли я впадав у її липкі підступні обійми, то мене могло ненадовго врятувати м’яке жіноче тіло. І, якщо вже зовсім обдрипатися правдою, я любив жінок. Це не применшуючи мої почуття до дружини Наталки.

І таке буває.

Чимало хто з моїх позашлюбних дітей знав, що я — їхній батько. Я часом садовив таке дитинча до своєї «Ниви», і ми їхали на риболовлю. Усі мої позашлюбні діти любили риболовлю й зовсім не просили в мене грошей. На відміну від їхніх матерів.

Наталка знала про кількох моїх позашлюбних дітей, проте не робила з цього трагедію. Хоча ні, дізнавшись про першого хлопчика, якого народила від мене кума Надія, Наталка влаштувала скандал із биттям посуду, люстр і дзеркал. Коли скло в хаті закінчилося, вона заявила, що не віддасть мене тій хтивій одиначці, яка все ніяк не може вийти заміж. Надія, по правді, сподівалася, що дружина вижене мене прямо до неї в ліжко.

Звістки про наступних байстрюків Наталка сприймала, не змигнувши оком. Тільки попереджала, що грошей із сімейного бюджету на них не виділятиме. І все ж іноді вона складала в кошик пелюшки й фрукти та несла породіллі додому. Ставила під дверима й ішла собі. Жодна породілля не наважилася відмовитися від подарунку.

Тож я в неділю рано-вранці під’їхав до Зіниних воріт і тричі просигналив. Вийшов заспаний Марко. Його ірокез сумно звисав набік, як гребінь.

— Здоров! Їдеш на риболовлю?

— Привіт, звісно! П’ять хвилин — і я повернуся!

Я відчув гордість. Усе ж таки Марко — мій син!

40

Марко

Гріх не бути рибалкою, якщо ти народився на березі повноводної ріки. Малюки приходили в цей світ не в сорочці, а обмотані рибальською сіткою.

Ярослав закинув відразу чотири вудочки на пригодованому місці — під позеленілою вербою, де для зручності хтось поклав старі шини. Ми на них усілися й розклали наше рибальське начиння.

Я зовсім не знав, про що з Ярославом говорити. Він, схоже, відчував те саме. Тому я почав розповідати анекдоти. Ярослав теж приєднався й травив бувальщини.

Зненацька він замислився, спохмурнів і сказав таке:

— Час від часу Наталці сниться один і той же кошмар. Вона заходить у наш дім, а там на підлозі бавляться немовлята. Мої байстрюки. Їхні матері дружно вирішили підкинути їх мені, батьку. Наталка з розлюченим криком кидається на мене й починає душити. Потім зупиняється, бо мене попробуй задуши, шия — як у бика, і її груди починають розриватися. Наталка відчуває дикий біль, намагається втримати свою плоть, але її груди розкриваються, як бутон троянди, і звідти зі свистом виходить повітря. «Це все через тебе!» — з такими словами вона прокидається й потім весь день ходить сумна, не говорить зі мною.

— Я все зрозумів. Нікому не розкажу, що я — ваш син, — пообіцяв.

Ярослав схвально кивнув головою й продовжив розповідати якусь нісенітницю. У мене клювало, я підсік, на гачку танцював маленький карасик — я обережно зняв його й відпустив.

Мені стало сумно. Я згадав Ксеню. Таким же невловимим був, мабуть, і Назар.

41

Павло

Валерика викликали на допит у районний відділ міліції. Я пішов разом із сином. Мене всього трусило. Якого біса? Чому зникнення Настуні з тим голубуватим Онуфрієм Станіславовичем пов’язують із моїм сином? Ну, сохнув він за нею. Не лише він. Чимало чоловіків різного віку проводжали посоловілим поглядом худу постать Настуні. Вона таки була красивою. Хоча чого зразу була?

— Це правда, що ви напередодні мали конфлікт із Настею? — запитав слідчий Віталій Ростиславович, ще пацан, маленький на зріст, чорнявенький, з акуратною лисиною на маківці. Проти Валерика він виглядав, як чотирикласник.

— Я з Настею не сварився. Вона лише приклеїла до моєї спини плакат із нехорошим словом, — Валерик склав руки на колінах і дивився на слідчого ясним поглядом.

Якщо чесно, від Настуні такого вибрику я не очікував. Якось низько для неї.

— Ти розізлився? — поцікавився слідчий.

— На що ви натякаєте? — не витримав я. — А ви б не образилися на таке?

— Помовчте або доведеться вас попросити вийти, — слідчий зміряв мене зневажливо.

Ти диви на нього! Пуцьвірінок!

— Я їй пробачив. Мабуть, хтось підговорив її, щоб зробила таке. Крім того, батько підтвердить, що в той вечір я сидів удома, працював за комп’ютером.

— Крім батька ніхто це не підтвердить?

— Ні, — опустив голову Валерик.

Тут із жахом згадав, що і я не підтверджу — у той вечір повернувся пізно, мав романтичну здибанку з Вітою. Але я ніколи не повірю, що Валерик на таке здатний. Мало того, що Настуню, так ще і її вчителя…

Я поглянув на міцні волохаті руки сина й замислився. Очевидно, що при такій ситуації пишне весілля з Вітою доведеться переробити в скромненьке. Бо хтозна, щоб не перетворилося це весілля на банкет під час чуми.

Слідчий поки що відпустив Валерика додому — під мою відповідальність. У нього взяли відбитки пальців і для чогось аналізи крові й сечі. Я погладив Валерика по голові, як маленького, і пообіцяв, що татко все владнає.

42

Ксенька

Наближався Великдень. Після нього — Проводи, час, коли згадують померлих. Я вирішила, що треба провідати батькову могилу. Навіть краще, якщо я це зроблю раніше, ніж прийнято, — менше очей мене побачать. Приїду до Д., мене Ірокез проведе до кладовища. І не обов’язково, щоб про це знала його мама. Самі справимося.

Подзвонила до гуртожитку, де він жив. Поговорила з вахтеркою, вона дуже здивувалася, що в Марка є сестра, і пішла його звати. Через хвилин п’ять почула голос брата, він був оксамитовий і водночас трохи хрипкий. Ідеальний.

— Як ти ставишся до того, щоб я на вихідних приїхала до Д. і ти показав мені, де кладовище? Хочу на батькову могилу.

— Не проти. Приїжджай. Коли будеш?

— У цю суботу о 10 годині ранку чекай на мене на залізниці. Я триматиму в руках похоронний вінок.

— Це буде дуже готично, я для цього випадку пофарбую ірокез у чорний.

— Не смій! Мені подобається твій нинішній морквяний колір.

— Дякую, звісно.

— Але можеш уплести в ірокез чорну стрічку.

— Дуже смішно.

— Ні, ну смішно ж! До зустрічі, чекай на мене.

— Чекатиму, сестрице.

Поклала слухавку й задоволено потерла долоні. Моя мама розлютиться, коли скажу їй про суботу. Вона не захоче мене пускати. Але я її зможу вмовити. Вона зараз така… м’яка, чи що.

43

Зіна

Прибирала в хаті й зайшла в кімнату Марка. Він, як і всі дорослі діти, не любив, коли порушували його особистий простір. Проте прибирати він теж не любив.

Узялася підмітати підлогу, і раптом в очі впала картина. Я ледь не впала. Це точно справа рук тієї байстрючки! Вона щось там варнякала про своє хобі — художню образотворчість. Чоловік, зображений на картині, був справді дуже схожий на Назара. Як його фотографія потрапила до рук малої? Точно, фотокарточка була в її матері. Ач, який Назар! Свої знімки коханкам роздаровував.

Мені закортіло розбити картину. Але стрималася, бо Марко міг би й не пробачити. Зовсім його ця псевдосестриця під свій каблук загребла. Невже він думав, що я не дізнаюся, що він їздив до неї додому? Я про все-все знаю!

Папери на столі я не чіпала, лише протерла пилюку на підвіконні, помила підлогу.

Цікаво, а чи можна навести вроки Ксені, використовуючи цю картину, результат її роботи? Гм, здається, можна. Треба зазирнути у свою книжечку.

44

Ксенька

Тести з географії я склала на відмінно — далося взнаки заповнення відповідного зошита. Учителі як показилися — задумали протестувати з усіх предметів, щоб пересвідчитися: дітлашня на канікулах таки байдикувала! Ходили чутки, що нібито має приїхати перевірка з обласного управління освіти — розумні дядьки й тітки, які ніколи не всміхаються.

Контрольну з алгебри я ганебно завалила. З точними науками я не дружила, хоч ти трісни. Мені було легше намалювати в книжці з фізики заквітчане поле, ніж зрозуміти ту чи іншу задачу.

Закінчилися уроки, і я йшла, замислена, униз по сходах. Мене перестріли придурки з 7-А. Школа в нашому містечку була одна, але дуже велика. Тому класи нумерувалися від А до В і навіть Д. Градація визначалася знаннями дітей ще в п’ятому класі. Розумники потрапляли до крайньої букви в літерації класів — у моєму випадку, до В (хоча з огляду на мої погані результати з алгебри, мене мають відфутболити кудись у шкільні алфавітні тартарари). Розумники середнього рівня й потенційні хорошисти потрапляли до класу Б. Двієчники й злісні трієчники формували клас А. Це була гримуча суміш майбутніх кримінальних злочинців і злих геніїв, тупих виконавців і хитрих шльондр.

Одного разу наша вчителька із зарубіжної літератури, яка прохворіла кілька тижнів, вирішила надолужити згаяне й провести урок-залік відразу у двох класах — 7-А і 7-В. Це був хід конем, бо «ашники» гарантовано списали б у «вешників». Коли ми, мажорного вигляду дітлашня з чудовим вихованням і повагою до чужого особистісного простору, зайшли до кабінету із зарубіжної літератури, нас зустріло чистилище. Щось середнє між печерою первісних людей і містом у період чуми.

По-перше, «ашники» всі були дико несимпатичними, чи то пак страшненькими, відсутність інтелекту явно віддзеркалилася на обличчях. По-друге, ніхто не міг всидіти спокійно на місці, вони підстрибували й переговорювалися між собою, хоча вчителька із зарубіжної літератури Валентина Володимирівна була жінка сувора, залізної дисципліни. Навіть вона не могла змусити їх угамуватися!

Оскільки «ашники» зайняли всі перші парти, ми вмостилися за останніми. Часом до нас долітали паперові кульки й слина з передніх рядів. Коли Валентина Володимирівна оголосила початок заліку, то тактовно покинула клас. Вона прекрасно розуміла, що жодне вчительське серце не витримає того, що почнеться затим.

А почалося ось що. «Ашники» хижими птицями кинулися на «вешників» із вимогою дати списати. Слова про те, що в них є підручник із зарубіжної літератури й можна вільно списати звідти, не діяли. Лише загартовані відмінники змогли відшити нахаб. Я до таких не належала, тому приречено диктувала товстій і, безумовно, сильній фізично дівчині відповіді на запитання. А паралельно — ще якомусь хлопаку з білуватими очима й кривим носом.

Цього разу «ашникам» з 7 класу не потрібні були мої підказки із зарубіжної літератури. Їх привабила моя коротка спідниця. Зазвичай я лише раз на тиждень її одягала, у решту будніх днів тягаючи джинси. Ну от, нарвалася на покидьків.

«Ашники» затисли мене в кутку на першому поверсі, і їхній головний, чмир із зовнішністю, яка не запам’ятовується, простягнув до мене руки. Я голосно звереснула й влупила йому ляпаса. Раптом із подивом помітила серед хуліганів Ваню з мого двору. Він учився в паралельному «Б» класі, загалом був хорошим хлопцем. Ну от, і він уляпався в дурну компанію.

— Ах ти, — оголив криві зуби чмир.

Ваня якось винувато на мене поглянув. Я із жахом зрозуміла, що якщо компанія скомандує, то Ваня зробить те, що вона скаже. На щастя, хтось спускався сходами й вилупки зникли. Я витерла нервовий піт із чола й пішла додому. Нікому не розповіла про інцидент. Лише зробила висновок: жодних прогулянок на самоті заплутаними шкільними коридорами!

Цікаво, чому вони вибрали жертвою саме мене? Не я ж одна ношу короткі спідниці. Ну, звісно, у мене немає високого зросту й бронебійного обличчя, як в однокласниці Тоні, чи самовпевненого писка, як у Лесі, чи…

Словом, мені потрібно бути обережнішою.

45

Віта

Історія з Валериком мене неприємно вразила. Мені не хотілося вірити в те, що хлопець у цьому замішаний. Проте часом він був такий закритий, сам у собі, що могло бути все що завгодно! Вирішила дізнатися напевне, що сталося, адже потрапляти в родину, де живе потенційний маніяк, якось не хотілося.

Я запитала себе, що сталося і чи жива Настуня. Проте, щоб її відчути, потрібна була хоч яка-небудь її річ. Іти до матері Настуні не хотілося, просити допомоги у Валерика — тим більше. Тому пішла до Будинку культури. Там точно мають бути якісь речі Настуні — хоч би якісь балетки чи шпилька для волосся.

У неширокому, зате довгому, з великими вікнами залі Будинку культури щодня, крім неділі, з четвертої до шостої години дня, а в суботу з 11 ранку до першої години дня, ішли тренування балетної студії. Про це повідомляло оголошення при вході в заклад.

Гадала, що нікого не застану з балетників, бо без Онуфрія Станіславовича які можуть бути танці, проте, на моє здивування, переді мною відкрилося ще те видовище — група граційних дівчат робила розтяжку під керівництвом досить-таки дебелої молодиці.

— Доброго дня! — привіталася, бо вже не було куди діватися.

— Ви щось хотіли? — поцікавилася молодиця.

— Можна вас на хвилину?

— Можна. Дівчата, продовжуйте!

Жінка стала проти мене в коридорі й вперла руки в боки.

— Я хотіла запитати, чи немає місця в балетній студії. Хочу, щоб моя донька займалася танцями, їй — дванадцять років, — на ходу придумувала «легенду».

— Що ж, можна спробувати. Треба було й доньку привести з собою. Хоча, здається, Онуфрій Станіславович не планував у групу когось добирати. Тим більше, наприкінці навчального року.

— А ви знаєте Онуфрія Станіславовича?

— Звісно! Щоб я зараз тут робила? Я була його ученицею свого часу, найкращою ученицею. А потім закінчила школу, вступила у коледж. Потім завагітніла, перевелася на заочне… Набрала, бачте, двадцять зайвих кілограм. Важко повірити, що я колись була балериною.

— А дитинку на кого залишили? — з виглядом базарної баби поцікавилася.

— Віддала в ясельну групу в дитячий садок. Ледь умовила, щоб узяли. Я й рада, що вийшла з декретної відпустки! Хоч схудну! Лише шкода, що за таких обставин дісталася мені ця робота. Онуфрій Станіславович — учитель з великої літери, мені далеко до нього. Так що, може, почекайте. Можливо, він ще повернеться й тоді віддасте свою доньку в балетну студію.

— Може, ви й праві… Але де знання, що Онуфрій Станіславович повернеться? Чутки ходять жахливі…

— Що правда, то правда.

— А Настя? Нічого невідомо про неї? — я надала своєму голосу тремтливості й співчутливості. Це було неважко.

— Ні. Знаю не більше вашого. Вона була дуже сильна балерина. Он бачите, далі в коридорі є стенд під склом? Там є її нагороди й фотографія. Настя одного разу виграла у всеукраїнському змаганні… Ну гаразд, якщо не передумали, приводьте свою доньку. До побачення!

— До побачення!

Молодиця пішла (дерев’яний паркет загрозливо затріщав під її великими ногами), а я підійшла до стенду. Там я знайшла фотографію вродливої дівчини з медовими очима, яка була підписана: «Анастасія Камінська». Там же стояв її головний трофей — кубок у вигляді танцюючої балерини. Я озирнулася — коридор був порожній, обережно відчинила скло й взяла кубок у руки. Мене пронизало струмом.

Напівтемна халупа, гострий запах прілого листя, моху й, здається, води. Тонка рука звисає з-під гори лахміття. Нігті геть обламані, до крові. Світло-фіолетова вена зміючкою огорнула зап’ясток, вона пульсує. Отже, дівчина — жива! Присутність Онуфрія Станіславовича я не відчула, хоча його дипломи й нагороди стояли тут же, на стенді.

Листя, мох і вода… Схоже, дівчина була десь біля річки, можливо, на березі, порослому деревами. Треба це взяти до уваги.

Удома Ксенька мені сказала, що планує цієї суботи податися до містечка Д. і щоб я їй купила вінок зі штучних квітів покласти на могилу Назара. Я зітхнула й погодилася. Лише попередила: жодних візитів до Зіни й жодних пригощань від неї!

Вона, звісно, погодилася з усіма моїми умовами. Якщо чесно, її поїздка була мені на руку: цієї суботи Варварка планувала гостювати з Максимом у його матері в селі Княжому, а я могла без перешкод піти на пошуки нещасної Настуні.

Я залізла до комірчини й знайшла старі гумові чоботи по коліно, рюкзак і ліхтарик. Усе, я — готова!

46

Варварка

Мене багато що влаштовувало в Максимові, проте єдине, що напружувало, — те, що він із села. А це означає: саджання картоплі, а потім її копання, літні закрутки овочів і так далі. Мені маминого городу, який вона умудрилася вибити в місцевої влади, вистачало. Той город був невеликий, зате розташовувався на околиці Задрипинська, а власного транспорту в нас, звісно, не було. Ось і доводилося мучитися за той зайвий мішок картоплі. Я взагалі принципово — проти городництва! Хай цим невдячним ділом займаються колгоспи — ті, які ще животіють.

Ми з Максимом їхали в автобусі, і дорогою він розповів, що йому обіцяють хорошу роботу. Ось вступить він на заочне в Київський технологічний інститут харчової промисловості — і на нашому місцевому маслозаводі, де він працює простим робітником, йому дадуть посаду спеціаліста, а якщо добре працюватиме, то через рік лаври головного спеціаліста ляжуть на його кучеряву голову. А службову машину йому презентують уже з перших днів роботи спеціалістом.

Хто б не хотів мати такого чоловіка? Я шитиму, а він — працюватиме на високій посаді. Житимемо в окремій квартирі, матимемо автомобіль, хай і службовий. Ця картинка мені подобалася все більше й більше.

…Княже отримало свою назву через те, що багато-багато років тому сюди любив приїжджати на відпочинок київський князь. Потім у Княжому жив польський пан та експлуатував простих трудящих. Нині від розкішної позолоти Княжого залишилася тільки назва й облуплений палац польського пана, у якому колись була школа, а нині — клуб.

Максим жив неподалік від цього клубу, у великому будинку з червоної цегли. У нього був ще старший брат, який вдало приженився в Києві й нині дуже рідко навідувався, та менша сестра, товста й некрасива — Лариса. Мати, Віра Василівна, уже була на пенсії й вела домашнє господарство. У хаті жила ще й Максимова прабабця — 93-річна Броніслава. Вона не любила, коли її називали офіційно, по батькові, і просила називати її бабця Броня.

У цьому будинку мене зустріли дуже привітно. Віра Василівна так і крутилася навколо мене, попереджаючи мої бажання. Стіл ломився від домашньої смачної їжі.

Пообідавши, я зауважила, що відірвала Віру Василівну, бабцю Броню й Ларису від роботи — вони перед моїм із Максимом приїздом розбивали грядки. Тому я запропонувала свою допомогу. Моя пропозиція була сприйнята схвально, хоч Віра Василівна й наполягала, щоб я відпочила з дороги.

Проте я запевнила, що сповнена сил. Попросила, щоб мені дали в щось перевдягнутися. Бабця Броня сказала, що старий одяг — на горищі. Я внутрішньо здригнулася, уявляючи, як лізу драбиною на старе занедбане горище.

На моє щастя, Віра Василівна, мабуть, злякалася перспективи, що майбутня невістка заб’ється до смерті, ненароком звалившись із драбини, тому наказала Ларисі полізти на горище й підібрати мені що-небудь.

— Поки що піди в кімнату бабці Броні, відкрий шафу, там на верхній поличці є стосик нових хусток. Візьми собі одну волосся перев’язати, щоб не забруднитися на городі.

— Може, бабця Броня сама мені хустку дасть? Якось незручно в чужій кімнаті ритися в шафі.

— Не бери в голову! Бабця он якраз курям їсти дає, зайнята. Піди, вибери собі, яка більше сподобається, — твердо відповіла Віра Василівна.

Я мусила слухатися. У кімнаті бабці Броні стояло велике залізне ліжко з бильцями, на яких були накручені кругляшки. На ліжку двома нерівними вежами стояли гори подушок, прикриті візерунчастими накидками.

«Цікаво, як бабці Броні не нудно щодня розбирати ці гори подушок і стелити собі постіль? А може, вона спить просто так, спершись на них? Старі взагалі сплять мало», — подумала я й похихотіла.

На підвіконні єдиного вікна вмістилося з десяток різних вазонів: калачик, алое, фіалка, грошове дерево, дика троянда й ще щось, мені досі не відоме. Шафа, яка займала півкімнати, була теж старою й немов роздутою. Вона мала дзеркало на передніх дверцятах, яке спотворювало все, що відображало. Проте не смішно, а страшно.

Я внутрішньо здригнулася й відкрила дверцята шафи. На верхній поличці стояли два стосики новеньких рушників. Хусток не було. Вони знайшлися чомусь на останній поличці. Вочевидь, усі ці новенькі шмати були підготовлені бабцею на смерть. Воно й недивно — у її віці! Хоча бабця ще настільки жвава, що всіх переживе.

Мені було незручно ритися в чужих речах, але я все таки вподобала собі красиву хустку — блакитну, з маленькими хрензелями. Вона була посередині цілого складу хусток, тому я сильно потягнула. Услід за хустиною випав лист.

Я пригледілася — за хустками ховалася ціле листування! Я б сховала той лист туди й не читала б його, якби не ім’я отримувача — Максиму Степановичу Пилипенку. Моєму Максиму! Від… Олесі Солодкої, м. Житомир.

Присіла на смугасту різнокольорову, не першої чистоти доріжку на підлозі кімнати бабці Броні та з тремом у руках і серці розпочала читати:

Любий Максиме!

Я надсилаю тобі лист за листом, а ти все мовчиш. Мене палить образа за це, проте я не можу не писати тобі. Хочу, щоб ти все-таки мені відповів.

У мене народився син 15 березня. Твій син. Я його назвала, як тебе, — Максимом. Якщо захочеш його побачити, то не сумнівайся, приїжджай. Він такий хороший, просто диво. Я його так сильно люблю, як і тебе.

Будь ласка, відізвися!

Твоя Олеся

У мене пересохло горло й закрутилася голова. Здається, я навіть осліпла. Перестала адекватно сприймати навколишнє середовище.

Це тривало мить. Я оговталася.

— Що, донечко, знайшла? Варваро, дитино, хустку вибрала? Ходи сюди! — почувся голос Віри Василівни.

Я злякалася, що мене спалять на гарячому, і запхнула листа в шафу. На гумових ногах вийшла до майбутньої свекрухи й сіла без запрошення біля неї на стілець.

— Ось що тобі Лариса знайшла. Старе плаття. Воно з хорошої тканини, цупке. Ось лише з моди вийшло. Це Лариса його носила, коли у восьмому класі вчилася. На тебе буде якраз, ти ж он яка струнка!

— Дякую, — я в’яло взяла в руки плаття, воно нагадувало мішок із парусини. Але мені було все одно.

— Яку ти гарну хустку вибрала! Як я люблю — блакитну, щоб в узорі було багато зеленого й червоного! Хустки там і лежали, на верхній поличці?

— Ні, на нижній.

— А то, мабуть, бабця Броня переклала, — голос Віри Василівни якось нервово сіпнувся, я глянула на неї і зрозуміла: вона все чудово знає про ті листи…

Потрібно було продовжити розмову, та мені заціпило. До хати зайшла бабця Броня. Вона поглянула на мене й запитала:

— Ще не переодягнулася, Варваро? Ось я тобі гумові чуні знайшла для городу. Шкарпетки візьми в Максима. Хай дасть тобі нові. Максиме?!

«А Максим знає, що в нього народився син? Мабуть, ні. Його мати й бабця сховали від нього листи від Олесі. Але чому? Хоча… Мабуть, я знаю відповідь», — крутилося в моїй голові.

Прийшов Максим і повів мене до вітальні, де я мала переодягнутися. Він дав мені свої шкарпетки — вони були нові, ще з етикеткою. Ось лише сорок четвертого розміру. Я поглянула на Максима — він же був красунчиком, міцним парубком, недарма Олеся в нього настільки сильно закохалася! А він… Чи для нього вона була лише забавкою?

— Що з тобою? На тобі лиця немає. Бліда вся. Якщо тобі погано, то не підеш на город. Це все бабця Броня. Вічно всіх на город гонить! — сказав він зі щирою турботою.

— Максиме, а ти когось кохав? Ну, до мене? — запитала не без зусилля.

— Розумієш… Так, кохав. Я тобі не брехатиму. Її звати Олеся. Я познайомився з нею в Житомирі, разом училися в бурсі. Ми зустрічалися рік. Потім навчання завершилося і я поїхав додому. Ми домовилися листуватися. Я написав їй кілька листів, але вона зовсім не відповідала. Ось я й перестав писати. А потім зустрів тебе. А ти когось кохала до мене?

Якщо вже я таке запитала в Максима, то він мав право запитати мене подібне. А мені було в чому зізнаватися. І листів я теж маю не менше, ніж Олесиних. Зберігається воно в мене в стосах нової тканини. Це моє листування з Сергієм, який на той час служив в армії. Він був старшим за мене на чотири роки, красивим, з хорошої сім’ї. Ось лише була проблемка — його дівчина, з якою він зустрічався, здається, з першого класу. Вона була фактично нареченою, батьки з обох сторін уже давно про все домовилися — де молодята житимуть, працюватимуть, у яку школу підуть їхні діти.

Для Сергія наше листування було розвагою, приємним доповненням до повсякденного нудного побуту, а я закохалася в нього, хоча фактично наживо спілкувалася з ним двічі — уперше, коли ми познайомилися на дискотеці, яку організували до 8 Березня в училищі, де я навчалася, і вдруге — коли ми побачилися через два дні в парку.

Що цікаво, я не любила дискотек і тоді пішла на танці, бо піддалася вмовлянням моєї співмешканки Тетяни, яка не хотіла йти сама. З хлопцями я теж не зустрічалася, була такою собі домашньою дівчинкою. Це вже потім…

Сергій відслужив свій термін в армії й поїхав до своєї дівчини, яка на нього вірно чекала. Мені відписав напередодні, де повідомляв, що наш роман сягнув свого фіналу. Я поплакала й утішилася. Лише пообіцяла собі, що більше не віритиму чоловікам. Звісно, останній момент я Максиму не розповіла.

Проте я продовжувала для чогось зберігати своє листування з Сергієм, хоча мала б його викинути чи спалити. Мабуть, у мене було щось спільне з матір’ю й бабцею Максима — у нас рука не піднімалася на списані листки паперу, бо це ж — документ, пам’ятка! Навіть, якщо ці листи нас можуть підставити.

— Перевдягнешся? Я відвернуся, — Максим повернувся лицем до стіни.

— Дякую, — намагалася одягнути те плаття, яке мені принесла Лариса. Воно було на мене завелике, але не катастрофічно. Поглянула на себе в дзеркало, яке висіло неподалік — виглядала я по-дурному. Але, як казала моя мама: однаково на город ідеш, хто тебе побачить?

— Хто-хто, усі сусіди, — промовила вголос.

— Що? До чого тут сусіди? — запитав Максим і повернувся вже до мене обличчям.

— Не зважай. Ходімо, — нареченому потрібно було сказати про листи і його новонародженого сина, але в мене язик не повертався про це заговорити.

На городі ми з Вірою Василівною працювали найбільше й намагалися не дивитися одна на одну. Бабця Броня, здається, поки що не знала про мою знахідку, тому вона безтурботно топтала ріллю босими ногами, приспівувала, робила рядочки й садила туди цибулю. Через годину-дві ми впоралися й пішли до хати. Настала пора порати господарство, і я сподівалася, що мене не змусять доїти корову.

Натомість мене змусили кришити молоду нітратну капустину, куплену на базарі для свіжого зеленого салату, і чистити картоплю. Я готувала на кухні разом із Ларисою. Максим пішов допомагати матері й бабці порати їхнє немаленьке господарство.

Лариса розпитувала мене про те, чим я цікавлюся, і запропонувала врешті-решт піти ввечері на дискотеку. Ще цього мені не вистачало.

Нарешті сіли вечеряти. Бабця Броня якось дивно на мене позиркувала. Здається, Віра Василівна не втримала язика за зубами. Після вечері бабця підійшла до мене й прошипіла:

— Не гоже ритися в чужих речах.

— Я не рилася! Шукала хустку, як мені сказала Віра Василівна.

— Вона сказала тобі на верхній поличці шукати, а не на нижній!

— Хустки лежали на нижній.

— Ти ще щось там знайшла, — бабця нахмурила рідкі брови.

— Так, листи.

— І ти читала?

— Читала.

— Знаєш, що чужі листи читати не можна?

— А ви про це знаєте? — стомлено запитала я.

Якусь мить ми стояли одна навпроти одної й дивилися у вічі.

— Ти вже Максимові сказала? — запитала бабця, і тепер вона вже нагадувала не добру стареньку, а зморщену стерв’ятницю.

— Поки що ні. Але обов’язково скажу.

— Не смій! Не смій, кажу тобі! — просичала стара.

— Чого це? Він має знати!

— Він не має! Олеся нагуляла дитину — от і дурна. Хай тепер ростить сама. Нам такої поганої слави про нашу сім’ю в селі не треба — ще чого! Щоб ще дізналися, що в Максима є байстрюк! Це буде ґвалт на все село!

— Таємниці рано чи пізно стають явними. І краще вже раніше, ніж пізніше, повірте мені, — твердо сказала й нахмурилася, згадавши Ксеньку з її братом.

— І що ти тепер? Вийдеш заміж за Максима й він платитиме аліменти на сина? А може, він не схоче тебе заміж брати, до Олесі піде? Кине тебе перед вінцем, буде тобі погана слава! Ти подумай добре. До-не-чко, — бабця відступила від мене й вийшла з хати.

— То що, на дискотеку? — у кімнату заглянула безтурботна мармиза Лариси.

— Так, ходімо, — бездумно погодилася.

Мені було над чим важливішим подумати.

47

Ксенька

Мама мені купила не вінок, а букет штучних квітів. Я їхала з ними в електричці, і кожна бабуся, яка мене бачила, скорботно підтискала губи: вони думали, що я їду на похорон. Мене це веселило. Я занадто раділа майбутній зустрічі з братом.

Він мене зустрів, як і домовлялися. Марко приїхав на велосипеді, бо до кладовища від залізниці треба було пиляти кілометрів три-чотири. Я сіла на раму, Марко собі педаляв, весняне повітря било в обличчя, мошка залітала в очі й рот, почувалася ідеально чудово.

Дорогою Марко розповів про те, як рибалив зі своїм батьком, Ярославом. Як на мене, їхня зустріч була доволі невдалою, але брат був задоволений і не жалівся. Головне, щоб йому все подобалося.

Біля цвинтаря Марко припаркував свій велик, і ми почимчикували вглиб території. Навколо росли міцні ялинки з лапатими гілляками. Кожна смоктала соки з небіжчиків. Незлецьки тут почувалися й берізки з липами. Деякі могили вже були прибрані, інші досі щетинилися минулорічними бур’янами й мали на собі вицвілі штучні вінки й квіти.

— А вона що тут робить? — вигукнув Марко.

— Що таке? — здригнулася від несподіванки.

— Мама, вона — тут, — хлопець потягнув мене до найближчої ялинки, і ми сховалися за її розлогим гіллям.

— Може, вона могилу прибирає? — сказала я, хоча відчувала, що все набагато гірше.

— Я її приб’ю. Дивися. Це вона на могилі батька, — Марко був дуже розгніваний.

Обережно виглянула. Зіна щось зарила в могилу, по-злодійському роззирнулася й попрямувала до виходу. Могила, до слова, так і залишилася неприбраною.

Щойно мати пішла, як Марко підійшов до могили й почав гребтися. Я стояла, роззявивши рота. Лише звернула увагу на гранітний надгробок, де було вибите зображення обличчя Назара. Виявляється, він народився в один день з моєю сестрою. Оце так збіг!

— Ой, уколовся, — Марко дістав те, що зарила його мати — дерев’яний хрестик, до якого щось було прикручено ниткою. Я придивилася — це була часточка від полотна. Мого полотна.

— Кинь на землю негайно! — наказала. Марк послухався. Я вирвала молоденький лопушок, який необачно вибився з-під землі, і загорнула в нього хрестик. — Є сірники?

— Є запальничка, — брат дістав із рюкзака.

— Спали це.

— Я її точно вб’ю, — бурмотів під ніс хлопець, виконуючи мій наказ.

— Це вона на мене зробила, до хрестика було прив’язано шматочок картини, яку тобі подарувала, — випалила.

— Що в мене за мати?! — бурмотів Марк.

— Будь ласка, не говори їй нічого! Буде тільки гірше!

— Не обіцяю. Занадто злий.

— Ну будь…

— Приберімо на могилі, — перебив мене брат.

Я не стала сперечатися й узялася виривати бур’яни.

48

Віта

Дочекалася, поки обидві доньки розбіглися по своїх справах. Варварка поїхала в Княже ще з вечора, у п’ятницю, там і переночувала, а Ксенька повернеться сьогодні тільки ввечері. У мене попереду — цілий день, щоб знайти Настуню. Я склала в рюкзак необхідні речі. Усім, хто цікавився, сказала, що йду на свій город на околиці. Тож залишилося сісти на велосипед і поїхати до лісу.

Уже вийшла надвір й занесла ногу, щоб усістися в сідло «України», як мене покликав знайомий голос:

— Мамо?!

Мало не зомліла: це був Валерик. І він мене називав мамою. Хороший початок! Валерик помітив, як змінилося моє обличчя, тому підбіг ближче й вибачився.

— Я можу вас називати тітка Віта чи на ім’я й по батькові, — запропонував він.

— Називай мамою, якщо тобі так подобається, — дозволила й відзначила собі, що Валерик не такий вже й дурник, як бажає здатися.

— Кудись їдете? — поцікавився Валерик.

— На город.

— А де ваша лопата чи сапа?

Я вже говорила, що Валерик не такий уже простачок?

— У мене на городі є маленький сарайчик, там я зберігаю все, що треба для праці, — насправді такий сарайчик був на сусідньому городі, я йому безмежно заздрила, бо мені доводилося перевозити лопати, сапи в руках, хоча влітку ми ховали це причандалля в горах сполотого бур’яну, щоб не носитися зайвий раз.

— Знаєте, мамо, я хотів вас про дещо попросити. Ця справа дуже важлива, — Валерик раптом нахнюпився, і його ще дитячий лоб узявся зовсім дорослими зморшками.

— Кажи, я допоможу (ото вже ця моя щедра на допомогу душа!).

— Мені тато був обмовився, що ви маєте талант чи то дар передбачати, бачити інших людей, те, що з ними буде. Можете допомогти знайти Настуню? Я… Я насправді й пальцем її не торкнувся! Її треба знайти! — Валерик шепотів усе це мені на вухо, щоб не підслухала всевидяча багатоповерхівка.

У цей момент із дверей мого під’їзду вийшла сусідка з першого поверху, тітка Ніна. Вона мило всміхалася.

— Ти на велосипеді? Доганяй! — вирішила рятуватися втечею, бо від тітки Ніни так просто не відчепитися.

Валерик був на велосипеді, як і кожен добропорядний мешканець нашого містечка. Він швидко мене наздогнав.

— То що, ви допоможете мені?

— Так! Якщо чесно, уже сама сьогодні планувала її шукати. Їдьмо у ліс, потім спускаємося до річки. Настя десь там, відчуваю.

— Спасибі, мамо! — Валерик сильніше натиснув на педалі й вирвався вперед. Сорочка на його спині надулася пухирем, і тепер «синочок» здавався ще більшим.

Я посміхнулася й зненацька…

Біля Настуні хтось був. Чоловік до сорока років, огрядний, із сильним запахом поту. Він щось їй говорив… У його руці щось масляно блистить… Пістолет.

Усередині все похололо, і я почала наздоганяти Валерика. Ми мусимо встигнути. Інакше… Інакше на Настуню чекає доля Онуфрія Станіславовича. Він уже був мертвий — я це знала точно.

49

Зіна

Коли я прикріплювала шматочок полотна до хрестика, то боляче роздряпала пальця й моя кров капнула на хрестик. Це було не дуже добре, я відмила кров і сподівалася, що все обійдеться. Закопала хрестик у могилу кровного родича Ксеньки — Назара, тож тепер її чекає якщо не смерть, то важка хвороба, про невдачі я вже мовчу.

Задоволена прийшла додому. Мене ніхто не бачив, а Марко повіявся десь із самого ранку. Раптом мене почало пекти зсередини. Я скинула з себе кофтину й схватилася… Я вже не знала, за що мені хапатися! Мені не боліло серце, натомість усе всередині взялося вогнем.

Я все-таки не відмила всю свою кров із хрестика. І його зараз хтось палив. Але хто? Значить, ця людина стежила за мною.

Корчилася кілька хвилин. Нарешті все стихло. Випила заспокійливої настоянки й вирішила полежати півгодини, щоб набратися сил. Не помітила, як заснула.

Мене розбудив Марко. Він із силою шарпонув мене. Я встала й витріщилася на нього.

— Не смій! — кричав він у якомусь припадку. — Не смій більше робити вроки на Ксеньку! Якщо з нею щось станеться, я тебе вб’ю! Клянуся! Чуєш мене? — син згріб моє обличчя в долоню й боляче його зчавив.

На моїх очах мимоволі з’явилися сльози. Марко побачив це й відпустив мене.

— Ні, тільки вдуматися! Що ти робиш, мамо? Чого ти так усіх ненавидиш? — Марко ходив кімнатою туди-сюди й повторював свої звинувачення.

— Я не хочу, щоб ти з нею спілкувався! — вступила я в діалог. За що й отримала.

— Яке тобі діло до того, з ким я спілкуюся! Не втручайся в мої справи. Чуєш? — визвірився Марко.

— Добре. Більше це не повториться.

— Дивись мені, — хлопець вийшов із кімнати, голосно ляснувши вхідними дверима.

Я виглянула, куди він пішов. Сподівалася, що Марко піде до комори, візьме мішок пророщеної картоплі й піде на город її садити. Ми домовлялися з ним, що посадимо на цих вихідних ранню картоплю.

Але ні — він пішов геть із двору. Я придивилася — за хвірткою на нього чекала Ксенька. Значить, Марко пішов до мене розбиратися, а в цей час його (уже не знаю, як її називати) сестра чекала під хатою? Дожилася!

Мене розібрала злість. Якщо з Ксенькою не можна нічого зробити, то можна зробити з… Ні, як я могла таке подумати? Якщо Назара те пійло вбило, то й Марка — теж. Ні, я не труїтиму власного сина.

Я заплакала. А потім пішла садити картоплю. Кожна українська жінка, ображена чоловіками, утішається на городі тим, що вирощує для них же смачні екологічно чисті овочі.

50

Варварка

Дискотека ляскала зубами й світилася дешевими вогниками. Мене знайомили з усіма місцевими, а потім якийсь парубок, у якого було зовсім звичайне ім’я, яке я чомусь не могла запам’ятати, запитавши дозволу в Максима, запросив мене на повільний танець. Я обійняла його за шию, щоб він не говорив зі мною, а лише насолоджувався близькістю мого тіла, і думала про своє.

Максим для мене — непогана партія. Він молодий, красивий, перспективний. Звісно, його родина — проста як двері, але це можна пережити. Ми житимемо у власній квартирі, у нас буде автомобіль. Я згодом відкрию власну швейну майстерню, а він працюватиме головним спеціалістом. З’являться діти. У нас вони будуть красивими.

Але всю цю картину псує Олеся зі своїм сином. Я можу мовчати про неї, як це роблять Віра Василівна й бабця Броня, цим я уподібнюся до них, принижуся до їхнього рівня. А можу про все розповісти Максиму. Якщо він мене покохав, то значить, розлюбив Олесю. Гаразд, але ж він захоче бачитися зі своїм сином! Олеся не втратить такої нагоди, щоб знову не спокусити колишнього!

Мене розривали протиріччя. Я змусила себе ні про що не думати й заплющила очі. За що мені такі переживання? Краще б я не шукала ту злощасну хустку! А може, покинути Максима? Я не можу сказати напевне, чи кохаю його. Хоча при думці, що він може наставити роги з Олесею, у мені починає бурлити ураган.

— Досить! Віддавай мені наречену! — напівжартома-напівсерйозно сказав Максим, забираючи мене в парубка, який зовсім розімлів.

— Про що думаєш? — шепотів мені у вухо Максим, рухаючись у ритмі танцю. — Чи тобі Діма так сподобався, що ти аж заснула на його плечі?

— А, його звали Діма… Ні про що не думаю, стомилася. Може, підемо додому?

— Ходімо, уже сам хотів запропонувати. До речі, хочу показати тобі щось цікаве…

Звісно, Максим стомленим зовсім не був і його ніщо не гризло. Він змусив мене залізти на горище свого будинку, де нічого цікавого не було й де на мішках зі старими речами його сестри, матері й решти жінок цієї родинної династії ми довго й до самозабуття кохалися.

51

Валерик

Любив наш місцевий ліс. Коли ще моя мама була живою, ми ходили разом по гриби. Вона брала два великих відра, мені діставалося маленьке пластмасове відеречко, і ми заповнювали їх із гіркою. Лукаві червоні лисички, рожеві й синюваті сироїжки, коричневі пахучі опеньки… Ліс для мене був цікавим другом. Хоча наше містечко не могло похвалитися справді густим і дрімучим лісом — він був доволі невеликий.

Я називав Віту мамою радше, щоб зробити їй приємне. Я справді хотів, щоб вона вийшла заміж за батька — мені набридло його холостяцьке життя, брудні шкарпетки, перепалені яєчні й вічна пилюка на столі. Пилюку я міг і сам витерти, проте так хотілося поїсти справді жіночих страв, приготовлених на нашій кухні! А ще Віта була схожою на мою маму.

Виявилося, що вона теж любить збирати гриби, а також, як і моя мама, уміє їх консервувати, а ще смажити в сметані й варити з ними борщ. У цьому лісі вона теж збирає щороку гриби й досить непогано його знає. Проте я все ж узяв на себе роль провідника. Наші велосипеди ми сховали під торішнім листям на початку лісу.

Віта іноді зупинялася, її очі даленіли, я майже фізично відчував, як вона промацує повітря в пошуках ниточок, які йдуть від Настуні. Ці ниточки нас вели вглиб лісу, ми майже пройшли його наскрізь. Вийшли на ґрунтову дорогу, яка зберегла на собі сліди автомобільних шин. Ця дорога полого спускалася вниз, і ми вийшли до широкого потічка, який дзюркотів в улоговині, прихованій від сторонніх очей чагарником. На другому боці потічка стояла хижка. Її дах перекосився від часу, проте вона була досить міцною. Дерев’яні стіни позеленіли від часу, і на них наріс грибок.

— Тихіше, сховайся, — Віта штовхнула мене в чагарник. Я боляче подряпав собі щоку, виступила кров.

Сховалися якраз вчасно — з хатки вийшов дебелий чорнявий чолов’яга, який рухався перевальцем, широко розставляючи ноги. Я його вперше бачив. Віта сильно вдихнула — її ніздрі роздулися. Чолов’яга навісив на двері замок і зачинив його. Потім зі смаком почухався в паху.

Дорога йшла в обхід потічка, а через нього лежав місток у вигляді двох напівзігнилих колод. Чоловік, нерівно хитаючись, пройшов місток, минув нас і направився далі дорогою, яка звертала вбік. Почувся звук мотора — машину не було видно, бо вона стояла за поворотом. Очевидно, той чоловік не хотів, щоб його бачили. Автомобіль виїхав і швидко помчав собі.

— У нас зовсім мало часу, — Віта підштовхнула мене, і ми перебігли через місток.

Натиснув на двері один, другий раз, і вони розлетілися зовсім. Віта кинулася вперед, до купи лахів, які лежали під стіною. Розгребла їх. Я кинувся — там була Настуня. Непритомна, напівгола, брудна.

— Бери її на руки й хутко з лісу! На мене не чекай. Вийдеш на автошлях — зупиняй усі машини, які трапляться. Хай її відвезуть у лікарню. Їдь разом із нею, а велосипеди я привезу сама.

Я пішов через потічок убрід. Оглянувся — Віта зайшла за хатку й тихо зойкнула. Проте я не зважав і йшов уперед. Волосся Настуні пахло грибами, мохом і пусткою.

52

Віта

Я його впізнала. Це був Славик — бізнесюк, який відкрив власний генделик у колишньому магазині меблів. Його старший син Ваня ходив у паралельний з моєю Ксенькою клас. Славик мав таку, як і сам, підприємливу дружину Майю, яка після народження меншого сина Ігоря роздобріла й стала на вигляд ще хитрішою. Славик із сім’єю жив у п’ятиповерхівці напроти нашого будинку.

Коли він вийшов із хатинки, від нього долинув трав’янистий запах сперми. Бідна Настуня…

Валерик із дівчиною на руках пішов, я зайшла за халупу. Там були накидані дрова — знизу грубі колоди, зверху — хмиз. Між цими двома половинами «бутерброду» лежав шмат мертвого м’яса. Тобто Онуфрій Станіславович.

…Уранішній білуватий туман, який переростає у сизий задушливий дим. Вогонь, який ховає під собою злочин. Так, Славик зробив би це через день-два — зробив би крематорій просто в лісі. Настуня довше не протягнула б. Вогонь знищив би тіла і дівчини, і її вчителя.

Я скинула кілька гілляк донизу. Як і думала, у колишнього вчителя танців була прострелена голова — ззаду, по-злодійському. Чи так, як це роблять силовики у своїх застінках? Здається, я щось чула про те, що Славик — колишній співробітник СБУ.

Пішла слідом за Валериком. Він ішов швидко, проте не настільки, щоб я його не наздогнала. Він саме вийшов на шосе й зупиняв автомобіль. Настуню тримав однією рукою, як дитину.

Зупинилося відразу три автівки. Валерик із Настею завантажився в одну з них, а його велосипед запхали в багажник. Я поїхала слідом на власному велотранспорті.

Дорогою до лікарні заїхала до відділу міліції й написала заяву на Славика, описавши все, як було. Потім направилася в приймальне відділення лікарні.

— Її поклали до відділення інтенсивної терапії. Лікар сказав, що вона виснажена. Кілька днів ні їла, ні пила. Той чоловік над нею знущався, — у Валерика затремтіли губи, і він схилився на моє плече.

— Вона видужає. З нею буде все гаразд, — я погладила хлопця по голові, — краще залишся біля неї. Мало що. Міліція така неповоротка. Навряд чи Славика затримають швидко. Знаєш номер телефону родичів Настуні?

— Знаю.

— Попроси якусь медсестру, хай передзвонить їм.

— А ви куди йдете?

— Потрібно ще дещо з’ясувати. Я скоро повернуся, щоб дізнатися, чи все гаразд.

Вийшла на подвір’я. У мене був піднесений настрій, незважаючи ні на що. Я врятувала дівчину! Проте деякі нюанси залишалися нез’ясованими, і мені для спокою й безпеки потрібно було їх знати.

Заняття в балетній студії закінчувалися. Я поглянула на табличку на дверях — замість напису «Керівник — Онуфрій Станіславович Якименко» вже красувалося «Керівник — Світлана Миколаївна Соколова».

— Світлано Миколаївно, можна вас на хвильку? — гукнула в прочинені двері.

— Добридень, це знову ви! — молодиця виглядала захеканою, але вдоволеною. Видно було, що керування заняттями їй ідуть на користь.

— У мене є запитання особистого характеру. Можна?

— Гм, це щось пов’язано з бажанням вашої доньки відвідувати студію? — засміялася Світлана Миколаївна, було видно, що вона в доброму гуморі.

— Майже. Онуфрій Миколайович цікавився своїми ученицями? У фізичному плані?

— Ні, що ви! Хто вам таке розповів? — у молодиці забігали очі й вона розчервонілася ще більше.

— Ви були його коханкою?

— Я… Ходімо в мою підсобку.

Молодиця заглянула ще раз у залу й попросила дівчат збиратися додому. Мене повела в маленьку кімнатку позаду зали. Там стояв стіл, кілька стільців й шафа з великим люстром. На столі стояв графин із водою й склянки. Світлана Миколаївна запропонувала мені попити, і хвилину ми з нею на пару жадібно жлуктили зі склянок. Затим усілися на стільці.

— Так, Онуфрій Станіславович міг дозволяти собі знаки уваги — погладити по руці, поцілувати в плече. Він любив, коли учениці на прощання цілують його в щоку чи цьомкають у губи. Проте дівчата намагалися триматися від нього на відстані. Лише дехто з них… Як-от я. Онуфрій Станіславович був моїм першим чоловіком. Мені було всього 15 років, як ми почали зустрічатися. Не подумайте, жодного примусу не було! Онуфрій Станіславович дуже делікатний. Я в нього закохалася й була абсолютно щаслива, коли ми почали зустрічатися. Як балерина я почала робити великі успіхи. Потім закінчила школу й вступила на хореографічне відділення коледжу. Щовихідних ми з Онуфрієм Станіславовичем продовжували зустрічатися. Він живе сам в однокімнатній квартирі в приватному секторі. Я приходила до нього, і ніхто нічого поганого про нас не думав. Потім я вийшла заміж за свого колишнього однокласника.

— О так просто? Чому ж за Онуфрія — ні? Не пропонував?

— Ні, не пропонував. За мною вже давно впадав мій колишній однокласник Юра Соколов. Він і запропонував одружитися.

— Але ж ви кохали Онуфрія…

— Так. Але він виявився ганчіркою! Знаєте, є такі чоловіки — дуже м’які, приємні, не скупі на знаки уваги й компліменти. А коли приходить рішучий момент, такі чоловіки здуваються, як повітряна кулька. Вони не здатні на вчинок. Останнє слово вони залишають за жінкою, сподіваючись, що вона все сама вирішить.

— Ви від нього завагітніли?

— Так. Онуфрій Станіславович заборонив мені робити аборт, пообіцяв, що ми житимемо разом із дитиною. Він так радів, що в нього з’явиться нащадок! А коли вже в моїх батьків виникли справедливі запитання, бо мій живіт ріс, Онуфрій Станіславович усе зволікав і не пропонував мене ні одружитися, ні жити разом. Коли я прийшла до нього й поставила питання руба, він щось промимрив типу: «Ну, добре, поживемо разом». Я гордо відповіла, що мені це не цікаво, і пішла прямо до Юри. Він прийняв мене до себе, а коли народилася дитина, дав їй своє прізвище. Ми розписалися.

— Чому Онуфрій не дотримався обіцянки? Розлюбив?

— Злякався, що втратить своє вільне холостяцьке життя, і, правду кажучи, розлюбив. У нього з’явилася чергова улюблениця…

— Настуня…

— Так. І знаєте, Настуня знала про мене. Він не приховував, що в мене народилася від нього дитина. Та Онуфрій Станіславович пишався, що в нього є нащадок! Він спочатку обіцяв, що допомагатиме мені, та я не дочекалася від нього ні копійки. Мабуть, Онуфрій Станіславович розчарувався в мені. Думав, що я йому буду вірна й чекатиму на нього, житиму сама. Ха, не виправдала його надій!

— Онуфрій помер.

— О боже! — молодиця підскочила, — Звідки знаєте? Що з ним сталося?

— Його вбили. Я знайшла його тіло.

— О ні! Онуфрій… — Світлана заплакала.

Я тихо покинула її наодинці зі своїм горем і пішла геть.

53

Ксенька

Ще ніколи не бачила брата таким злим. Ми мовчки прибрали могилу батька, я прикрасила її квітами. Потім він так само мовчки сів на велик, я всілася на раму. Думала, що завезе мене на залізничну станцію й там залишить — німуючи, проте він повіз мене до себе додому, залишив біля воріт, а сам пішов до хати. Звідти долинав його голос, не було чути, про що саме він кричить, проте гніву в тому голосі було забагато.

Потім він повернувся, завів велосипед на подвір’я, узяв мене за руку й ми пішли-таки на залізничну станцію.

— Вибач, Ксенько, за те, що я змусив тебе чекати під хатою. Мені потрібно було поговорити з матір’ю, інакше мій мозок точно б закипів.

— Ну, нічого…

— Хочу показати тобі одну місцину. Нам підійде будь-яка електричка, яка в бік Києва. Це одна зупинка звідси.

— Як називається?

— Іванова Криниця.

Ми вийшли через одну зупинку.

— А чому називається Іванова Криниця? — поцікавилася в брата, який хоч уже й відійшов від переживань, проте не став балакучішим.

— Є кілька легенд. За однією з них, їхав собі козак на ім’я Іван, побачив гарну мальовничу місцевість, викопав там криницю, побудував дім, до нього приєдналися інші люди, і так заснувалося село. За іншою версією, той міфічний Іван був не такий уже й древній. Він був керівником повстанського загону під час громадянської війни на початку двадцятого століття. Іван намагався тут організувати вільне від усіх суспільство. Але потім прийшли більшовики й убили його. Криницю підірвали, а на її місці якийсь місцевий комуніст викопав нову. Того комуніста теж звали Іваном.

— Кругообіг Іванів у природі, — пожартувала я.

Брат усміхнувся. Ми незабаром прийшли до простецької на вигляд криниці на початку села серед березового гаю, яка мала цямрину, викладену з каміння, дерев’яний дашок і корбу. Марко набрав води, і ми напилися прямо з відра. До речі, воно було діряве.

— Треба якось узяти смоли й залити цю дірку у відрі. Бачиш, жоден із сельчан цього не зробить, — по-господарськи сказав Марк.

— Вони такі байдужі?

— Та ні, село вимирає. Тут живуть бабусі й майже немає молодих сімей. Загалом хати пустують.

— Шкода. Навколо така гарна природа!

— Мені теж подобається ця місцевість. Іноді я сюди приїжджаю, щоб побути на самоті. Це батько, Назар, мені показав цю криницю.

— Тоді ця місцина мені вдвічі приємна… Марку, а що ти далі робитимеш? Помиришся з матір’ю?

— Не сьогодні. Занадто вже погано на душі.

— Куди ж ти підеш? Хочеш, поїдеш до мене додому?

— Дякую за пропозицію. Але мені є куди податися.

— І куди ж?

— У мене є батько. Переночую в нього. Думаю, не вижене.

— Як знаєш. Але згадай, що твій батько ще має сім’ю. Щоб часом не було проблем.

— Проблеми, проблеми, проблеми! Знаєш, Ксенько, що я іноді хочу? — Марко по-дружньому обійняв мене однією рукою.

— Що?

— Вибрати собі хатину, яка пустує, і жити в ній. Ростити городину, доглядати сад. І щоб до тебе ніхто діла не мав! Ні мати, ні батько, ні набридливі сусіди! Сам собі господар! Оце моя мрія!

— А для мене у твоїй хатині знайшлося б місце?

— Для улюбленої сестри — знайшлося б!

Я вдячно пригорнулася до Марка й подумала: чи ще довго ми гратимемося в брата й сестру? Поки що ніхто з нас не хоче зіскакувати в непевні води з надійного родинного човна.

Але рано чи пізно доведеться. Чує моє серце.

54

Варварка

Уранці я збиралася їхати додому. У мене «горіло» кілька термінових замовлень на пошиття — Великдень на носі, мої клієнтки хотіли бути кращими за всіх у церкві під час освячення пасок і крашанок. Але це була не єдина причина. Мені було соромно. За власну слабкість і корисливість, за те, що вступила в німий зговір із Вірою Василівною і бабцею Бронею.

Хоча ні, не такий уже й німий. Після ситного й дуже калорійного сніданку бабця Броня затиснула мене в кутку і, дихаючи на мене випарами молодої цибульки, поцікавилася, як я житиму далі.

— Я Максимові поки що нічого не казатиму. Як схочете, скажете самі, — вичавила із себе, ледь стримуючи відразу.

— Це добре, ти — розумна дівчина, — бабця припинила тиснути на мене, і її зморщене лице засвітилося білосніжною посмішкою вставних зубів, — Максим не дарма тебе вподобав! (А це вже був підлабузницький комплімент)

Максим провів мене на зупинку й посадив в автобус. Він не їхав зі мною — хотів ще допомогти матері по господарству. Я поцілувала його, і він прошепотів, що любить мене. Я промовчала.

Була на роздоріжжі, і мою душу розтріпували всі зустрічні вітри.

55

Павло

Мені якраз випала хороша халтурка. Я робив парове опалення в одного свого знайомого, Вітьки, він мені обіцяв добре заплатити. Валерик знав його, тож подзвонив. Я мало не відкусив кусок слухавки, коли почув, що сина знову забрали до ментовки. Що це робиться?

Валерик сидів на казенному стільці, як велика ображена дитина, і бубнів:

— Я вам повторюю знову: знайшов Настю в лісі, виніс її на дорогу, зупинив машину, завіз її в лікарню. Я пішов шукати Настю з Вітою Колядою, бо я її попросив про це. Вона допомогла мені її знайти. Як?

Відчув, що з’їжджаю з глузду. То це Віта допомогла знайти Настю?

Із коридору почувся голос моєї нареченої:

— Навіщо ви його затримали? Я ж усе написала в заяві! Скажіть, а Славика ви заарештували? Не моє діло? А це нормально, що він викрав школярку й тримав її в хатині в лісі?

Так, це була Віта. Вона зайшла, кивнула мені й кинулася до Валерика:

— Вони тобі нічого не зробили?

— Ні, мамо, — пробурчав Валерик, як ведмідь.

— Це добре, що ви зайшли, Віто, до вас є чимало запитань, — слідчий торкнувся до ліктя жінки, а в моїх очах засяяли вогники ревнощів.

— Ви запитуйте, не соромтеся, — сміливо кинула йому Віта.

— З огляду на вашу судимість…

— Що, у моєї Віти є судимість? — підскочив я.

— Є. А вам це не було відомо? Збираєтеся одружуватися на ній і нічого не знаєте про цю жінку. Обережнішим потрібно бути, громадянине! — слідчий хижо всміхнувся, і його очі на мить спалахнули червоно-помаранчевими вогнями.

Коли я вийшов із відділення міліції, то пішов додому, знайшов свої старі кеди в дивані, які лежали там із доісторичних футбольних часів, узувся і побіг. Віта з Валериком залишилися у відділенні. Тільки Богу було відомо, що на них чекає. Я лише зрозумів, що на них хочуть повісити викрадення Насті й труп Онуфрія Станіславовича.

Я пробіг кілометрів п’ять, дорогою ледь не вмер від задишки, бо не бігав уже давно, і звернув до свого знайомого. Треба було доробити халтуру. Це краще, ніж божеволіти вдома.

Вітька подивився на мою почервонілу мармизу й мокру сорочку й запитав, що сталося. Я не втримався й усе йому розповів. Вітька скривися, ніби спробував гірку редьку, і дістав із холодильника пляшку горілки. Я із жалем поглянув на свої кеди й зітхнув.

Останнє, що пам’ятаю: Вітька обіймає мене за плечі й слиняво повторює:

— Жінка — їй довіряти не можна!

У цей час його жінка Ганя, яка чомусь пов’язала на голову нову біленьку хустинку, дивилася на нас довгим сумним поглядом, у якому я раптом впізнав свою першу дружину й згадав її слова: «Останнє попередження, Павле: або ти зав’язуєш із горілкою, або я йду від тебе».

Та ну їх, цих жінок!

— Наливай, Вітько!

56

Ксенька

Я покинула брата з важким серцем і поїхала додому. Мені було кепсько бачити його таким засмученим, проте я не знала, як допомогти хлопцю. Його мати мене таки зненавиділа.

Удома Варварка щось шила, а коли я зайшла до хати, то вона на мене накинулася:

— Маму бачила? Знаєш, де вона?

— Ні.

— Я дзвонила до дядька Павла. Його телефон не відповідає, нікого немає вдома! Я місця собі не можу знайти! — Варварка почала гризти собі нігті. Такого з нею не було вже давно.

— Може, вона кудись пішла з ним?

— Наша мама? Навряд чи. Вона була б уже вдома. Уже п’ята година вечора.

— Може, подзвонимо в лікарню?

— О Боже… Дзвони.

Те, що ми дізналися, нас вразило. Настя знайшлася, натомість у її викраденні і вбивстві Онуфрія Станіславовича підозрюють нашу маму й Валерика. Ми з Варваркою погребли у відділення міліції. Проте нас далі порогу не впустили, і ми повернулися додому.

— Маєш знайомого адвоката? — поцікавилася в сестри.

— Маю. Але він не захоче зі мною говорити.

— Чого це? Хто він?

— Ти його добре знаєш. Його звати Вано. Проте він чомусь до мене вже не заходив кілька тижнів. І не дзвонить.

«Йопт…» — подумала я.

— Хочеш, я йому подзвоню? — запропонувала.

— З якого такого дива? — здивувалася Варварка.

— Просто запропонувала.

— Я сама йому зателефоную.

Дзвінок тривав недовго.

— Ксенько, я тебе приб’ю! — закричала Варварка й затрясла кулаками.

Почала від неї втікати. Але куди втечеш у квартирних тісних хоромах? Варварка затиснула мене в кутку:

— Як ти могла йому продавати те, що в мене вкрала? Як ти взагалі могла в мене вкрасти? Що ти йому на мене наговорила?

Я сумно мовчала, скрутившись у кутку й закривши обличчя. Варварка занесла наді мною кулак, аж повітря загрозливо заскавчало, але потім його опустила.

— То він погодився захищати маму й Валерика? — запитала за хвилину.

— Погодився, — Варварка сіла біля мене, притулилася до стіни, і там ми сиділи, здається, цілу вічність.

— Слухай, Варварко, якщо маму й Валерика звинувачують у викраденні Насті й убивстві Онуфрія Станіславовича, то підтвердити це або спростувати може єдиний свідок — Настя, правильно? — осяяло мене.

— Правильно, — встала Варварка.

— І якщо моя мама й Валерик невинні, то злочинець захоче прибрати того єдиного свідка, чи не так?

— Бігом збирайся й мерщій до лікарні! — заволала Варварка.

57

Віта

Я дивувалася, як могла вляпатися в таку історію. І чому на мене й Валерика хочуть повісити злочин, який ми не скоювали? Але незабаром все зрозуміла. Двері кімнати, де мене замкнули «добрі» правоохоронці, щоб завчасно не хоронити за ґратами, відчинилися, і зайшов Славик власною персоною.

По правді, я злякалася. Славик виглядав неадекватно, і його запалені червоні очі дивилися на мене й крізь мене.

— Здоров, Віто батьківно! — «ввічливо» привітався Славик.

— Миколаївна, — уточнила я.

— Я все знаю про тебе, Віто, усе, — закружляв джмелем навколо мене чоловік. Я інстинктивно вся стиснулася.

— Що значить: усе? — запитала з викликом.

— Ти була засуджена, тому й цей злочин повісять на тебе! І твого помічника, звісно.

— Але я була засуджена за крадіжку, це різні речі. І взагалі, Славику, я бачила саме тебе, коли ти виходив зі тієї хатини!

— Де твої докази, га? Візьми на себе цей злочин, і твої дівчатка не постраждають.

— Що? — вскочила, як ужалена. — Ти сказав: мої дівчатка? Не смій до них наближатися! Ти чув? Ти…

— Тихіше, Віто, тихіше. Не кричи. Тож ти мене зрозуміла. Візьмеш на себе — твої доньки залишаться живими. А ні, то мені доведеться з ними розібратися. Ти ж здогадуєшся, як саме я це зроблю? — Славик широко посміхнувся.

— Ти хворий вилупок! — закричала я в припадку. — Твоє місце — у тюрмі!

Славик задоволено захихотів і вийшов. Я почула, як сухо клацнув замок. У мені все почало горіти, і я втрачала здатність керувати собою. Знала, що потрібно заспокоїтися й зосередитися. Проте це було надто важко. Коли чергова хвиля страху за доньок ошпарила серце, почала тарабанити у двері й волати:

— Мені терміново потрібен начальник міліції! Мені потрібно йому дещо сказати! Мені терміново потрібен…

58

Зіна

Марко не прийшов додому ні в суботу, ні в неділю. Я подумала, що він поїхав до своєї так званої сестри. Хай їде, думаю, хай йому сумку на тиждень ладнають і гроші дають. Теж мені! Проте в суботу ввечері подзвонила Ксеня й попросила Марка до телефону.

— А він що, хіба не в тебе? — з’єхидничала.

— Ні, він не поїхав до мене. Залишився. Передайте йому, хай передзвонить. Це терміново, — у Ксені щось сталося, чути було по голосу, але хай їй, мені байдуже.

— Передам, — відповіла якомога огиднішим голосом.

— Дякую.

Я поклала слухавку. У препаскудному настрої лягла спати. Де Марко?

У понеділок уранці, коли вже збиралася йти на роботу, явився син. Йому потрібно було забрати ключ від кімнати в гуртожитку.

— Ти де був? — запитала його.

Син підкреслено не хотів зі мною розмовляти.

— Там твоя сестра дзвонила. У неї щось трапилося, — кинула спересердя, щоб Марко хоч якось зреагував.

— Мабуть, завдяки тобі в неї щось сталося, — сказав син.

Він знайшов ключ і пішов собі. Я побачила, що хтось йому спакував сумку продуктів. Мене охопила злість. І ревнощі.

…Однією з перших до магазину прийшла поштарка Катерина. Вона намагалася на мене не дивитися, але коли забирала решту, то мовила, пильно вдивляючись своїми зеленим і синім оком:

— То ти свого сина, що продала?

— Що ти мелеш зранку? — ледь не випала я в осад.

— Твій Марко вже третю добу в нашого ветеринара Ярослава живе. У літній кухні. Город допомагав садити. Ти що, сина з дому вигнала?

— Що ти сказала? — перепитала. В осад я все-таки випала.

Катерина задоволено пішла геть. На її вустах вигравала посмішка. От! Пліткарка. До вечора все містечко знатиме про цю оказію. Ну Марко! Ну синочок! Як він міг мене виставити на посміховисько?

Цілий день я прокручувала в голові можливі діалоги з сином, подумки шпетила його й била по обличчю. Людям продукти продавала в «автоматичному режимі», я зовсім не контролювала, що роблю.

Удома першим ділом узяла до рук свою книжечку. Заклята настоянка мусила відстоюватися тиждень. Якраз Марко повернеться додому на вихідні з навчання, і…

Якщо він повернеться.

59

Ярослав

Наталка, мабуть, здогадалася, що Марко — мій родич. Але я зробив усе, щоб зняти підозри.

Син прийшов у суботу під вечір. Розказав, що сильно посварився з матір’ю. Причину сварки не хотів розказувати. Поки говорив із Марком, Наталка поглядала з-за напіврозчинених дверей. Я фізично відчував цей погляд, він пропікав крізь кофту. Нарешті струсив його з себе, як отруйного павука, і запропонував Марку перекантуватися в літній кухні. Він зрадів.

Наталка вислухала історію про те, який бідненький Марко, як прийшов до мене, бо вважає мене своїм другом. Дружина зітхнула й винесла Марку свіжу постіль — у літній кухні стояло ліжко. Син поводився ввічливо, постійно дякував.

Уранці Наталка всіх нагодувала й вигнала на город. Марко швидко потоваришував із Владиком і Олексою, моїми синами, уже старшокласниками. Вони стояли на городі — усі троє руді. Сонце вигравало на їхніх головах. Я глипнув на дружину — вона завмерла. Думав: кранти мені. Але вона лише якось дивно вдихнула повітря й почала копати ямки для картоплі. Я кидав тіла картоплин у лунки, і їх покривав чорноземом.

Сини сміялися й жартували. Наталка й собі світилася від теплоти їхньої молодості й легкості. У понеділок уранці Наталка випровадила Марка на навчання, наладнувавши йому смаколиків. Він подякував, поручкався з братами й зі мною, пішов на перший автобус до Житомира. Дивився йому вслід і вперше не пожалкував про всі ті помилки молодості, які вчинив.

60

Варварка

Ми з Ксенькою прийшли до лікарні. Настуня лежала під крапельницею, одна в палаті. Там сиділа й мати Настуні.

— Можна? — запитала в жінки. Вона втомлено кивнула.

Поклали на тумбочку біля Настуні яблука й печиво.

— Їй хоч трохи краще? — мовила Ксенька.

— Так, краще. Лікар сказав, що вона повинна отямитися завтра-післязавтра. А ви хто, дівчатка? Подруги Настуні? Якось раніше вас не бачила.

— Так, е-е-е. Ми танцюємо в студії разом, — придумала Ксенька.

Я скромно промовчала.

— Можна, ми теж побудемо біля Настуні? Переживаємо дуже, — попросила Ксенька.

— Побудьте. Хоча скоро відділення вже зачинять для відвідувачів.

— Ми нікуди не підемо! Поки Настуня не отямиться, — відчеканила сестра.

Ну, звісно. Інакше мамі доведеться втретє вагітніти. Жартую.

Ми всілися на стільці й приготувалися чекати. Через півгодини до палати заглянула медсестра:

— Відвідувачі! Ідіть додому. Відділення зачиняється.

— Ми нікуди не підемо! — рішуче випросталася.

— Ідіть, дівчатка. Я теж піду, — мати Настуні важко підвелася й зібралася йти.

— Ні! — вигукнула Ксенька.

— Не переживайте, усе буде добре, — сказала медсестра.

— Ми нікуди не підемо, — ми з Ксенькою знову всілися на стільці.

Медсестра з мамою Настуні намагалися нас переконати, але куди там! Нарешті прийшов лікар. Він почув шум. До палати почали заглядати жінки з медперсоналу — це ж треба, така розвага проти ночі!

— Мене звати Борис Петрович. Ви знаєте, де ви? Чому стільки шуму? — запитав він у мене.

— Ці дівчата не хочуть покидати відділення! — вигукнула медсестра.

— Заспокойся, Олено, — кинув лікар і очікувально втупився в мене.

— Ми можемо піти до вашого кабінету? Я все поясню, — пробелькотіла я, дивлячись на його суворе обличчя.

— Добре, ходімо.

Ми зайшли в кабінет. Медсестра теж намагалася прошмигнути, але Борис Петрович її не пропустив.

— Ну, дівчата, розказуйте!

Лікар зручно всівся у крісло й кивнув на кушетку. Ми з Ксенькою теж умостилися.

— У вас ніколи не помирали пацієнти? — поцікавилася сестра.

— Усяке трапляється, — лікар явно не очікував такого повороту.

— Насті загрожує небезпека. Її можуть убити. Вона — свідок, — утрутилася я.

— Будь ласка, дозвольте нам залишитися! — заблагала Ксенька.

— Послухайте, дівчата! Я думаю так: якщо б Насті щось загрожувало, то міліція виставила б охорону. У нашому відділенні — важкі пацієнти. Це не місце для сторонніх. Лікарня цілодобово охороняється, відділення на ніч замикається. Ідіть додому, — Борис Петрович указав нам на двері.

Що ми мусили робити? Посунули з відділення. Попереду сновигала мати Настуні, вона спускалася сходами. У мою голову прийшла ідея.

— Вибачте, як вас звати? — запитала її, наздогнавши.

— Таміла. Тітка Таміла. Бачте, дівчатка, у відділенні нікому не дозволяють залишатися.

— Навіть родичам?

— Ну… Родичам — так, можуть дозволити.

— Тітко Таміло, Настуні загрожує небезпека, її можуть убити, вона — свідок!

— Але ж її викрадачів затримали…

— Ні, точно знаю, що Настуні загрожує небезпека! Будь ласка, залишіться на ніч із Настунею! Вам як матері не відмовлять!

Тітка зупинилися.

— Добре, ночуватиму тут. Скажіть, дівчатка, як вас звати?

— Варвара і Ксеня. Ми прийдемо вранці знову.

Удома ми не змогли знайти собі місця. Так-сяк повечеряли.

— Варварко, мені страшно. Може, подзвонимо: ти — Максиму, я — Марку. Якщо з нами будуть хлопці, це якось надійніше, — запропонувала сестра.

Вона мала рацію. Мені ставало моторошно в порожній, без матері, квартирі.

Ксенька подзвонила першою. Але Марка не було вдома. Сестра помітно засмутилася. Мені пощастило більше. Максим сказав, що спробує вмовити знайомого, який має мотоцикл, щоб відвіз його до нас. Якщо ж не вдасться, то приїде першим автобусом. Потім я зачинила вхідні двері на всі замки. У мене вже починалася параноя. Ми не помітили, як заснули — на маминому дивані, удвох. Утома насунулася, як снодійна лавина.

…Я прокинулася. Електронний годинник на стіні показував четверту годину ранку. Десь скрапувала вода — це протікав кран. Чи це були кроки? Цок-тук-цок-тук. Моє серце завмерло й затріпотіло, як риба на гачку.

Це справді були кроки. Хтось скрадався коридором. Я побоялася будити сестру, щоб не наробити зайвого шуму. Зіскочила з дивану й стала під стіною. Першим відчула сильний запах чоловічого поту. Відраза й страх стиснули мій шлунок. Тим часом незнайомець натиснув на ручку в нашій кімнаті. Я кинулася й цибнула просто на того чоловіка. Він упав під моєю вагою, як шафа. Я верещала як навіжена й лупила його. Увімкнулося світло. Це — Ксенька.

Нападник легко відкинув мене й підвівся. Його обличчя прикривала балаклава.

— Агов, що тут відбувається? — у квартиру зайшов наш сусід, дядько Степан.

Нападник прошипів якісь матюки й кинувся геть із квартири. Дорогою він відкинув убік дядька. Той вдарився об стіну.

— З вами все гаразд? — запитала в нього.

— Так, лише забив спину. Цей нападник хотів вас лише налякати.

— Чому ви так думаєте? — поцікавилася Ксенька.

— Бо в нього сили вистачило б, щоб скрутити тобі шию, як куріпці. Якби хтів, то вже вбив би, — дядько Степан потер спину.

— Ой, — злякалася тітка Галя, яка теж зайшла до квартири, — я викличу міліцію.

— Угу, поможе вона. Але все ж краще викликати, — я вже не вірила нікому.

Почулося рикання мотоцикла. Я побігла до вікна й визирнула. Це був Максим. Він усе ж таки випросив свого знайомого, щоб той привіз його до нашого містечка. Я зраділа, у мене було відчуття, що нарешті — за кам’яною стіною.

61

Віта

Гадала, що зіб’ю собі всі кулаки об двері. Нарешті охорона мене почула. Вислухавши моє прохання, мені пообіцяли, що начальник скоро під’їде. І справді, незабаром мене вивели з моєї в’язниці й повели довгим заплутаним коридором. Потрібний кабінет неочікувано вигулькнув з-за повороту. Я зайшла й перше, на що звернула увагу, — папери й ручка на столі. Вони чекають на моє щире зізнання…

Обличчя начальника здалося мені знайомим. Здається, уже бачила його колись. Ось лише тоді він був худішим. Десь так на кілограмів двадцять. Нині його голова плавно переростала в тулуб, а над костюмом здувалося воло, як у голуба.

— Добрий вечір, Тимофію Васильовичу! Як там ваша дружина Тетяна? Сподіваюся, при доброму здоров’ї, — посміхнулася на всі зуби.

— І ти будь здорова! Бач, як нас доля звела. Знову, — мовив начальник, колишній слідчий, який вибивав у мене зізнання в крадіжці «народного майна».

— Ви, я бачу, пішли вгору, — я без запрошення всілася на стілець.

— А ти все ніяк не можеш без криміналу, — утішено засміявся начальник. Він кивнув хлопцям із охорони, щоб щезли. Ті послухалися.

— Ось лише маленький нюанс — я нічого поганого не вчинила, — продовжувала посміхатися.

— Справді? Факти говорять протилежне.

— Які факти? Ви самі знаєте, хто насправді злочинець.

— Станіслав? Він — поважна людина, бізнесмен, колишній працівник СБУ, до речі. У нього — чисте минуле. А ти хто? Колишня засуджена! Пиши чистосердечне зізнання, — воло колихнулося у бік ручки з папером.

— У мене вже немає люстри, щоб вам запропонувати. А ось Славик, звісно, чимало вам заплатив!

— Не зводь наклепи.

— Цікаво, а хто вам заплатив ще дванадцять років тому? — раптом мене осінила одна здогадка, яка несла коріння з минулого.

— Ніхто мені не платив. Ти хотіла писати зізнання? Пиши! — начальника вже явно починала втомлювати наша розмова.

— А я й не казала, що хочу в чомусь зізнатися. Я лише хотіла з вами поговорити.

— Поговорила? — скривився чоловік.

— Славик попередив, що може викрасти моїх доньок. Мені потрібно їх захистити! — заволала.

— Не говори дурниць, — гордо стріпнув головою Тимофій Васильович і відвів очі.

У двері постукали. Це був слідчий у справі Насті й Онуфрія Станіславовича.

— Що потрібно, Віталію Ростиславовичу? — неввічливо на нього вирячився начальник.

— Мені сказали, що Віта Коляда хоче зізнатися. Ось і прийшов, — слідчий відразу зіжмакався.

— Ось скажіть мені, пане слідчий, який мотив того, що я викрала дитину та її вчителя? Який сенс? — повернулася до візитера.

— Хтознащо у твоїй хворій голові, — розізлився начальник. — Гей, ви там! Заберіть її геть! Посадіть за ґрати! Хай сидить!

— Моїм донькам загрожує небезпека! — закричала й благально подивилася на слідчого. — Будь ласка, допоможіть!

Він відвернувся.

62

Ксенька

До нас прийшов слідчий — невисокий, чорнявий, з маленькою лисиною. Його звали Віталій, я його бачила кілька разів у моєї подруги Ярини вдома, він упадав за її старшою сестрою Світланою. Він теж упізнав мене й дещо зніяковів. Віталій завітав не сам, а з двома губатими міліціонерами.

Ось вони й розпочали запитувати — що, де, як. Віталій, таке враження, прийшов, щоб оцінити, як живуть-поживають доньки відомої на всю країну злочинниці-рецидивістки. Тобто моєї мами.

— Стоп, дівчата, нічого не кажіть! — це у квартиру ввалився Вано.

Йому Варварка теж подзвонила. Вано святково вбрався в блискучий чорний костюм, який віддзеркалював усе навколо. У мене закралася думка, що свій диплом адвоката він купив десь на базарі, у свого побратима-грузина. Максим ревниво на нього глипнув. А Вано виглядав таки непогано — йому личили костюми. До нас раніше він приходив одягнутий по-простому, у джинси й светр. Це для Варварки так старається…

Губаті міліціонери зміряли його зневажливо очима й почали опитувати дядька Степана й тітку Галю.

— Що ви їм уже розповіли? — стурбовано поцікавився Вано.

— Майже нічого. Узагалі-то, ми домовлялися, що ви захищатимете мою маму й Валерика. Нас із сестрою, на щастя, ні в чому не звинувачують, — сказала Варварка.

— Варваро, я ж просив називати мене на ти! Навіщо ці офіційності… А фільтрувати те, що говорите, потрібно завжди. Запам’ятайте. Краще мовчіть.

— Але… — розкрила рота Варварка.

— Ц-ц-ц!!! — прицмокнув Вано й направився до Віталія.

— У крайньому разі ми не самі, — усміхнулася Варварка.

— Разом легше й батька бити, — підтримав її Максим.

— Угу, батька, — спохмурніла сестра.

Усе ж міліціонери зафіксували факт вторгнення в нашу квартиру й нападу на мою сестру. Ми домовилися з Вано, що вранці підемо у відділення міліції поговорити з мамою. Він пішов, попереднього довго душевно прощаючись із Варваркою. Максим при цьому скреготав зубами. Думала — розкришить.

63

Варварка

Ми мали коротке побачення з мамою. Вона розповіла нам, що бачила. Ми вразилися: убивця живе просто в нашому дворі!

— Чому його досі не заарештували? — не могла зрозуміти Ксенька.

— Усе не так просто, як тобі здається, — мудро відповіла я.

Мама злякалася, почувши про нічний напад, і погодилася з тим, що нам потрібна охорона.

— Чому ви не подзвоните Павлові? Хай поки що поживе з вами в квартирі. Усе-таки він — сильний чоловік, не хлопчик. Будьте обачними. Вам загрожує небезпека.

Мама геть спала з лиця за ці дні. Ми принесли їй суп і пиріг, міліціонер перевірив їжу, неначе в ній сховали зброю і наркотики. Вано домовився, що прийде в понеділок до мами. Вона благально поглянула на мене. Проте я була незворушна. Вано я довіряла.

— Ви принесли що-небудь Валерику? — запитала мама.

Ми йому не принесли нічого.

— Завтра зайдіть. Я переживаю за нього, — наказала мама.

Удома подзвонила Павлу. Він кволо мені відповідав.

— Ви захворіли? — запитала в нього.

— Ні-ні, що ти! — запевнив він.

Якщо чесно, Павло не горів бажанням приходити до нас, проте пообіцяв увечері заглянути. Запитала його про Валерика. Він запевнив, що планує його відвідати через годину-другу.

Але справи не чекали. Я знову спакувала до торби фрукти й солодощі, узяла Ксеньку та Максима, і ми втрьох попрямували до лікарні. Головне, щоб Настуня отямилася й розповіла, що з нею сталося насправді.

Тітка Таміла продовжувала сидіти біля доньки. Біля неї крутилися ще дві дівчини. Я їх не знала.

— Дівчата, а ось і Ксеня з Варварою, вони теж із балетної студії, — привітно сказала тітка.

— Вони не з нашої студії, — скривилася висока худа білявка.

— Та, що молодша, ходить зі мною в школу, а старша вже застара для балету, — пирхнула русява краля.

«От зараза! Стара я для балету!» — подумала я й стиснула кулаки.

— Не кажучи вже про зайву вагу, — задерла носа білявка.

З моїх вух пішла пара.

— То хто ви, дівчата, чому ж обманювали, що ви разом із Настунею танцюєте? — здивувалася тітка.

— Почекайте-но! А-а-а! Оця, що молодша — здається, донька тої жінки-викрадачки! — осяяло русявку.

— Ми обидві — її доньки! І моя мама — не викрадачка! Ось отямиться Настуня й скаже правду! — вибухнула я.

— Забирайтеся звідси! А хто цей хлопець? Теж якийсь збоченець? — напала на нас білявка.

— Та пішла ти! Ти хто така? — уже була готова роздерти ту біляву сучку на дві половини.

Мати Таміли підвелася, і всі замовкли. Вона здавалася більшою, ніж була насправді. Її ніздрі роздувалися.

— Геть, геть! Як ви посміли прийти! Шльондри! Су… — решту слів ми не почули, бо втекли за двері.

Ксенька з Максимом відступили далі, а я навпаки — повернулася до дверей.

— Може, не треба? — пропищала перелякана Ксенька.

Я застигла, бо почула:

— Мамо, що відбувається? Чому ти плачеш?

Це був голос Настуні. Вона отямилася.

64

Валерик

Камера була брудна, ще й зверху скрапувала вода. Світло ледь-ледь просочувалося крізь вузеньку шпарину вгорі, під самою стелею. Я всю ніч прокрутився на твердих вузьких нарах. Уранці прийшов міліціонер — бугай і без слів зацідив мені в обличчя. Потім — у живіт. Я упав на вогку підлогу, і він добивав мене ногами.

— Досить, ще відіб’єш йому печінку, — у камеру зайшов товстий чоловік із драглистим волом. — Не бий більше його. То що, хлопчику, напишеш зізнання?

— Яке ще зізнання? Я ні в чому не винен, — заліз у куток і там сидів.

— Усі в чомусь і винні. Ось дитина народжується — таке мале, а вже грішне. Напиши зізнання, як ти викрав Настуню й убив Онуфрія Станіславовича…

— Онуфрій Станіславович — мертвий?

— Не грайся зі мною! — чоловік кивнув бугаєві, і той знову почав мене бити.

Нарешті мене залишили в спокої. Я взявся за живіт і сплюнув. На підлогу ляпнула кривава калюжка, у якій плавало два моїх зуби.

Через півгодини той чоловік знову прийшов. Він приніс води. Мені дуже мучила спрага.

— Хочеш пити? Пиши зізнання!

— Ні.

— Як хочеш. Сірожо?! Іди сюди.

У камеру зайшов бугай. У його руках була гумова палиця. Я знову забився в куток. Коли він хотів мене довбанути палицею, я вихопив її з його рук. Потім швидко підвівся. Мені вдалося кілька разів вгріти бугая по спині. Я не відчував при цьому нічого. Хотілося лише, щоб мій нападник покинув камеру й утік геть.

До камери забігло ще кілька чоловіків в одностроях, вони закрутили мені руки за спину. Цього разу мене побили ще сильніше. Зате мені дали спокій аж до вечора.

Увечері прийшов знову бугай зі своїми друзями. Цього разу він мав не гумову палицю, а плоскогубці.

— У тебе нігті дуже відросли, дай-но підстрижу, — сказав бугай і заржав.

Його друзі схопили мене з двох боків…

65

Павло

Після дзвінка Варвари я вмився, поголився й ситно поснідав. Потім поблював. Почистив зуби. Пора йти навідати сина. У холодильнику було порожньо, лише на плиті в каструлі цвів борщ. Я його вилляв на гній біля хліву, каструлю сполоснув біля криниці й там її залишив.

«Куплю йому щось у магазині».

Після смерті дружини я справді зав’язав із випивкою. Коли вона була ще живою, постійно їй обіцяв: це востаннє я так напився, із завтрашнього дня — ні-ні. Але наставав завтрашній день і все починало крутися знову білкою в колесі. Це я був тією білкою, я! Гнався за примарним щастям, а коли його не досягав, мені ставало сумно настільки, що рука сама тягнулася за пляшкою. З часом мені вже щастя не хотілося, лише, як казала моя покійна дружина, залляти сліпи.

Коли її не стало, я знову страшенно напився — з горя, а коли прокинувся на ранок, то зрозумів, що більше ніколи не вживатиму щось, міцніше за чай і каву. І справді, дотримувався цього досить довго. А потім ця історія з Вітою й сином мене геть збила з ніг! Виявилося, що стояв я на них не зовсім міцно.

У магазині купив палку ковбаси, літр кефіру й батон. Гадаю, цього сину вистачить. Завтра принесу йому щось гаряченьке. У відділенні назвався й попросив побачення із сином.

— До Валерія нікого не впускати! — сходами з олімпу спустився сам начальник міліції.

— Я ж його батько! — здивувався відмові. — Ось, хоч передайте йому цей пакунок. Це їжа.

— Нічого не можна передавати! Приходьте завтра! Ми працюємо. Не переживайте — вашого сина вже погодували! Бувайте! — начальник повернувся до мене спиною.

Черговий за столом, схожий на бугая, криво посміхнувся. Мою спину обсипало жаром від люті, я розвернувся й пішов собі.

Деякий час не усвідомлював, куди мене несуть ноги. Отямився лише на набережній. Сів прямо на пісок і дістав із внутрішньої кишені куртки пляшку горілки. Випив. Потім занюхав ковбасою. Вода почала мерехтіти, і над річкою зійшла райдуга. Дивився на неї й почувався щасливим. Я вже не був Павлом, а тому в мене не було його проблем.

66

Варварка

Вхід до палати Настуні нам уже був закритий. Як шкода. Вона ж отямилася! Тепер вона може розповісти всю правду! І що його робити? Я готувала салат і, здається, уже вдесяте його розмішувала. Із роздумів мене вивів дзвінок.

— Ксеню! Відчини!

Звісно, сестра й не подумала відчиняти. Я відставила салат і пішла відчиняти сама. Із вітальні вийшов Максим. Він там дивився телевізор.

Поглянула у вічко дверей — це був Павло. Коли він зайшов до квартири, я пожалкувала, що його впустила. Від нього тягнуло божевільними ароматами — перегару й, здається, сечі. Павло був п’яний у драбадан.

Зі спальні вибігла Ксенька. Вона була заляпана по самі вуха фарбою, а на вустах сяяла усмішка. Мабуть, вона подумала, що це Марко. Коли побачила п’янючого Павла, на її обличчі віддзеркалилася гама почуттів. Не вірилося в те, що бачить, їй було гидко й страшно, адже саме з цим чоловіком наша мати хотіла пов’язати своє майбутнє.

По правді, я була загартована п’яними витівками ще свого батька Геника, тому бомжуватий вигляд Павла мене не приголомшив. Та й Максима — теж.

— Дівчатка, спокійно, тепер усе — під моїм контролем. Я вас захищу! — на цих словах дядько втратив координацію й упав на вішалку.

— Усе гаразд, я — у нормі, — божився Павло вже з-під вішалки.

Відпускати дядька в такому стані додому було ризиковано — його могла загребти міліція. Сидітимуть тоді вони вдвох із сином у камері! Я пішла у вітальню, вимкнула телевізор і постелила постіль для дядька. Йому потрібно виспатися.

Павло ще з півгодини погеройствував, на словах, звісно, і влігся спати. А ми пішли вечеряти.

— Він п’яний, — для чогось повторила Ксенька.

— Ну й що, — знизала плечима я.

— Подумаєш — мужик налигався. Проспиться — і все буде добре, — підтримав мене Максим.

По виразу обличчя Ксеньки було видно, що наші слова її мало втішили.

Вечір і ніч були спокійними. Ми спали з Ксенькою в нашій спальні, а Максим — на підлозі в моїй майстерні. Уранці Ксеньці потрібно було в школу. Я відправила її, Максима — на роботу, а сама з Павлом пішла в міліцію. Ми прихопили гостинців, цього разу не тільки для мами, а й для Валерика.

Біля відділення міліції зеленіли саджанці ранніх квітів, пахло весною, проте в самій будівлі відбувалися речі, від яких холонуло всередині. У побаченні з Валериком знову відмовили.

— Я хочу побачити сина! — закричав Павло. — Він хоч ще живий? Чому ви не хочете його нам показати?

Я теж зняла галас. Вийшов слідчий. Він поглянув на нас і підійшов поближче до Павла:

— Можна вас на хвилинку?

— Що таке? Де Валерик? — скаженів Павло.

Я максимально нашорошила вуха. Здається, вони виросли в мене вдвічі.

— Валерик зізнався, що це він із Вітою викрав Настю Камінську. Потім вони вбили її вчителя, який намагався оборонятися, — сказав слідчий, — Віта теж зізналася… Нині проводять слідчо-оперативні дії. Поки що — жодних побачень.

— Що? Моя мама не могла в такому зізнатися! — крикнула я й кинулася до слідчого.

— Почекайте, почекайте, панянко, легше на поворотах! — відстрибнув він убік.

Добре, що Павло мене притримав. Я була дуже люта.

— А ви знаєте, що Настя отямилася? Чому в неї не запитаєте? — з моїх очей сипалися іскри, як з металу при електрозварюванні.

— А ви знаєте, — перекривив мене слідчий (так, так, у нього нерви вже теж почали здавати!). — Що Настя Камінська нічого не пам’ятає?

Це була жирна крапка. Я безсило заплакала.

— Не плач, пам’ять може ще повернеться до тієї дівчини, — прошелестів наді мною Павло.

Проте мене вже ніщо не могло втішити. Я роззирнулася — Павло пішов геть, не попрощавшись. І його дорога явно вела до магазину.

67

Ксенька

Сподівалася, що в школі нічого не знають. Коли зайшла в клас, запала така мовчанка, що її можна було різати ножем на цеглини й викладати з них будинки абсолютної тиші. Усі дивилися тільки на мене — як на щось дуже-дуже цікаве, причому з відтінком непристойності. Єдиною, хто на мене не дивився, це була Ярина. Я зрозуміла, що слідчий Віталій знову вчора заходив на чай до її сестри Світлани. І мабуть, той чай був присмачений подробицями зі справи, яку шиють моїй матері.

«Як ти, Ярино, могла?»

Учні почали тихенько знову перемовлятися. Оскільки я сиділа разом із Яриною, вона відмежувалася від мене й заглибилася в читання підручника з фізики.

— Привіт, що відбувається? — запитала в неї.

— Ксенько, уже всі знають, що твоя мати наробила. Ми всі в шоці, — швидко затарабанила подруга.

— Ти віриш тому, що говорять?

— Віталій сказав… — Ярина відразу замовкла, бо я презирливо посміхнулася.

Я встала й сіла за вільну останню парту. Тепер я була ізгоєм. Причому добровільним. Мені хотілося заплакати від образи, натомість я до крові прокусила нижню губу. Не діждуться!

Першим уроком була фізика. І, звісно, мене викликали до дошки. Я якраз зосереджено малювала квіточки на білих полях підручника. Це мене непогано заспокоювало. Учителька Роза Соломонівна попросила розповісти про заломлення світла лінзою. Моя розповідь була химерною, бо те, що прочитала в підручнику й силоміць завчила, перекрутилося через мозкову м’ясорубку в якусь неперетравлювану кашу. На диво, учителька оцінила мою розповідь як «добре». Я сіла за парту з відчуттям, що хоч щось на планеті Земля — зі знаком плюс.

— Ксеню, чому ти сидиш не на своєму місці? — поцікавилася Роза Соломонівна. Вона любила все контролювати.

— Е-е, мене пересадили. Я добре бачу й звідси, — придумала на ходу.

— Вона бреше. Сама пересіла, — прошепотів із передньої парти Сашко-відмінник. Треба буде його окуляри розбити об його ж пику.

— Коляда! Сідай на своє місце! Не треба цих вигадок! — суворо наказала вчителька.

Я покірно пересіла знову до Ярини. Вона була холодна, як крижина. Мені не вірилося, що ми з нею коли-небудь дружили.

На великій перерві вирішила вийти в шкільний двір — світило сонце, небо було блакитним і прозорим. Від такої краси зима в моїй душі повинна була відтанути. Я подумала: що зараз робить Марко?

Вирішила взяти свою куртку, для цього потрібно було спуститися в підвальне приміщення, де розміщувався гардероб. Ішла сходами, коли сонячне світло зникло за останнім поворотом і я майже дійшла до гардеробу, хтось мене м’яко штовхнув, чужі руки закрили мені рот. Переді мною вихилясувалися «ашники». Їх тепер очолював Ваня. Він геть змінився, його обличчя вихудло, зблідло. І було дуже злим.

— Несіть її у підсобку. Ось ключі, — він покрутив на пальці зв’язку ключів.

Хлопці підхопили мене, як кволу маріонетку, і я опинилася у вузькій комірчині. Під стінами стояли відкриті банки із засохлою фарбою, відерця, у яких мокнули кісточки. Мій рот продовжували затискати.

— Я перший, — Ваня покосився на своїх дружків і по-півнячому випнув недорозвинену грудну клітку.

Ті задоволено заржали. Я відчайдушно засмикалася. Укусила за руку мого цербера, той послабив хватку. Цього було досить і я заверещала:

— На допомогу! Хто-небудь!

— Тихо, дурепа! — мій рот знову затиснули, міцно, уже не вкусиш.

— Я тебе вже давно пригледів, — Ваня посміхнувся тупою божевільною посмішкою.

Двері вилетіли, мало не прибивши всю гоп-компанію. Ваня зависнув наді мною, ніби вже він був маріонеткою. Його хтось тримав за одяг. Це був Марко! Його ірокез стирчав, як безліч стилетів. Усі «ашники» з переляку розбіглися.

— Відпусти його, — попросила.

Ваня торкнувся ногами землі й приготувався втікати.

— Не так швидко. Навіщо ти це зробив? Навіщо хотів мене образити? — підійшла до Вані настільки близько, що відчувала, як його шкіра сочиться потом.

— Я… Не знаю… Мій батько… Він утік, — мимрив хлопець.

— Відповідай! — крикнула.

— Відповідай. — Марко знову взяв Ваню за шкірку.

— Я хотів бути, як батько, — прошепотів Ваня, — він водив мене… До Настуні. Я спав із нею… Батько мене змушував…

— Замовкни! — наказала. — Марку, ходімо до директорки. Хай сама з Ванею розбирається.

— Ходімо, — Ірокез міцно узяв за руку Ваню, вище ліктя.

Дорогою ми майже не перемовлялися. Я не хотіла, щоб Ваня почув щось зайве про мене чи Марка. Покидьок! Мене починало нервово трусити. У приймальній секретарка здивовано знизала нас очима.

— Нам потрібно до директорки! — сказала я.

— Що сталося? — запитала секретарка, і її цікавий ніс сам по собі заворушився.

— Просто впустіть нас, і все, — утрутився Ірокез.

Ваня жалісно заскімлив — Марко мимоволі стиснув його за руку сильніше. Секретарка зневажливо хмикнула й зайшла до директорки. За хвилину вийшла й запросила нас до неї.

Директорка, пишна пані — Ольга Костянтинівна зі смішним прізвищем Ряба, саме приготувалася почаювати. На її столі лежало шоколадне печиво, а в чашці вистигав чорний чай з лимоном. Вочевидь, на великій перерві директорка не мала часу перекусити. Я розповіла про напад на мене «ашників» і про що зізнався Ваня.

— У вас є диктофон? — запитав Марко.

У директорки він і справді був — старенький касетник, який покашлював, коли працював. Ваня повторив своє зізнання — уже для запису. В Ольги Костянтинівни були очі завбільшки з блюдечко, на якому лежало її шоколадне печиво.

— Треба подзвонити в міліцію. І до служби в справах неповнолітніх, — нарешті мовила вона.

Я без дозволу взяла одне шоколадне печиво й неквапливо зжувала його. Мій настрій невпинно покращувався.

68

Марко

Моя мама кинула мені в спину повідомлення, що дзвонила Ксенька, як мішок із горіхами — так само важкий і шарудкий, наповнений кулачками плодів, я ледь приховав, як сильно це мене вдарило. У сестри щось сталося! Потрібно було діяти швидко й безкомпромісно. Кинувся знову до батькової хати. Брати вже пішли до школи, а батько спокійно снідав у компанії дружини на веранді. Я намагався виглядати якомога стриманіше. Посміхнувся й попросив подзвонити з їхнього телефону.

— Так, звісно, — сказав Ярослав.

Тітка Наталка взялася в кухні перемивати тарілки, тактовно причинивши за собою двері. Набрав номер телефону квартири Ксеньки. Двічі. Ніхто не підходив, щоб зняти слухавку. О Боже! Я витер змокрілий лоб.

— Що сталося? — запитав батько. — Це щось пов’язане з твоєю матір’ю?

— Майже, — коротко розповів, хто така Ксенька і якого величезного зуба має на неї моя мати.

— Ти, може, знаєш номер телефону сусідів цієї дівчини? — Ярослав весь сконцентрувався, як один суцільний нерв.

Сусіди, сусіди! Перед очима постала книжка Степана… Як його прізвище? Борисюк.

— У вас є телефонна книжка містечка Р.?

— Хе, у мене є телефонна книжка всієї області! — батько дістав її й почав гортати. — Є такий! Дзвони!

Степан відповів майже відразу. Розповів про нічний напад на квартиру родини моєї сестри, що її матір та одного школяра підозрюють у викраденні дівчини й убивстві вчителя танців, хоча є ще один підозрюваний, бізнесмен Славик Савчук, який гуляє на волі. Я був приголомшений. Подякував і поклав слухавку. Секунди дві відходив.

— Тобі потрібна допомога? — запитав батько.

— Так! Треба терміново їхати в містечко Р.

— Добре. Візьмімо ще мого друга Володьку.

— А він як? Зможе допомогти? — запитав, бо добре знав «афганця» Володьку, більшого п’яниці не було на все містечко.

— Він має хист. Потім побачиш який, — запевнив батько.

Я вручив здивованій тітці Наталці її продукти, попросив їх поки що покласти в холодильник. Батько подзвонив кому треба й повідомив, що сьогодні не працює. Ми всілися в його «Ниву» й поїхали забирати Володьку. На щастя, він був ще тверезим. Ранок усе-таки.

69

Ярослав

Ми Володьці розповіли ситуацію. Він став такий серйозний, що мене на мить розібрав сміх. Ледь стримався. Це був добрий знак. В екстремальних ситуаціях тільки добрий гумор мене й рятував. Володька витріщив очі, утягнув щоки й простягнув свої довгі ноги. Він мені нагадував зайця. Не полохливе звірятко, а такого собі ніньзя-зайця, який зав’язує навколо своєї голови вуха й мужньо вступає у бій. І-і-і-я!

— Висадимо Марка біля школи. Якщо на квартиру його сестри вже нападали, то їй і далі загрожує небезпека. Хай знайде Ксеньку та відведе додому. Чув, Марку? По максимуму її охороняй! — наказав Володька.

— Добре, — махнув ірокезом син.

— І зміни зачіску. Що за мода така? — забурчав Володька, як старий дід, але спохватився й продовжив: — А ми з Яриком поїдемо шукати того Славика. Спочатку в його генделик, потім — до нього додому. Зустрічаємося на квартирі в Ксеньки. Це наша база. Ти написав усі адреси, які треба, Марку?

— Так, я написав, — підтвердив син.

— Намалюй ще там номери телефонів у Р., які знаєш. Про всяк випадок, — Володька замислено погойдався туди-сюди й заплющив очі. Він думав.

Ми з Марком перезирнулися. Я підморгнув йому. Це буде цікава пригода, хай йому грець!

70

Зіна

Вийшла з квартири Віти й подибала до парку. Повільно падав сніг, я сіла на лаву й готувалася стати відморозком. Віта не відступиться, це — факт. Мій річковий пісок, якщо все піде так, як треба, підірве її здоров’я, спричинить депресію і, можливо, навіть доведе до самогубства. Але потрібен ще план Б. Завжди потрібен план Б.

Я помітила відділення міліції. У цьому містечку воно розміщувалося біля парку — дуже зручно на випадок молодіжних бійок. У мою голову прийшла ідея. Приголубила її і розцілувала. Це було геніально.

Прийшла у відділення й попросила позвати слідчого.

— Вам кого? — запитав черговий.

— А який є?

— Тимофій Васильович.

— Позвіть його, будь ласка.

— Чекайте, він зараз прийде.

Справді, чекала зовсім недовго. Слідчий поглянув на мене й запропонував пройти в окрему кімнату. Це було те, що потрібно.

— Хочу вам запропонувати одну справу. Вона дуже делікатна. За неї вам буде винагорода.

— Хочете, щоб я простежив, чи не зраджує ваш чоловік? — посміхнувся Тимофій Васильович.

— Те, що мій чоловік мене зраджує, знаю й без вас. Я хочу помститися його коханці.

— Як? Якщо хочете її побити, то ви переплутали адресу. Зверніться до якогось кінченого наркомана. Він допоможе, — хмикнув слідчий.

— На неї можна відкрити справу! За розкрадання майна. Вона працює в їдальні й звідти приносить додому продукти. Це точно, кажу вам! Я була в її квартирі. У неї забитий холодильник різними дефіцитними харчами. На кухні стоїть тазик апельсинів!

Це був аргумент.

— І що я отримаю натомість? — поцікавився слідчий і виразно поглянув на мою ондатрову шапку.

Я скинула її й зняла свої золоті кульчики.

— Цього мало, — скривився Тимофій Васильович.

— Яку ви маєте мрію? — поцікавилася.

— А ви що, золота рибка? — пожартував чоловік.

— Майже. Кажіть.

— Хочу бути начальником відділення міліції. Така моя мрія! — сказав Тимофій Васильович і зареготав. — Зробите це для мене?

— Зроблю.

— Гаразд, принесете завтра ще 200 карбованців.

— У мене із собою є 70, беріть, — запропонувала.

— Ні, 150! — торгувався слідчий заправською базарною бабою.

— 100 й посаду начальника міліції! — заявила. — Погоджуйтеся, бо я — не мільйонерка!

Справді, я не була мільйонеркою. Щоб повипендрюватися перед Вітою гарним дефіцитним вбранням, я витратила майже всі свої приховані від сім’ї заощадження! Останнє з мене витягав слідчий…

— Добре. Домовилися, — чоловік протягнув мені свою суху правицю.

…Вийшла із відділення та з насолодою вдихнула морозне повітря. Це тобі відригнеться річковий пісок, Віто, а не мені!

71

Віта

Страх за доньок засліплював очі, як липкий гарячий піт. Вони пішли, а я залишилася на самоті зі своїм найгіршим кошмаром. Славик знову нападе, він обов’язково це вчинить, знаю точно. Йому немає вже що втрачати. Його психіка підточена шашелем безкарності, зарозумілості й комплексами, у глибині яких навіть я могла втопитися.

Знову попросила, щоб мене пропустили до начальника.

— Мені потрібно зробити зізнання, — твердо заявила я.

Незабаром уже продавлювала стілець у кабінеті Тимофія Васильовича. Він мовчки витягнув із шафи аркуші паперу й поклав переді мною на стіл. Я поглянула на них — там уже було написано моє зізнання. Мені залишилося лише написати: «З моїх слів записано правильно», поставити підпис і дату.

Сирість тюрми відгонила подихом смерті. Але страх за доньок був сильнішим.

Я підписала весь той ідіотизм, який був вигаданий Тимофієм Васильовичем.

— Скажіть, як там Валерик? — запитала й поглянула на задоволене обличчя начальника.

— Бачиш, нарешті я все-таки вибив із тебе зізнання, — шкірився він. — А щодо Валерика, то він теж зробив зізнання.

— Він хоч ще живий? — якщо в мене були болючі точки — це доньки, то як же вибивали зізнання в бідного хлопця? Хоча вибивали — це правильне слово, так.

— Живий, ти краще за себе переживай! — порадив начальник.

— Мене ще цікавить: за скільки ж ти продався Славику? — я відразу перейшла на ти. Якщо вже ми пішли на таке, то офіційності тут не місце.

— Скажімо так: безбідну старість я собі забезпечив! — зареготав Тимофій Васильович.

Я раптом побачила в його животі ракову пухлину, яка, мов медуза, простягала свої тонкі ніжки метастазів.

— А за скільки тебе купила Зіна? — продовжила.

— Яка ще Зіна? А-а-а! Давно це було, не пам’ятаю.

— Ти знаєш, яка побічна дія від її заклять? Ти отримав усе, що хтів, обманливим шляхом, проте плата за це — жорстока.

— Не мели дурниць! — розсердився Тимофій Васильович. — Розбазарилася тут. Хто там є? Сірожа? Заведи цю злочинницю в камеру. Під замок її!

Сірожа миттю притарабанився.

— Сходи завтра до онколога. Ти хворий! Ха-ха-ха! Тобі всі хабарі вилізли боком! Ти щось говорив про безбідну старість? Ха-ха-ха!

Сірожа виволік мене на коридор, і вся моя показна веселість зникла. Я теж фактично підписала собі смертний вирок. Як же мої доньки будуть без мене?

72

Ксенька

Директорка викликала спеціаліста у справах неповнолітніх — схожу на гуску товсту тітку з маленькою вродливою голівкою. Вона поставила нам кілька запитань і прослухала диктофонний запис.

— Я віднесу його до міліції, вони знають, що робити, — сказала вона.

Мені дозволили взяти відгул на цей день. Ми з Марком пішли додому.

— То що з Ванею? Ви його так просто відпустили? — запитала Варварка.

Вона сиділа за швейною машинкою й витискала з неї всі соки.

— А що ми мали роботи? Узяти його в заручники? Хай розбирається міліція, — відповіла їй.

— Міліція? Ти забула, які виродки там працюють? Наша мати й Валерик — невинні, а їх змусили написати зізнання! — Варварку всю тіпало. Вона нам розповіла все, що сталося цього ранку в міліції.

Мені теж стало страшно. Що буде з тим диктофонним записом? Чи не знищать його? Ваня може так само зникнути, як і його батько… Тоді ми залишимося сиротами, нашу матір заберуть від нас…

— Не переживай, усе втрясеться, — утішав Марко.

— Може, ми сходимо в міліцію? — запитала я.

— Ні-ні! Батько з дядьком Володькою наказали нам чекати їх тут! — заперечив він.

— Батько? Чий батько? — запитала Варварка.

Ірокез прикусив язика.

Його врятував Максим — він раніше відпросився з роботи й відразу прийшов до нас.

— Я піду. Мені потрібно завершити картину.

Відчувала, що потрібно нарешті сестрі сказати правду. Ми не знаємо, що буде далі з нашою сім’єю, і брехати, що насправді Марко — мій брат, якось нерозумно. Треба щось вирішувати.

Моя величезна картина, де було зображено хлопця й дівчину, які босоніж ідуть по снігу, не залишаючи слідів, була майже завершена. Потрібно було лише зробити кілька штрихів. Не знаю, чи зможу її подарувати мамі…

Варварка зайшла в кімнату настільки тихо, що не почула її.

— Де Марко з Максимом? — запитала її.

— Готують обід.

— Ти щось хотіла? — поцікавилася, змішуючи фарбу.

— Це все, Ксенько, якось так дивно. — Варварка сіла на ліжко й опустила голову. — Наше життя руйнується, а ми зовсім нічого не можемо вдіяти.

— Це правда, — відклала пензля вбік.

— Я вже не знаю, чи хочу виходити заміж. Можливо, і не потрібно цього шлюбу, — зненацька видала Варварка.

— Нічого собі. Не роби дурниць. Ви з Максимом — чудова пара.

— Думаєш?

— Так, звісно!

— Ну добре. Дякую.

Ми якусь хвилину помовчали.

— Знаєш, Варварко, мені потрібно тобі дещо сказати.

— Що?

— Марко насправді — не мій брат. Тобто Назар Писька — це мій батько, він виростив Марка як рідного, проте біологічним батьком є…

У двері подзвонили. Максим відчинив, і ми побачили рудоволосого чорноокого здорованя, а ще якогось схожого на безхатька спитого чувака, і… це був батько Вані, Славик. Під його оком розквітав розкішний синяк, а руки були зв’язані.

— Знайомтеся: це — дядько Володька. — Марко вказав на бомжуватого чувака. — А це — дядько Ярослав.

— Називай все своїми іменами, Марку. Це твій батько Ярослав, — сказала я.

Марко поглянув на мене й вдячно посміхнувся.

— А це — наш добрий друг Славко. Правда ж, Славко? — дядько Володька підштовхнув бранця до кухні. — Дівчатка! А дайте-но чистого паперу й ручку. Славко зараз напише листа для міліції. Такого чесного красивого листа. Правда ж, Славко?

— Правда, — прохрипів чоловік.

— Як ви його зловили? — запитав Марко в батька.

— Я скажу так: ми не дарма були на війні. Дещо знаємо, — відповів йому той.

— Що далі? — запитала я.

— Ви нас погодуєте, і потім ми всі разом підемо в міліцію, — сказав дядько Володька. — До речі, у вас немає знайомих журналістів? Гласність би зараз не завадила.

— У сусіда Степана є зв’язки з газетярами. Він сам дописує в місцеву газету. Він же письменник! — сказала Варварка.

— Гукни! — мовив дядько Ярослав.

Мої очі знову засвітилися. Їсти не хотілося, тож я покинула всіх і пішла до іншої кімнати. Мені хотілося завершити картину якнайшвидше.

73

Ярослав

Генделик Славика під назвою «Тринадцятий» був відчинений, там порядкувала його дружина.

— Де твій чоловік? — запитав Володька й чвиркнув слиною.

— Навіщо він вам? — залопотіла жінка.

— Поговорити треба! — сказав я.

— Він… у відрядженні. Завтра буде, — відповіла вона.

— Ні, не у відрядженні. Де він? Якщо не скажеш, поїдемо провіримо вашу квартиру. Ти сама нам і відчиниш двері, — Володька примружився й показав свої гнилі зуби.

— Хто ви такі? — не вгавала жінка.

— Його щирі друзі, — запевнив я.

— Я вас уперше бачу. Я вам нічого не казатиму. Хочете — приходьте завтра. А ні — то міліцію викличу.

Володька якось жалібно присвиснув і роззирнувся. Дівчата — офіціантка й барменша, кудись зникли від гріха подалі, а єдиний відвідувач у цю ранню годину, худенький хлопчина, тихенько вийшов із генделика.

Жінка позадкувала. Володька дивився їй прямо в очі.

— А ти — вірна дружина. Твій Славко ж не був такий вірний, правда? Він частенько тебе зраджував. Особливо любив зовсім юних дівчаток. А ти намагалася цього не помічати, бо боялася втратити його, бізнес, квартиру, дітей. Але ж тобі образливо, так? Ти ж від нього теж чекала вірності? — зашепотів Володька, як заклинач змій.

— Він на дачі. Це в п’яти кілометрах на північ за нашим містечком. Село Бистрицьке. Дача знаходиться на вулиці Шевченка, 26. Ви його здасте міліції? — запитала жінка.

— Неодмінно! — пообіцяв я.

Вона вийшла з генделика й дивилася вслід моїй «Ниві». Був упевнений — чоловіка попереджати не буде. Кожна жінка мріє про помсту невірному чоловікові. Ой, про що це я?

Славик ще спав. Ми тихо зламали замок у дверях. Потім розбудили чолов’ягу. Він спочатку захотів погратися в кіно — і з диким криком кинувся на Володьку, як на нібито слабшого. Той влучно вцілив Славику просто в табло. Славик упав знову на ліжко й вихопив з-під подушки пістолет. Я злякався, а Володька кинувся на Славка, схопив його за руку з пістолетом і змусив випустити всі кулі в стелю.

— Твою пукавку візьмемо з собою, — Володька знайшов на кухні целофановий пакет і спакував туди пістолет.

Ми зв’язали Славкові руки, завантажили його до «Ниви» й поїхали знову в містечко.

— Навіщо викрав ту дівчину? Як її звати? Надя? — запитав я.

— Настуня, — буркнув Славик.

— Чого такий сурйозний, Славику? Не подобається кататися? — намагався його підбадьорити Володька.

— То навіщо ти її викрав і вбив її вчителя? — не вгавав я.

— Одного разу побачив, як вона танцює. Мене жінка завела до клубу на якесь свято, уже не пам’ятаю. Не хотів іти, але піддався умовлянням. Я закохався в Настуню з першого погляду — ви бачили б, що вона виробляла на сцені! Почав залицятися до неї. Ну там, квіти, цукерки передав їй, чекав на неї, коли вона йшла зі школи чи з балетної студії. Але Настуні я був байдужий. Я — здоровий чоловік, розумієте? Ну от і не витримав. Коли вона вийшла з клубу після тренування, заштовхав її в машину. Вона завжди остання йшла з тренування, чомусь затримувалася. Потім я зрозумів чому. Те, що я її зачинив у машині, побачив Онуфрій Станіславович. Він був насправді її коханцем, я здогадався про це! Тому Настуня й не хотіла звертати на мене увагу. Він вибіг, я його вдарив, він упав, урізався макітрою об бордюр і знепритомнів. Я його закинув у багажник. Завіз Настуню у ліс — у мене там є мисливська хатинка. Вона дуже верещала, це мені діяло на нерви, я їй врізав… Вона знепритомніла. Коли вона отямилася, я їй вколов наркотик. Дівчина більше не отямлювалася… Коли відчинив багажник, то Онуфрій Станіславович накинувся на мене. Вдарив його. Тоді він кинувся навтьоки. У мене був пістолет, і я вистрілив. Поцілив йому прямо в потилицю. Я його кинув у дровник за хатиною — уже мертвого.

— І що ти з нею робив?

— Усе, що хотів! — заржав Славик.

Володька перехилився до нього й улупив у пику. Славик замовк.

Ми мовчали всю дорогу, доки не приїхали до квартири Ксеньки.

74

Варварка

Славик писав свого листа, а я стала за його спиною й принюхалася. Від нього йшов сильний запах поту, схожий на пріле сіно. Так само смерділо від мого нападника. Це був він! Це він намагався нас залякати, це через нього моя мати зізналася в тому, що не скоювала!

— Не забудьте у своєму листі вказати про свій напад на нашу квартиру, в усіх подробицях! — промовила до нього.

— Чув? — зарикав дядько Володька.

Повернулася до майстерні й намагалася шити, щоб заспокоїтися. Цей покидьок… він заслуговує…

Максим нечутно зайшов і обійняв мене за плечі.

— Заспокойся! Скоро все закінчиться. Чуєш? Усе стане на свої місця. Ми одружимося…

Мене перетіпнуло.

— Я все розумію, усе буде добре, — Максим муркав над моєю головою, як велетенський розгодований кіт.

Мені закортіло розповісти про листи від Олесі, але я не змогла. Щось стало мені поперек горла й не давало заговорити на цю тему.

— Ну що з тобою? — добивався Максим від мене хоч якоїсь уваги.

— Славик уже дописав зізнання? Може, уже підемо за мамою? Я за нею скучила! — вирвалося в мене.

— Думаю, він уже впорався.

— Тоді залиш мене на кілька хвилин, я швиденько дошию й підемо.

Максим вийшов, а я кинула почате й обхопила голову руками. Боже, чому все так складно?

75

Віта

Двері моєї камери рипнули і я втомлено озирнулася. У проймі стояв слідчий. Він якусь мить зацікавлено обдивлявся мене. А потім сказав заповітні слова:

— Виходьте, ви вільні.

— Як? Я ж підписала зізнання! — не йняла віри, ніби остання дурепа.

— Ви ж нічого не вчиняли кримінального, знаєте це краще за мене. Чому ж дивуєтеся? Навпаки, урятували дівчині життя.

— А хто мене врятував?

— Ваші доньки. Вони зуміли здобути зізнання Станіслава в злочині. Крім того, є диктофонний запис зізнання його сина Вані у зґвалтуванні Настуні.

— А що сказав на це Тимофій Васильович?

— Він — сьогодні не прийшов на роботу. Пішов на лікарняний. Захворів, чи що. Скажу по секрету: його планують зняти з посади начальника відділу міліції. За хабарництво.

Я зловтішно посміхнулася.

Віталій Ростиславович поглянув на мене й продовжив:

— Мені тільки одне залишається не зрозумілим: як ви знайшли Настуню? Ту хатинку в лісі відшукати було нелегко.

— Я вам скажу. Пообіцяйте не сміятися.

— Ви що, екстрасенс? — посміхнувся слідчий.

— Не треба на мене чіпляти такі модні слова. Просто іноді я дещо відчуваю…

— Тоді можна до вас звертатися за допомогою в розкритті кримінальних справ? — поцікавився слідчий.

— О це вже ні. Вибачте, — ще цього мені не вистачало!

Ми вийшли з будівлі. У дворі чекав цілий натовп: доньки, Максим, Марко, мій адвокат Вано в блискучому костюмі, якісь двоє незнайомців, Степан і журналіст із нашої районної газети, який постійно клацав фотоапаратом. А де Павло?

— Зачекайте! — у двір зайшов той, про кого я щойно згадала. Він виглядав кепсько — небритий, у пом’ятій сорочці.

— Де Валерик? — запитав він у мене.

Я поглянула на слідчого. Той прикрив повіками очі, мовляв, зараз, одну хвилину.

І справді, відразу ж вивели Валерика.

— Негайно викликайте «швидку допомогу»! — вигукнула я.

Бідний хлопець! На ньому не було живого місця. Я взяла його за руку й зойкнула — на правиці відсутні нігті… Не дарма моє серце тоскно стискалося, коли думала про нього.

— Я в нормі, — сказав Валерик.

Потім він знепритомнів.

Приїхала «швидка допомога», я разом із Павлом супроводжувала Валерика. Донькам запропонувала йти додому, проте і вони, і решта «делегації» теж попрямували до лікарні. Вона розміщувалася недалеко від відділення міліції — дуже зручно, хвала проектувальникам!

У підгнилому череві машини «швидкої допомоги» дивилася на Павла й розуміла, що від долі не втечеш — як і мій перший чоловік, він був пияком. Міг зав’язати на деякий час із цим невдячним ділом, а потім певне потрясіння виводило з буттєвої колії — і, «здрастє пожалуйста», запій.

Як же мене вимучував мій перший, Геник Коляда! Я в нього закохалася, моє почуття було взаємним, проте вся та любов із часом вивітрилася. Залишилася лише втома й синяки під очима від «рідних» кулаків. Коли розлучалася, пообіцяла собі, що ніколи не пов’яжу свою долю з подібним… Ось Назар був би мені ідеальним чоловіком. Мій Назар…

— Віто, як вони могли таке зробити з моїм Валериком? — слинився Павло.

Лише зітхнула у відповідь. І знову, як це вже бувало, у мені ввімкнувся невидимий ретранслятор. Русява вродлива жінка з білою фарфоровою шкірою й руками, придатними тільки для ніжних дотиків. Але на її порцелянових щоках — кришталеві сльози, у яких відображається люта твар Павла. Він — п’яний в дим.

— Я дзвоню мамі, — каже жінка.

— Дзвони! Хай забирає тебе! — кричить Павло.

— …і сина.

— Ні, сина тобі не віддам! Валерику, зайди назад у свою кімнату. Іди, кому сказав!

Валерик, ще зовсім дитя, плаче й ховається у свою кімнату. Він увесь тремтить, ніби в нього в серці голодний павук розтягнув чутливу павутину. Дитина не знала, що відбувається, чому батько з матір’ю настільки злісно сваряться… Саме в той день Валерик почав змінюватися. Він боявся відчиняти своє серце, щоб із нього не вистрибнув голодний павук.

Приходить мати жінки. Вона вимагає віддати Валерика. Павло репетує й силоміць виштовхує обох родичок надвір. Вони ще кілька хвилин безрезультатно тарабанять у зачинені двері. Із сусідніх хат визирають цікаві обличчя, і жінки принижено йдуть геть.

Темніє. Вони йдуть жвавою автодорогою. Ліхтарі ще не запалали… Русявка із порцеляновим лицем раптом відчуває божевільно сильний удар у спину й злітає вгору, як лялька, а потім гепається униз і розбивається на безліч шматочків. Її мати безпорадно борсається поряд — її лише зачепило…

Так загинула дружина Павла. Чи я хотіла теж такої долі?

…У лікарні за Валерика взялися ескулапи, я залишила Павла приглядати за сином, а сама піднялася у відділення інтенсивної терапії. Зайшла у палату, де лежала Настуня.

— Привіт, Настуню. Пам’ятаєш мене?

— Ні, — дівчина піднялася в постелі.

Поряд із нею були дві подруги. Вони майже відразу ж попрощалися й пішли геть.

— Настуню, це я тебе врятувала.

— Мені розповідали протилежне.

— Ти ж знаєш, що це брехня.

— Ні, я нічого не пам’ятаю, — уперто заперечувала Настуня.

— Ти пам’ятаєш усе, дівчино. Можеш уже не боятися. Славик — за ґратами.

— Справді? — Настуня аж підскочила на ліжку. — Це добра новина. Хоч би не втік…

— Можеш не боятися більше, — сіла на краєчок ліжка хворої й зацікавлено поглянула в її дивні за своєю красою очі, — Валерик допоміг тебе рятувати.

— Валерик… Я йому за це вдячна. Як шкода… Я винна перед ним.

— Чому?

— Онуфрій Станіславович… Він був моїм коханцем і ревнував до кожного хлопця чи чоловіка, який бодай поглянув на мене. Боявся, що я піду від нього до молодшого. За мною почав упадати Славик… А Валерик зовсім знахабнів — приходив на кожне тренування й заглядав у вікна, щоб подивитися, як я танцюю. Ось я й вирішила пожартувати над хлопцем, бо він — такий тюхтій! Знала, що дівчата з танцювальної студії донесуть про це Онуфрію Станіславовичу, і він утішиться. Я взагалі не думала, чи роблю боляче Валерику. Думала лише про себе. Зараз я усвідомлюю, що це насправді я була дебілкою…

— Ти пам’ятаєш, що зробив тобі Славик?

— Ні. Він мені вколов наркоту — аналізи показали цю бридоту в моїй крові. А те, що Славик мені заподіяв, боюся, скоро виповзе з мене… Через дев’ять місяців.

— Ти робитимеш аборт?

— Так, якщо підтвердиться, що я — вагітна. Мені не потрібно байстрюка! Хоч би від коханої людини… А так… Мені не треба.

Я криво посміхнулася й покинула її.

76

Марко

Усе склалося якнайкраще. Ми справді врятували Ксеньку, її матір та Валерика! Немов супергерої з дешевого бойовика. Того вечора в їхній квартирі ми пили чорний чай і згадували всі подробиці. Ксенька сиділа поруч, і я відчував її тепло, почуваючись абсолютно щасливим.

Лише надвечір повернулися до батькової хати. Уранці мені потрібно було їхати на навчання й вигадувати поважну причину, чому прогуляв пари.

— Хочеш, допоможу тобі помиритися з матір’ю? — запитав батько, коли підвозив мене до залізничного вокзалу.

— Не знаю, — згадка про матір була не з приємних.

— Це ж твоя мати! Не треба тримати на неї злість. Усе, вирішено! Ти о котрій приїжджаєш у п’ятницю додому?

— О п’ятій вечора.

— Чекайте на мене! Прийду вечеряти, — батько по-дружньому поляскав мене по плечі.

— Як хочеш, — байдуже промовив.

— Не будь таким. Вона ж твоя матір! — повторився батько.

Мусив із ним погодитися. Зрозуміло, що йому потрібно, щоб я помирився з нею. Тітка Наталка здивується, якщо я й наступні вихідні проведу в її домі.

Хай буде так.

77

Ксенька

Після останнього уроку до мене підійшла Ярина.

— Вибач, Ксенько, я помилялася. Будь ласка, не злися на мене!

Поглянула на неї. А я її любила. Вона все-таки була мені рідною душею. Проте ті часи минули. І їх не повернеш.

— Звісно, Ярино, я тобі вибачаю. Звідки тобі було знати, що моя мати — невинна? Ти ж не могла повірити мені на слово, ти ж не дурепа! А дуже навіть розумна дівчина…

— То ти справді мені вибачила? — не зрозуміла Ярина.

— Я сидітиму з тобою за однією партою. Мені там подобається. Проте не сподівайся на дружбу зі мною. Ти вже показала, що тобі довіряти не можна.

— Але, Ксенько, не злися! — переживала Ярина.

— Знаєш що, Ярино? А може, ти посидиш за останньою партою, як остання невдаха? — зненацька навіть для самої себе вибухнула. — Побачимося завтра.

Розвернулася й пішла геть. На моїх губах сама по собі виникла зловтішна посмішка. Ніхто не сміє мене ображати! Уже досить.

Ця посмішка на мені скам’яніла, я прийшла додому, не дивлячись, кинула сумку в куток і зайшла у спальню.

Мене опанувало натхнення. Я все ніяк не могла завершити свою основну картину, проте нині бачила, що потрібно зробити. Розмішала фарби й розпочала. У вухах лунав урочистий марш.

— Трам-та-та-тарам-тарам-тара! — заспівувала.

— Ксенько, ти при своєму розумі? — у дверях стояла Варварка, і її губи гнівно ворушилися. — Ти вся заляпана фарбою! Ти ж не перевдягнулася зі школи! На кого ти схожа?

— На художника, наприклад, — мій хороший настрій годі було зіпсувати, — гукни маму, будь ласка. Вона вже повернулася з роботи?

— Повернулася. Щойно.

Коли мама зайшла в кімнату, я, радісно усміхаючись, сказала:

— Це — тобі!

Вона здивувалася й довго роздивлялася картину — закохану парочку, яка безстрашно йшла собі в далечінь, не залишаючи слідів на снігу.

— Хто вони? — запитала мама.

— Це ти з батьком. Ви навіки разом, які б вітри не пронизували вас наскрізь. І сліди від усіх ваших вчинків, поганих і хороших, однаково буде засипано снігом вічності. Ви просто йдете далі, тримаючись за руки, бо головне — це кохання. Воно прощає все, якщо залишатися йому вірним.

Мама не сказала мені жодного слова щодо зіпсованого одягу. Здається, вона його не помітила.

78

Павло

Бачив, що Віта розчарована мною. Вона навідувала мого сина в лікарні, готувала для нього бульйони й компоти, розмовляла з ним. Мене ж уникала.

І ось я вирішив зробити крок назустріч. Оскільки нині жив сам, поки Валерик лікувався, то прибрався в хаті (не робив цього вже давно) та приготував вечерю. Віта неохоче прийняла запрошення зустрітися, проте все ж прийшла.

— Глянь, моя люба, ми скоро житимемо тут разом із нашими дітьми, — узяв її за руку й провів кімнатами, — ми змінимо обстановку, у мене є заощадження, придбаємо нові меблі. Весілля Варварки можемо справити у дворі — місця вдосталь, поставимо величезний намет, заріжемо обох моїх свиней, наймемо кухарів і приготуємо безліч наїдків!

— Я теж можу готувати, — усміхнулася Віта.

Моя тактика була правильною, тож я продовжив:

— Щодо нашого весілля, то не думаю, що потрібно робити якесь пишне свято. Розпишемося й улаштуємо маленьку родинну вечірку.

Віта спохмурніла.

— Але якщо ти хочеш, то запросимо твоїх родичів із Б.! — поспішив виправити ситуацію.

— Я не вийду за тебе, — тихо промовила Віта.

— Що? — не повірив вухам.

— Вибач, передумала. Більше не хочу бути твоєю дружиною, — жінка відійшла від мене.

— Перестань, Віто! І куди ти підеш? Кому ти потрібна? Ти що, думаєш, тобі ще хтось запропонує вийти заміж? Ти — вже не молода дівчина, прокинься. А ще в тебе є судимість…

Мої слова зачепили Віту за живе. У її очах з’явилися сльози. Вона вибігла з будинку.

— Вибач, вибач, Віто! Я — придурок! Сам не знаю, що на мене найшло! — кинувся за нею.

Проте її вже було не наздогнати. Точніше, завжди можна наздогнати при бажанні, проте я весь чомусь зів’яв. Мені в ту мить більше закортіло до друга Вітьки. Захотілося напитися.

Я вже майже вийшов із хати, проте спіткнувся об кеди. Вони сумно лежали, розвісивши шнурки. Сів на підлогу й узувся в них.

А потім побіг до Вітьки.

79

Віта

Марко, який був немов кісткою поперек горла, цементом, який скріплював шлюб Зіни й Назара, виявився всього-на-всього нагуляною дитиною. Якби ж знаття про це раніше… Можливо, тоді Назар усе ж наважився покинути свою жінку з її отруйними моцаками. Чому ж я не бачила, хто такий насправді Марко? Не знаю.

Можливо, людині й не потрібно все знати? Життя складається так, як складається, тече невидимими струмками в невідомому напрямку, і годі все передбачити.

Іноді краще змиритися, адже ніколи не знаєш, до чого призведе твоє нахабне хірургічне втручання в тіло долі.

80

Валерик

Прокинувся від того, що чиясь прохолодна рука лягла мені на лоб. Отямився і з подивом побачив Настуню.

— Як почуваєшся? — запитала вона.

— Уже краще. Може, наступного тижня мене вже випишуть з лікарні. А ти як?

— Мене вже відпустили додому. У понеділок іду в школу, — Настуня опустила довгі вії і якусь мить мовчала. — Валерику, пробач мені за той учинок.

— Уже давно пробачив.

— Правда? — розквітла Настуня. — Знала, що ти добрий. Добріший за багатьох із нас.

— Ну, дякую. Мені приємно, — засяяв.

— Я прийду ще тебе провідати, — пообіцяла Настуня.

— Чекатиму.

Вона лагідно й заспокоєно всміхнулася й поцілувала мене в щоку. Здається, я весь загорівся, хоч пожежників викликай.

— Бувай, — проспівала Настуня.

Улігся зручніше, заклав руки під голову та занурився в мрії. Мені здавалося, що літаю під стелею, як метелик. Невже я помер від щастя? Моє тіло лежало внизу зі скляними очима. Прийшла медсестра й запнула його з головою покривалом.

— Агов, я ще живий! — заволав що є духу.

У палату зайшов мій батько.

— Ви вже попрощалися з Валериком? — запитала його медсестра.

— Так, — кивнув він, — попрощався. Тіло спочатку направлять у морг?

— Звісно. Патологоанатом зробить розтин, напише висновок і тоді зможете забрати тіло.

— Ви що, збожеволіли? — бився під стелею.

На мене ніхто не зважав. Помітив прочинену кватирку у вікні й вилетів назовні.

— Синочку, — почув материнський голос.

У небі колихалася постать моєї мами. Вона помахала мені:

— Іди сюди, ближче! Ходімо зі мною…

Позаду неї, у блакитному небі відчинилися невидимі ворота, за ними простягалася золотиста довга дорога, на узбіччі якої стояли якісь чоловіки, жінки, діти. Усі вони привітно махали мені.

Пригледівся й упізнав дядька Колю, тітку Оксану, які загинули в автокатастрофі, діда Панаса…

— Ходімо, тобі буде з нами добре, — звала мене мама.

— Проте я обіцяв, що ще побачуся з Настунею! — злякався.

— Не турбуйся, ти її ще зустрінеш! — обіцяла ненька.

Я вагався. Зненацька теплий вихор підхопив мене й повернув знову через кватирку у вікні — до лікарняної палати. Відчув, як сильно гупнуло в грудях.

— Говорив же вам — він виживе! А ви вже всіх родичів привели з ним прощатися, — скоромовкою промовляв молоденький лікар.

— Що сталося? — запитав у нього.

— У тебе була гематома в голові. Від побиття міліціонерами. Ми її відразу не помітили, і ти ледь не помер. Добре, що встигли зробити операцію. Відпочивай. Тепер ти житимеш довго. А ось на тих ментів чекають великі неприємності.

— А Настуня… Дівчина на ім’я Настя приходила до мене чи це примарилося?

— Вона постійно поряд із тобою. Та ти ловелас! Таку дівчину підчепив, — пожартував лікар.

Медсестри вдоволено засміялися.

Цього разу від щастя я справді боявся втратити глузд…

81

Варварка

Максим запропонував сходити до загсу й подати заяву про одруження.

— Може, на початок вересня призначимо весілля? Якраз буде золота осінь, — сказав він.

Моя ліва повіка сіпнулася.

— Як ти хочеш? Чому мовчиш? — запитав Максим.

— У тебе є син, — випалила й заплющила очі, ніби падала вниз зі страшенної висоти і з великою швидкістю.

— Що-о-о? — протягнув Максим. Його рот став круглим, як ідеальне «О».

— Я знайшла листи Олесі, адресовані тобі. Твоя мама й бабця Броня приховали їх від тебе. В одному з листів йдеться про те, що Олеся народила від тебе сина. Ще й назвала його на твою честь — Максимом. Вибач, що відразу тобі про це не сказала, — наступні слова далися мені набагато легше.

Максим мовчав і все ніяк не міг оговтатися.

— Хочу, щоб ти поїхав до Олесі й побачив сина. І тоді лише вирішив, потрібно нам одружуватися чи ні, — промовила твердо й відчула, як із моєї пазухи вивалилася отакенна брила.

Вивалилася й зникла туди, звідки взялася. Відчула, що стала справді сильною. Не треба боятися. Буде те, що буде!

Виявилося, що всі листи від Олесі бабця Броня знищила. Спалила їх на городі пізно ввечері того ж дня, як я покинула її домівку. Це ж як треба боятися правди!

Максим пам’ятав, де живе Олеся чисто візуально. Ми поїхали до Житомира на вихідні й, недовго поблукавши, знайшли потрібну квартиру — неподалік вокзалу. Мені довелося легенько стукнути хлопця між плечі, щоб він усе-таки наважився натиснути на пипку електронного дверного дзвінка.

Нам відчинив сивий чоловік у розтягнутих на колінах трениках. Максим, побачивши його, зробив рух у бік ліфта. Я схопила його за руку, щоб не втік.

— Добрий день! Можна Олесю? — запитав він, оговтавшись.

— Вона гуляє у дворі з дитиною. Ви, мабуть, із нею розминулися! — сказав чоловік.

— Ну, нічого, почекаємо на неї внизу, у дворі, — випалив Максим.

— Можете почекати й у квартирі. Ви хто? Друзі Олесі?

— Так, так, друзі, ми у дворі почекаємо, дякуємо! — потягнула нареченого вниз сходами.

Ми сиділи внизу на лавочці, мабуть, із півгодини. Весь цей час сивий чоловік дивився на нас із вікна.

— Це її батько, це точно! — сказав Максим.

— А ти що, не знайомий з її батьками?

— Ні, вона запрошувала мене до себе лише раз, коли нікого не було вдома, — виправдовувався хлопець.

— Ну, звісно.

З’явилася Олеся — невисока дівчина із пофарбованим у рудий колір волоссям. Вона штовхала дитячий візок.

— Максиме?! — вражено вигукнула Олеся. — Оце сюрприз!

— Привіт, — промовив мій наречений, — Я приїхав побачити сина.

Олеся вдячно посміхнулася мені. Насправді, вона спочатку подумала, що я — менша сестра Максима, Лариса, проте коли сказала, хто я насправді, Олеся засмутилася.

Максим, здається, узагалі не переймався чужими почуттями. Він тримав на руках хлопчика й не зводив очей із його круглого, як яблуко, лиця.

— Я скоро матиму хорошу роботу й допомагатиму тобі з сином, — сказав він.

Ну от. Доведеться платити аліменти. Проте це — не найстрашніше у світі.

— Коли у вас весілля? — запитала Олеся, і її голос затремтів.

— Ми ще не визначилися з датою, — простодушно відповів Максим.

Я тим часом вийняла з сумки нехитрий подарунок — власноручно пошитий костюмчик для малого Максима. Олеся взяла презент, подякувала. Вона намагалася бути веселою, проте її розчарування не можна було не помітити.

— Може, зайдете до мене? Поп’ємо чаю.

— Ні, спасибі. Нам треба на автобус, — поспішив відмовитися Максим.

Із під’їзду вийшов батько Олесі й огрядна жінка із такими ж, як в Олесі, великими сіро-зеленими очима. Її мама.

— А ну, хлопче, постривай-но! Це ти, бува, часом, не батько мого внука? — виклично запитав чоловік.

— Васю, я тебе прошу! — прошипіла його дружина.

— Нє-нє, хай скаже! Як дітей робити — то він тут як тут, а як їх ростити, то нема дурних!

— Так, це я — батько, — підтвердив Максим і зіщулився.

Далі лунали суцільні звинувачення. Хлопець намагався виправдовуватися, але це викликало ще більшу лавину злості. Бравого Васю не могли заспокоїти ні дружина, ні донька. Малюк голосно заплакав. Урешті-решт на ґвалт почали сходитися сусіди.

Ми з ганьбою пішли геть. Вася біг за нами до тролейбусної зупинки й погрожував знайти Максима там, де він живе, і відрізати йому одну штуку. Мені теж дісталося на горіхи. Слово «паскудниця» було найлагіднішим у списку тих, які посипалися на мою адресу.

— Я надсилатиму Олесі гроші поштою, — тихо сказав мені Максим. — Ще раз такого не переживу.

Мені було і смішно, і сумно.

82

Зіна

Тиждень минув непомітно. Робота — город — домівка — робота — город — домівка. У мене було враження, що працюю у дві зміни. Увечері, коли все попорала, заходила в хату й ледь змушувала себе помитися. Проте, попри фізичну втому, мій розум залишався непохитним. Злість на сина не проходила, часом, коли думала про нього, серце обпікав окріп люті. У такий момент відчувала, що хтось стоїть за моєю спиною. Знала, що там нікого не може бути, але боязко озиралася й… нічого не бачила.

У п’ятницю ввечері, коли зазвичай приїжджав син, приготувала смачні наїдки й виставила їх на стіл. Не знаю, чи захоче він зайти додому, чи вже пропишеться в нових родичів, тобто в батька, проте я все-таки чекала на Марка. Будь-яка ненависть витікає з любові. Ненависть — це і є любов, проте — навпаки, її зворотний темний бік.

…І мій син усе ж повернувся. Він довго, якось зніяковіло, роззувався на веранді, потім зайшов у кухню, де я поралася.

— Привіт, мамо. Ти… Е-е-е… Вибач мені за всі ті слова, які сказав тобі спересердя.

— Добре, синку. Вибачаю тобі. Мий руки. Скоро вечерятимемо.

— Дядько Ярослав, тобто мій батько, обіцяв прийти.

— Хай приходить. Я ж не проти!

Якщо чесно, ми з Ярославом не спілкувалася цього тижня. Наша взаємна пристрасть була настільки бурхливою, що швидко перегоріла. У мене не виникало жодного бажання її роздмухувати. Тим більше — зараз.

Зайшла в комірчину. Там, на верхній поличці, у маленькому глечику знаходилася настоянка, яка мала слабкий м’ятний аромат. Я взяла глечик і повернулася до кухні.

— Поки Ярослав не прийшов, може, поп’єш чаю? А коли вже він прийде, тоді й повечеряємо, — сказала солодким голосом.

— Тільки небагато, — відповів син.

— Звісно, навіщо перебивати апетит! — Відвернулася, залила окропом дрібку заварки в чашці, додала цукру й один секретний інгредієнт.

— Гарячий. Хай вихолоне, — мовив син, коли поставила чашку перед ним.

Чай парував, і кухнею линув смачний аромат. Я зробила собі теж чай і поставила біля себе.

— Ти святкуватимеш Великдень зі мною? Це вже післязавтра, — промовила.

— Так, з тобою, — відповів Марко.

Звісно, що ти будеш зі мною, синку.

— Чай уже, мабуть, вихолонув, — сказав він і підніс чашку до губ.

Ще зовсім трохи… Вистачить лише одного ковтка…

— Добри вечір! Що ви тут, помирилися? — Ярослав зайшов настільки раптово, що я аж здригнулася.

Марко відставив чашку, так і не випивши.

— Що у вас тут? Чай на вечерю? — запитав Ярослав і взяв Маркову чашку до рук. — Хоч смачний?

Не встигла що-небудь сказати, як він зробив ковток.

— М-м, м’ятний, — посміхнувся Ярослав і зібрався знову випити.

Я забрала чашку з його рук.

— Пора вечеряти, — прошипіла.

Ярослава потрібно було терміново рятувати. Кинулася в комірчину. Так, цю траву потрібно перетовкти, додати ще цього зілля… Готово.

— Любиш спеції? — посміхнулася до Ярослава.

— Звісно, моя Хіді, — вишкірився він.

«Що таке хіді? Це, мабуть, у Ярослава почалися марення», — подумала й щедро посипала його страву подрібненими травами. Чоловік із апетитом усе з’їв. Залишилося чекати: один, два, три…

— Щось мене ну… нудить, — Ярослав вибіг із хати.

— Мамо, що сталося? — запитав Марк.

— Мабуть, я погано готую.

Син нахмурився.

Ярослав повернувся. Він був блідий. Зате в його шлунку не залишилося нічого, включаючи призначену для Марка настоянку.

…Пізно ввечері, коли син уже спав, а Ярослав повернувся до своєї сім’ї, я залишилася на самоті. Мені було страшно. А якби Марко все-таки випив той чай? Чи змогла б собі пробачити, що він загинув би так само, як і Назар?

Відчинила вікно й задивилася на повний місяць. Не знаю, чи чекаєш, Назаре, на мене в потойбіччі. Мабуть, що ні. Проте мені тебе дуже не вистачає.

Надворі піднявся вітер. Вирішила зачинити вікно. Та моя ліва рука… Мені було важко нею ворушити. Моє серце стиснулося маленьким м’ячиком у руках якоїсь великої темної істоти. Я відчула, як ця істота міцно обійняла мене й прошепотіла на вухо:

— Ось і все, Зіно…

83

Марко

Прокинувся від того, що в будинку стояла незвичайна тиша. На кухні не грюкали каструлі, ніщо зі дзенькотом не падало на підлогу, повз мою кімнату не проходила мати, голосно ляскаючи босими ногами об дерев’яну підлогу.

Підхопився з ліжка, і в мою душу закрався страх, від якого, здається, укрився льодяними бурульками.

— Мамо! Чуєш?

Тиша порожньо височіла наді мною, ніби велетенський нежилий замок. Він за якусь мить зруйнувався — почулося якесь м’яке шурхотіння.

Зайшов на кухню. Вікно було зачинене не повністю, у щілину проникало свіже повітря й лоскотало фіранку, змушуючи її шурхотіти. Мати лежала на підлозі, неприродно підвернувши під себе ліву руку. Її очі були напіврозплющені.

— Мамо?! — закричав так сильно, що сусідні собаки завалували.

Її шкіра вже була холодна. Проте я викликав «швидку». А раптом…

Раптом, на жаль, не трапилося. У матері стався серцевий напад, вона померла швидко й безболісно. Це мені сказав лікар.

І почалося: домовляння за похорон, улаштування поминок, гроші-гроші-гроші за кожну дрібничку.

Однією з перших до мене приїхала Ксенька.

— Мені дуже шкода, краще було б, якби вона жила. Попри все.

Вона міцно обійняла мене й притиснулася головою до моїх грудей.

Відчув, що краєвид навколо заливається сльозами. Моїми сльозами. Мене всього наповнила гаряча хвиля любові. Обійняв дівчину дужче й заговорив скоромовкою:

— Я кохаю тебе, Ксенько, кохаю тебе!

Вона подивилася на мене і, пробуючи кожен звук на смак, промовила:

— Ти тільки зараз це зрозумів? Бо я — уже давно…

Епілог

Ксенька

Ми одружилися з Ірокезом, щойно я закінчила 11 класів і вступила на заочне відділення в столичний університет на спеціальність «Дизайн». Марко не міг чекати довше, хоча моя мама непокоїлася, що я взагалі далі не вчитимуся.

На той момент Марко (нині я називаю його своїм братом, лише коли хочу пожартувати) був успішним бізнесменом. Він орендував землю і створив власне підприємство в Івановій Криниці. Спочатку було важко, але через два роки він виплатив кредити й став наймолодшим агропідприємцем в області. Він сіяв рентабельні культури й продавав урожай за кордон. Пізніше завів ще молочну ферму й назначив батька головним ветеринаром. Наталка таки дізналася, чиїм сином доводиться Марко, проте не стала влаштовувати глобального скандалу. Ярослав лише тиждень пожив у літній кухні — і все на тому.

Після смерті матері Марко продав її будинок і придбав собі стареньку хатину в Івановій Криниці. Через деякий час вона обросла новими стінами й стала досить симпатичним особняком. Тепер це — наш дім.

Моя мама так і не вийшла заміж. Павло часом заходить до неї в гості, проте на більше, ніж дружбу, він уже не розраховує.

Шляхи Валерика й Настуні розбіглися відразу після школи. Він вивчився на програміста й нині живе та працює в Києві, а вона поїхала до Москви підкорювати великий балет. Після історії з викраденням Настуня зважилася на аборт, хоча лікарі відразу попередили, що дітей вона може більше не мати. Я більше про неї нічого не чула. Валерик товаришує з моєю мамою й відвідує її, коли приїжджає до нашого містечка Р.

На Тимофія Васильовича завели кримінальну справу, проте незабаром її закрили. Щось там не склалося. Очевидно, не тільки він був хабарником у правоохоронних органах України. Проте з посади начальника міліції його звільнили, так само, як і кількох його підлеглих, які були причетними до побиття Валерика. Через чотири роки Тимофій Васильович помер від раку, і в районній газеті надрукували помпезний некролог про видатного служителя закону. Про мертвих — або добре, або — нічого, що ж ти зробиш!

Ось на кому Феміда відірвалася на повну, так це на Славику. Він загримів за ґрати, його дружина спродала бізнес і виїхала разом із синами з нашого містечка туди, де їх ніхто не знав.

Варварка все ж таки вийшла заміж за Максима. Вони разом прожили п’ять років, сестра народила від нього доньку. У якийсь момент вирішили розлучитися — виявилися занадто вже різними людьми. Максим не повернувся до Олесі, натомість одружився на старшій за себе жінці. Дехто нашіптував, що та його приворожила… Як би там не було, у нього невдовзі народився син. Максим пам’ятав про інших своїх дітей і щомісяця надсилав їм поштою невеликі суми грошей (бо так і не отримав ту омріяну посаду старшого спеціаліста).

Мої картини іноді виставляються в місцевому Будинку культури. Я не жадібна до слави. Хоча один твір справді приніс мені визнання — той, подарований мамі. Кілька разів пропонували за нього непогані гроші, але хіба можна було продати.

У цій картині — моя віра в те, що байстрюки мають право на життя й щасливу долю. Вони мають право знати правду й чесно говорити про неї. Вони — це не сором для родини. Байстрюки — це лише діти, які довірливо дивляться на цей світ і чекають від нього маленького дива…

21.01.2013—22.05.2015

с. Тетерівка Житомирського району, Україна — Red Deer, Alberta, Canada

Content

Марія Хімич
Байстрючка

Нові бермудські багатокутники

Байстрючка

1 Варварка

2 Віта

3 Ксенька

4 Віта

5 Варварка

6 Назар

7 Ксенька

8 Зіна

9 Ксенька

10 Зіна

11 Віта

12 Зіна

13 Марко

14 Ксенька

15 Віта

16 Варварка

17 Віта

18 Варварка

19 Назар

20 Віта

21 Марко

22 Віта

23 Ксенька

24 Марко

25 Зіна

26 Павло

27 Валерик

28 Віта

29 Ксенька

30 Віта

31 Марко

32 Ксенька

33 Зіна

34 Ярослав

35 Віта

36 Валерик

37 Ксенька

38 Варварка

39 Ярослав

40 Марко

41 Павло

42 Ксенька

43 Зіна

44 Ксенька

45 Віта

46 Варварка

47 Ксенька

48 Віта

49 Зіна

50 Варварка

51 Валерик

52 Віта

53 Ксенька

54 Варварка

55 Павло

56 Ксенька

57 Віта

58 Зіна

59 Ярослав

60 Варварка

61 Віта

62 Ксенька

63 Варварка

64 Валерик

65 Павло

66 Варварка

67 Ксенька

68 Марко

69 Ярослав

70 Зіна

71 Віта

72 Ксенька

73 Ярослав

74 Варварка

75 Віта

76 Марко

77 Ксенька

78 Павло

79 Віта

80 Валерик

81 Варварка

82 Зіна

83 Марко

Епілог Ксенька