Сергій Бут

«Аляска»

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

Дизайнер обкладинки Юлія Маланьїна

© Бутинець С., 2017

© Shutterstock / Alvaro German Vilela, обкладинка, 2018

© Depositphotos / igor_igorevich, I_g0rZh, duha127, обкладинка, 2018

© «Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2018

© «Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2018

Присвячується засновникам фестивалю «Червона рута», а також безсмертним лідерам культових груп незалежної України «Брати Гадюкіни» і «Скрябін» — Кузі та Кузьмі

1

Коли карета швидкої допомоги зупинилася перед входом лікувального закладу, вечірнє небо вибухнуло громом. Гуркіт розбудив віконні шиби, що мирно спочивали в старих дерев’яних рамах; позганяв з ліній електропередач птахів, які облюбували це місце для спозирань за подвір’ям шпиталю, яким час від часу прогулювалися збідовані люди з однаково сірими обличчями. Хмари згущалися над психлікарнею і її пацієнтами.

Із пташиного пункту спостереження добре проглядалось, як з водійського місця машини вискочив моторний чоловік і поспішив до задніх дверей, аби встигнути передати «вантаж» до початку зливи. Укотре загриміло. Блискавиці залили світлом фасад будівлі саме в той момент, коли на її порозі з’явилася Постать у білому.

Заклопотаний водій звернувся в пітьму коридору, підганяючи свого візаві швидше зреагувати на його прохання.

— Ну ж бо, годі вирячатися в небо! Забирайте цього скаженого і чорт із ним!

Нарешті Постать перетнула поріг лікарні й набула рис худого чоловіка з вузькими щілинами замість очей. Наступної секунди в неї прорізався тонкий голос, схожий на писк:

— Шрек на щитовій застряг. Запобіжники в грозу стріляють, — пояснив кощавий і запитав: — Що за клієнт?

— Шукав у церкві захисту від привиду. Що цікаво, у водолазному костюмі! — водій кахикнув, ховаючи в піднесеному кулаці сміх, який виривався з грудей, щойно згадував причину шпиталізації свого пасажира. — Накачали снодійним — і до вас.

— За адресою, — констатував санітар у білому й додав: — Зараз усе буде.

Водій безсило махнув рукою. Він сперся на машину й поліз до кишені по цигарки, аж раптом з’явилося світло, повернувши йому надію на швидке розв’язання проблеми, що й досі була в кузові його автомобіля.

— Щасливчик, — констатував санітар, демонструючи в щойно відновленому електроосвітленні своє страшенно худе обличчя.

— У сорочці народився, — відказав водій, наступної миті вже шкодуючи про свою репліку. Справа в тім, що її заперечив напарник худющого санітара, могутня статура якого з’явилася на порозі й прокоментувала слова водія:

— Жаль, що не в гамівній.

Автор жарту мав неабиякий бас і кремезну статуру, здатну повністю перекрити вхід до клініки. Його худий товариш голосно розсміявся, потураючи дотепності колеги.

Велетня прозивали Шреком. Як і його напарник, він був у білому халаті, на тлі якого шкіра і справді віддавала зелено-яблучним відтінком, як у мультиплікаційного героя. Ці двоє працювали в психлікарні санітарами й підпорядковувалися лиш одному начальникові, який вершив долі всіх пацієнтів, включно з новоприбулими.

Град, що посипав з неба кришталевим бісером, підігнав чоловіків заходитися коло непритомного пацієнта. Водій скочив у кузов — і під його вагою машина захиталася на стареньких ресорах. Кілька разів гойднувшись, із кузова «вистрибнув» край нош, до яких було прив’язане людське тіло, укрите білим простирадлом.

— Давай хутчіш! Чого ти там шпортаєшся? — підганяв водія Шрек, не забуваючи про напарника. — Чахлий, бери в ногах, я голову перехоплю.

Шрек допоміг напарнику вийняти ноші, а відтак перебрав естафету у водія — пацієнт опинився в «надійних» руках.

Водій мерщій попрощався й сів у машину. Посигналивши наостанок, він виїхав з території лікарні, щасливий припинити спілкування з працівниками психушки. Санітари ж поквапилися з новоспеченим пацієнтом у коридор.

У руках дужих чоловіків, звиклих щодня таскати схожі вантажі, ноші маятником розгойдувалися назад-уперед. Вони пропливали над лінолеумом з ромбуватим візерунком, пливли між чистих, охайних стін і під акуратно вибіленою стелею. Їхній пасажир жодним чином не реагував на хитання свого човника, аж поки ноші не пришвартували коло обшарпаної хвіртки, звареної із заржавілої арматури.

Простирадло з’їхало з лежачого тіла, продемонструвавши санітарам гідрокостюм — основу вбрання їхнього підопічного — і коротку стрижку, що відкривала засмагле чоло. Санітари перезирнулися.

— Ти ба, воділа не обдурив, — здивувався Чахлий.

— Ти про що? — перепитав Шрек, дістаючи з білого халата в’язку ключів.

— Виявляється, цей придурок шукав у церкві порятунок від привиду… у водолазному костюмі.

Від подиву Шрек присвиснув, глипнувши на об’єкт їхньої розмови.

— Ще той екземпляр, — констатував він.

— Ага. Давай його на «Аляску», у декотрих наших палатах лампочки погоріли — не будемо ж навпомацки його оформляти.

Шрек усе ще порпався в замку, коли їхня ноша трішки оживилася й повернулась обличчям до світла. Ні зрілість, ані тим паче старість ще не встигли як слід його торкнутися, проте невидимий скульптор уже закарбував на цьому обличчі гримасу болю і страху.

Підхопивши вантаж, санітари чкурнули в темний закуток, зачинивши за собою хвіртку. Вони почимчикували в ту частину шпиталю, яку поза очі називали «Аляскою». Промандрувавши темним перешийком, трійця опинилася в коридорі, який разюче контрастував з вестибюлем головного корпусу лікарні.

Замість рівно постеленого ламінату, під ногами з’явився дірявий лінолеум. Білі стіни були заплямовані масними слідами від людських долонь, кров’ю і ще бозна-чим. У голих лампочках ввижалися шибеники, що одиноко звисали на сплавленій проводці під самісінькою стелею, яка давно потребувала побілення. Та найгіршою вадою цього приміщення був ядучий кислотний сопух, що в’ївся в стіни, і його не годен витіснити звідси найлютіший протяг.

На жодного з трьох учасників цієї ходи такі зміни не справили враження: пацієнт іще досі був непритомний, а санітари внаслідок своєї роботи тут стали надміру черствими до умов, у яких лікувалися пацієнти.

Мовчанку перервав Чахлий:

— Шреку, а ти у відпустку йдеш? Відпочинок тобі б не завадив.

— Не хочу, — коротко обізвався той.

— Ти вже спам’ятався б. Півроку все ж таки минуло…

— Замовкни, — обірвав Шрек напарника.

Не помічаючи роздратованості в голосі товариша, Чахлий і далі торочив своє:

— Не переймайся, я тебе розумію і Павлович теж. Втратити малого не просто. А особисто мене хата грузить: діти, жінка, теща, а тут, хоч психи, проте як рідні. Куди його?

— Давай у тринадцяту.

— Не пощастило, — вичавив із себе посмішку Чахлий і рушив до згаданої палати, повертаючись подумки до власних проблем, що, на його думку, обтяжували йому життя не гірше, аніж оцим бідолахам, ув’язненим у психлікарні.

Як приймак у чужій сім’ї, він ніколи не мав права голосу. Будь-які побутові чи родинні питання вирішували без його участі. Купівля холодильника чи телевізора, поїздка на дачу й вибір спіднички для меншої доньки, ба навіть перегорілу лампочку замінював сусід-алкоголік на особисте прохання тещі та з її обов’язковою критикою бездарного зятя. Останнє вельми гнітило Чахлого. Він терпіти не міг косих поглядів стареньких бабусь — тещиних колежанок, що обов’язково перемивали йому кісточки за першої-ліпшої нагоди.

Дружину він теж розлюбив. Від офіційного розлучення стримували навіть не діти, а можливість мати прихисток у психлікарні, де він ховався від зовнішнього світу, під патронатом шефа відчуваючи себе вершителем людських доль.

Санітар отямився перед палатою.

— Шреку, ми цього психа так і залишимо в костюмі?

— Ні, звісно.

— Гаразд, у палаті роздягнемо, — запропонував худий.

— Ворушися, — підострожив товариша Шрек.

Він, як і його напарник, мав свої причини працювати в цьому дурдомі, основна з яких полягала в цілковитій самотності відтоді, як рідний син відійшов у вічність. Убитий чумою 20-го століття через інфіковану голку товариша, він і далі жив у пам’яті батька, викликаючи в того тяжкий смуток. Аби не опинитися на ношах замість чергового пацієнта, Шрек повністю віддавався роботі.

2

У палаті номер тринадцять, інтер’єр якої продовжував «найкращі» традиції аварійних приміщень «Аляски», настав ранок.

Сонячне проміння косими лініями заливало приміщення крізь велике й брудне вікно. Пацієнти з розмаїтими діагнозами прокидались один по одному. Ніхто не квапився покидати ліжка заради сніданку чи ранкових процедур, а тим паче балачок. Усі як один виходили зі сплячого режиму через ліниві потягування й затяжні позіхання. Зненацька цю ідилію порушив новоприбулець. Він рвучко схопився з ліжка і, заклякши в сидячій позі, перелякано глипнув на заґратоване вікно, двері та незнайомих йому людей.

Змученим лікарняними правилами пацієнтам така активність видалася надто дивною. Хлопчина зі слідами наркологічного минулого на венах витріщився на нового сусіда й застережливо промовив:

— Друже, я б тобі не радив так смикатися. Тут усі миролюбно налаштовані.

Новенький зігнорував рекомендації сусіда. Він більше переймався власними проблемами, тому взявсь обмацувати своє тіло, на якому бракувало гідрокостюма. Розвинуті дельти, наслідок постійних занурень і тривалих запливів, додавали його статурі величі та грізності. Руки були довжелезні, наче призначені молотити морську воду, а засмагла шкіра гармоніювала з піском і блакитним небом, постійними супутниками цього чоловіка в роботі. Усе в ньому здавалося досконалим і естетичним! Окрім погляду, якому безсоромно бракувало рішучості.

— Речам пацієнтів тут властиве безслідне зникнення. Не переймайся, свого костюма ти вже не побачиш. Звикай, — закінчив пояснювати Міхаель (саме так звали сусіда, що радив не сіпатися).

Новак усе ще не видав жодного звуку, вбирав кожне слово Міхаеля, який, не зволікаючи, розвідував причини його шпиталізації.

— Ти косиш чи реально дахом з’їхав? — поцікавився Міхаель і, не діставши жодної відповіді, розвернувся до нього спиною.

Щойно цікавість надокучливого сусіда згасла, Водолаз — так охрестили новоприбулого санітари — вдруге придивився до умов і пацієнтів, що оточували його в палаті.

Найперше його погляд упав на «співмешканця» палати — старого Григорія.

Той мовчки спостерігав за розмовою в «одні ворота» та без упину вертів у руках аркуш паперу, який від таких маніпуляцій набув «беушного» вигляду. Вловивши на собі чужий позирк, Григорій знітився й відвернувся до вікна.

Від старого так само відвернулась доля, закинувши його в застінки психіатричного шпиталю. Мізерний, на вигляд цілком беззахисний чоловік годився в батьки Водолазу, проте дози галоперидолу, якими бомбили діагностований йому синдром Туретта, значно зістарили його. Шкіра Григорія часто-густо свербіла, змушуючи його роздирати епідерміс до крові. Місця загоєних ранок вкривалися струпами. Це додавало чоловікові кілька зайвих літ, роблячи його схожим на дідугана.

Свіженький вітерець пройшовся торсом Водолаза. Він прокрався в шпарину ледь прочинених дверей, з якої хтось позирав у тринадцяту палату. Тишком-нишком підглядач відчинив двері, вступив у приміщення і, глипнувши скоса на пусте ліжко біля входу, пожвавішав. «Смерть буржуазним капіталістам!» — вигукнув він і закликав усіх до ранкової зарядки.

— Війна з Америкою не за горами, тому партія хвилюється за ваше здоров’я! Отож ранкова зарядка, товариші! Ноги на ширину плечей, руки на талії, й починаємо кругові рухи за годинниковою стрілкою. Раз, два, три, чотири — раз, два, три, чотири…

Позапланові ранкові процедури нікого, крім товариша Фіделя — прихильника соціалістичних поглядів та острова Свободи, — не цікавили, і Міхаель забажав пояснити це порушнику ранкової тишини:

— Слухай, Фіделю, чи як тебе там: ковбаси по два двадцять уже ніколи не буде! Тож забирайся геть і не діставай нас — весна на дворі, нам кохання хочеться!

З ліжка, розташованого навпроти автора цих полум’яних слів, оживився ще один пацієнт. З довгою бородою і в круглих окулярах, цей «хіпі у відставці» нагадував пізнього Джона Леннона. Проте справжньої схожості з лідером ліверпульської четвірки йому надавав голос.

За цей талант пацієнта назвали Бемолем, і він залюбки користався ним за першої-ліпшої нагоди.

Весна, весна, весна прийде;

Весна, весна, весна вгамує;

Весна, весна, весна — прийде;

Весна, весна, весна, весна…[1]

За мікрофон Бемолю слугувала скручена газета, і він вправно кричав у неї, розносячи палатою свій голос. Новоприбулець не зводив із трійці очей, спостерігаючи за божевільною мізансценою, яка спліталася з фізичного виховання, вокального соло й коментарів Міхаеля. Останній заходився представляти Водолазу основних персонажів вистави. Спочатку він кивнув на Фіделя:

— Ця потвора, у минулому активний член партії, усе жаліє за Союзом, першотравневими демонстраціями, а найбільше — за службовим становищем. А ось наша гордість, — Міхаель вказав на розспіваного Бемоля. — Голос мов у Леннона, а талант наче в Коперфільда — до будь-якої репліки може пісню дібрати.

Під час власного представлення Бемоль «підкрутив» звук і прикінцеве «буй-буй-буй-бу-бу-бу-бу-бу-буй» залило всю палату. Міхаель притих, насолоджуючись виступом товариша.

На порозі палати з’явився молодий хлопець спортивної зовнішності. Зелену піжаму напинали міцні м’язи, голова трималась на масивній шиї, а долоні, затиснуті в кулаки, рвалися до бою. Його вигляд усе ще наводив жах, тому Фідель знітився й притиснувся до чужого ліжка. Повітря між ними наелектризувалось, але обстановку розрядив Чахлий, матеріалізувавшись із коридорної гущі на гамір пацієнтів і перервавши ранковий обхід, яким зазвичай закінчувалась нічна зміна санітарів.

Сама його поява втихомирила Бемоля та вклала до ліжка насупленого велетня. Фідель скористався з паузи й вивітрився з палати повз худу постать санітара, доки той спокійним, дещо притишеним голосом, який змушував пацієнтів насторожуватися, сповістив про ранкові процедури:

— Зараз будуть укольчики, тож наготуйте п’яті точки.

Ніхто з пацієнтів не спішив виконувати наказ санітара, який не мав особливого бажання затримуватись у цьому відділенні, тому на допомогу він закли´кав медсестру.

— Космети… Тьху ти, — вилаявся про себе санітар і, сплюнувши, поправився. — Свєто, ну де ти там?! — гаркнув Чахлий у коридор, з якого вже лунало тупотіння підборів.

Чахлий завмер, чекаючи на колегу, що вже входила в тринадцяту палату з тацею, переповненою шприцами й різноманітними пігулками. Пацієнти закам’яніли теж. Щоденне явлення цієї медсестри супроводжували фурор та інтрига для кожного чоловіка. Річ у тім, що дівчина марила заміжжям, яке чомусь до тридцяти трьох так і не відбулося в її житті. Вікова планка підняла дамоклів меч над її головою, з кожним роком прирікаючи свою жертву на самотнє існування. Переймаючись цим, Світлана всіляко намагалася знівелювати вплив років через поліпшення своєї зовнішності. Проте численні косметичні процедури, години, проведені на пляжі під палючим сонцем і почастілі експерименти з волоссям, покликані виправити ситуацію, не давали бажаного результату, радше навпаки: породжували плітки й глузування колег і пацієнтів, а надмірна пристрасть до косметики закріпила за медсестрою стійке прізвисько «Світлана-Косметичка».

Як і личить королеві, Косметичка увійшла до палати, витягнувши перед себе ліву руку, на нігтях якої досихав синій лак. Правицею вона тримала тацю з медикаментами. Халат, як завжди, сліпив білизнóю, а з гламурних лабутенів виростали стрункі ніжки, породжуючи в чоловічих головах дикі фантазії. Її очі зміряли підданців, вимагаючи визнання краси, та вперлися у глуху стіну мовчанки, що її дівчина без сумніву сприйняла як «одобрямс» її новому іміджу. Скромність і таємничість припадали рудиментарним пилом у закапелках її виховання, коли заради компліменту доводилося самій підбатожувати аудиторію.

— Хіба поява такої красуні не вимагає фанфар? Артисте, чому мовчиш, твій голос інколи луна на всю лікарню!

Дифірамби медсестри стали мінімальним визнанням Бемолевого таланту, від чого народний артист психушки враз зашарівся. Чахлий відвернувся, не можучи пережити схвальні відгуки колеги на адресу телепня, якими, без винятку, були для нього геть усі пацієнти психлікарні. Відчуваючи приплив відрази до підопічних і тим паче до їхніх сідниць, санітар забрався геть, гримнувши на прощання дверима.

Приміщення ожило голосами пацієнтів. Усі як один загомоніли в присутності жінки, по черзі оголюючи для процедур білясті сідниці. Таке пожвавлення тішило Світлану, яка почувалася справжньою королівною в чоловічій компанії.

— Не забудь ватки прикласти, — у Бемоля прорізався голос.

— Сам прикладай, у мене лак на нігтях іще не висох!

Медсестра демонстративно дмухнула на розтопирені віялом пальці лівої руки й подала Бемолю змочений у спирті тампон після того, як вийняла з м’яких тканин співучого пацієнта голку шприца.

Попри специфіку роботи й діагнози пацієнтів, вона вбачала в цих немічних насамперед гідну кандидатуру на роль майбутнього обранця, тому доброзичливий тон і мінімальна увага кожному були додатковим інструментом у боротьбі за жіноче щастя.

Коли черга дійшла до Міхаеля, той з радістю стягнув свої кальсони, підставляючи голці крейдовий зад. Він легенько зойкнув, відчувши укол, і не втримався від компліменту турботливій медсестрі.

— Свєт… Яка ти ніжна.

Світлана віддячила лагідним дезінфікуванням ранки і як бонус легенько вщипнула Міхаеля за іншу сідницю. Задоволений таким знаком уваги хлопець натягнув спіднє й перевернувся на бік, а Косметичка підійшла до ліжка новоприбулого пацієнта. Він її зацікавив. Молодий, стрункий, засмаглий — тільки білки світяться на тлі матової шкіри — та водночас незвичний. На відміну від інших мовчав, не поїдав її очима, наче не жив.

— Хто тут у нас? — поцікавилась Світлана, оглядаючи атлетично збудованого чоловіка, хоча й не зовсім здорового, якщо судити з обличчя. Водолаз мовчав, отож втрутився Міхаель:

— Новенький-готовенький.

— Новеньким ще нічого не призначали.

Світлана знову зміряла очима чоловіка, який відверто уникав її погляду, і, повернувши голову до Міхаеля, перепитала про всяк випадок:

— Одружений чи вільний?

Оскільки досі ніхто з присутніх не чув від новоспеченого сусіда жодного слова, то Міхаель поінформував дівчину:

— Це науці невідомо. Бачте, наш новий колега не подав іще ані звуку.

Світлана скоса зиркнула на новоприбульця та хтиво промовила:

— Головне, щоб агрегат подавав ознаки життя. Хіба ні, Міську?

Медсестра зарядила палату сміхом. Він виривався з жіночих грудей, ледь стримуваних напнутими ґудзиками сестринського халата. Міхаель, чиї руки неодноразово звільняли ґудзики від непосильного тягаря й бажали робити це ще і ще, підігрував Косметичці в її дотепності. До них приєднались інші. Гучний регіт відлунював наклепом. Він лип до мовчазного пацієнта, зазіхаючи на його гідність. Уперше відтоді, як чоловік потрапив до лікарні, на його обличчі промайнула тінь гніву.

— Де мій костюм? — раптом спитав Водолаз.

Усі замовкли, спрямувавши на нього погляди, сповнені подиву. Найбільше витріщався Міхаель, який витратив чимало сили на розкрутку «клієнта».

— Здається, не німий, — сказала медсестра, не зводячи очей з ожилого пацієнта.

— Де мій костюм? — повторив чоловік.

Його питання загнало всіх у глухий кут: медсестра не знала, що й відповісти на це, а решту здивував спосіб, у який починалося їхнє знайомство.

— Ти про що, любчику? — поцікавилася Світлана.

Усі чоловіки, включно з мовчазним Григорієм, прикипіли поглядами до Водолаза.

Заговоривши, він вже не здавався безнадійним психом, як тоді, коли грав у мовчанку. Його обличчя посвіжішало, а погляд прояснішав.

— Учора на мені був гідрокостюм.

— А-а-а, — показово застогнала Світлана, цим забезпечуючи собі алібі. — Це у санітарів питай.

Вона покинула чоловіче товариство, розчарована неуважністю нового пацієнта до власної персони. У палаті запала тиша. Новак уперше оглянув кожного пацієнта, скануючи їх на обізнаність щодо долі свого інвентарю.

Григорій, за слабкістю духу, одразу відвів погляд, хоча й гадки не мав, про що йдеться. Його кремезний сусід, що перед цим увійшов до палати й нагнав страху на Фіделя, лежав колодою біля самих дверей. Колись йому вистачало мужності витримувати погляди чемпіонів і навіть відправляти декотрих у нокдаун, але зараз він лише дивився в стелю. Після поразки від кубинця на олімпійських іграх боксер з’їхав із глузду, і невідомо, що цьому послужило — отримані в голову удари чи нищівна поразка від представника острівної держави, проти якої колишній спортсмен тепер мав зуба.

Минула слава гнула його до ліжка та закріпила відповідне прізвисько — Кома, що в очах колег означало «лежачий пацієнт».

Поза лотоса, у якій сидів Бемоль, транслювала гармонію між всіма світами, що стирала на порох будь-які підозри.

Новенький повів очима, доки не вперся в іншого сусіда, який лежав ліворуч. Вирячені з орбіт очиська й фіолетовий ніс демаскували в ньому затятого алкоголіка, а розведені в сторони руки свідчили, що Толя перебуває в активному пошуку ранкових ста грам, які полегшили б його критичний стан. Залишався Міхаель.

Найбалакучіший серед пацієнтів зустрічав свою місію свідка з вимушеною усмішкою. Йому не вперше випадало корчити такі гримаси, вдаючи з себе невинного, але цього разу він мав, що сказати:

— Коли хтось потрапляє в лікарню, з нього все знімають і видають ось такий мотлох, — Міхаель схопив пальцями свою сорочку і відтягнув її від грудей, демонструючи новоприбульцю неякісну одежину. Твій на тумбочці, зліва.

Новенький глипнув на лікарняну уніформу.

— До речі, ти не проти, якщо ми зватимемо тебе Водолазом? Тут в усіх кумедні імена чи прізвиська. Наприклад, я — Міхаель, так мене назвала мама на честь мого батька-німця, проте всі кличуть по-народному — Міськом.

Несподівано новий пацієнт зреагував на слова Міхаеля. Він повернув голову в його бік і пильно вдивлявся в очі допитливого сусіда, зволікаючи з відповіддю чи, точніше, гадаючи, про що сказати передовсім: про ім’я чи професію.

— Я рятівник, — нарешті він обрав один із варіантів.

— А звати тебе як? — перепитав Міхаель.

Наполегливість співрозмовника плутала рятівнику думки. Вдало обійдені пастки, які залишилися на волі, потребували обережності в словах і діях, аби не втрапити в нові, тому мовчанка тривала, напинаючи між хлопцями тятиву недовіри. Мешканці палати, за винятком хіба Коми, нашорошили вуха і причаїлися — у такому закладі познайомитися можна з ким завгодно: від Дені Дідро до Кирила Кожум’яки. Зняти напругу могла лише відповідь, зволікання з якою затягнулося.

— Мене звати Антон, — рятівник намагався спекатися допитливих поглядів, одначе — дзуськи. Мовчанка і досі висіла густим туманом, недовіра не зникла.

— Не обманюєш? — грізним тоном поцікавився Міхаель.

Тятива ось-ось мала луснути, аж раптом Міхаель зайшовся сміхом.

Цієї-таки миті палата знову вибухнула реготом. Пацієнти підтримали витівку свого неформального лідера, будучи не проти розбавити сірі будні яскравим жартом. Навіть Григорій на секунду покинув свою шкаралупу самоти і стримано розтягнув губи в посмішці.

Після короткого знайомства в палаті, яка своїм жалюгідним виглядом не сприяла людським почуттям на кшталт дружби чи якоїсь симпатії, запанувала здорова атмосфера. Міхаель по черзі представив сусідів, надавши кожному коротку характеристику, а згодом уся ватага подалася на сніданок до шпитальної їдальні.

Менше за все Антону хотілося їсти. Він штрикав виделкою в желейного вигляду кашу, що повільно ковзала тарілкою від такого недбалого ставлення до неї. Якщо не зважати на грюкання столових приборів, у просторій їдальні лунали лише голоси санітарів і кухарів, які розносили страви по довгих столах для різношерстої публіки. Компанія не з найкращих, але наразі вона позбавляла Антона самотності, від якої тілом пацієнта бігли дрижаки. Загнаного страхом у безвихідь, його чи не вперше відпустило саме серед психів. Не так вже й боязко сприймаєш власні фобії, коли довкола стільки неврівноважених з найрізноманітнішими симптомами. Зрештою, це лікарня й у випадку чергового приступу буде кому допомогти.

Щодо можливості нападу Антон не сумнівався. Покликаний рятувати людей, він сам потребував допомоги, і, щонайперше — душевної! Послане кілька тижнів тому випробування виявилося не до снаги молодому чоловікові. Хоч у крайнощі удавався: і до чарки, і до ворожки, ба навіть до Бога — все намарно. Невидима сила в особі світловолосого переслідувача все гонила по закамарках його й без того скалічену душу. Привид витягував соки, пив кров, мотав нерви і просто зживав Антона з білого світу, роблячи це з особливою вибагливістю.

Тонкий писк урвав перебіг Антонових думок. За сусіднім столиком розгорілася суперечка між двома пацієнтками, які не поділили кавалок масла. Перша жінка, з сивим волоссям, зав’язаним у кінський хвостик, дорікала іншій стосовно шкідливості продукту.

— Зоє Олексіївно, ви ж знаєте, що там багато холестерину, а від нього у вас атеросклероз! Вам же говорив лікар…

Натомість її колежанка не знаходила кращої відповіді, аніж крик. Кілька хворих прикипіли до них поглядами, забувши про час і їжу. Раптом з гурту пацієнтів хтось жбурнув на стіл шматок масла, який змусив призвідницю суперечки завмерти в нерішучості. Її сусідка зайшлася реготом і, скориставшись із того, що сивоголова втратила пильність, схопила шмат масла й запхала його до рота. Дехто з пацієнтів, що стали свідками такого зухвалого вчинку, підтримали жінку, загрюкавши начинням об стіл.

Нарешті буча привернула увагу медсестер, одна з них підійшла до Зої Олексіївни й досить увічливо попросила більше не їсти масла. Ця сцена справила на Антона найкраще враження про медперсонал і його ставлення до пацієнтів, отож у доброму гуморі він покинув їдальню й вирушив разом з іншими на ранковий моціон до внутрішнього подвір’я лікарні. Там, у тіні густолистої липи, він сховався від палючого сонця, що вже до бронзи запекло його шкіру, і від допитливих поглядів старожилів лікарні, які допікали не менше за небесне світило. Жахіття скінчилися — починалося нове життя!

У цей час обидва санітари, що після нічної зміни зустрілись у своєму кабінеті, прощалися на кілька годин — до початку нової варти.

— Додому не збираєшся? — спитав Шрек, споглядаючи, як Чахлий моститься на канапі.

— Сьогодні буду тут. Важка ніч попереду.

Шрек накинув на широкі плечі куртку й потягнув за клямку:

— Як собі знаєш.

Велет покинув худорлявого санітара, який після нічної втоми збирався насолодитись усамітненням. Чахлий замкнув двері, роздягнувся, оголивши непристойно запалий живіт, і влігся на канапу, ховаючись під білим простирадлом.

3

Уночі в законспірованій частині лікарні, де тримали Антона й до нього подібних, діяли суворі правила. Без крайньої потреби пацієнтам заборонялося покидати палати, вмикати світло і тим паче порушувати режим тиші. Дотримання внутрішніх правил адміністрації забезпечували провірені слуги — Чахлий і Шрек, а також молодші медсестри, які інколи чергували на посту неподалік тринадцятої палати.

Ламаючи всі табу, нічної пори Антон прошкував до пункту чергування медсестри, яка, на диво, виявилася на місці. Лише в надзвичайних випадках за її відсутності дозволялося здіймати тривогу, натиснувши червону клавішу, обрамлену в скляний футляр, який зазвичай замикали, аби психам не здумалося даремно тривожити персонал у нічний час. На щастя для пацієнтів, Антон пройшов повз кнопку.

Медсестра дрімала, схиливши голову на руки. Її розкішне волосся розсипалося по столу пшеничним ланом, привертаючи увагу пацієнта, що прокрадався коридором. Антон не квапився. Йому заважав гострий біль усередині. Він пошепки покликав медсестру, заледве стримуючи біль.

— Сестро-о-о. Поможи-и-и…

Схоже, перед кодексом жорстких правил пасували й закони фізики, які, утворивши вночі суцільний вакуум, поглинали звучання Антонових голосу й кроків, що мали без перешкод дістатися вух білявки. Тиша перед усім! Така аномалія давала медсестрі змогу спокійнісінько вивчати розкладені на столі папери й не зважати на розлюченого пацієнта, що крадькома підходив іззаду. Антон спробував удруге:

— Сестро, мені зле. Живіт…

Байдужість жалібниці викликала в пацієнта лайку:

— Стерво!

Як і раніше, його голос потопав у лабіринті брудних стін.

Остання воля, зібрана в кулак, допомогла Антонові дістатися пункту призначення. Долаючи біль, чоловік застогнав:

— Сестро, ти що оглухла? Я гукаю тебе від самої палати!

На останньому подиху Антон доплівся до медсестринського посту й торкнувся плеча дівчини. Воно зустріло прохолодою, яка скрізь тканину халата колола в пальці. Здається, всесильний вакуум долав навіть температуру людського тіла.

Утім, від медсестри не було жодної реакції. Як і раніше, вона займалась своїми справами, що вивело Антона з рівноваги.

— Ах ти ж… — просичав пацієнт і штовхнув дівчину сильніше.

Нарешті чергова схаменулася й підвелася. Розкішне волосся хльоснуло по обличчю — аж очі закрились. Антон заревів, схопився за тендітні плечі двома руками і, сіпнувши їх, опинився лицем до лиця з підстаркуватим, беззубим дідуганом, що дивився на Антона крижаними очима, яким бракувало зіниць.

Хтось висмикнув Антона зі сну і втягнув до реальності раніше, ніж божевільного вигляду дідуган учепився в горло порушникові свого спокою. Ліжко застогнало під вагою ноші. Антон рвучко сів, сполохавши своїх сусідів, які з’юрмилися докупи перед його ложем.

— Чого витріщилися? — гаркнув Антон на юрбу пацієнтів, що стовбичила біля ліжка.

Захищати товаришів узявся Міхаель.

— Ти нас реально висадив, братухо. Такий ґвалт зчинив.

Бемоль погодився з почутим, спроквола похитавши головою.

Ставка віч-на-віч із кожним пацієнтом, що стовбичив біля ліжка Антона, закінчилася для нього справедливим відчуттям провини.

— Вибачте, — перепросив Антон своїх сусідів.

Невдоволення вщухло, хоча засапаний Анатолій, перебуваючи в стані вічного бодуна, все ще роздратовано щось бурмотів собі під ніс.

Тим часом двері палати прочинилися. Закутаний у темряву ночі й пошарпану гамівну сорочку, рукава якої звисали мало не до колін, на порозі стояв висушений, мов таранька, Васька Довгоносик. Своє прізвисько він дістав не за видовжений орган нюху, а за любов пхати його в чужі справи. Очі візитера, як і абсолютно лиса голова, маячили в коридорних сутінках. Непроханий гість мав кепський вигляд. Стара з косою вже волочилася за ним тінню, готуючись підкосити жертву за першої-ліпшої нагоди, проте «ніс» останньої і тут згодився. Довгоносик мав природжене відчуття небезпеки. За тутешньою легендою, одного разу пацієнтів повезли в обласний театр, де місцевий драмгурток давав виставу для схожої публіки. Довгоносик рішуче відмовився їхати, мотивуючи це поганою чуйкою, і його лишили, аби не сіяв паніку серед хворих. За дивним збігом обставин того вечора в театрі обвалилася підвісна стеля, скалічивши чимало людей. Відтоді шпитальна тусовка застережливо ставилася до прогнозів Довгоносика.

Васька прислухався до ватаги чоловіків, по-собачому зчитуючи інформацію з повітря носом. Нарешті його помітили. Кілька пар очей увіп’ялися в непроханого гостя, який пояснив своє вторгнення почутим шумом, після чого по- недоброму провістив:

— Вони йдуть. Ховайтеся!

Зловіщий тембр голосу Довгоносика урвав розмову пацієнтів. Усі, хто стояв довкола ліжка новенького, чемно полягали на свої місця, і лише Довгоносик, вистеживши в темноті очі Антона, заговорив:

— Вони виберуть тебе. Я знаю.

У мертвій тиші лихе пророцтво відбилося громом в Антонових вухах.

Тілом пробігли дрижаки, стискаючи до болю переполохане серце. По відповідь Антон звернувся до Міхаеля:

— Хто це?

Сусід притиснув указівний палець до вуст.

— Тихіше, — попросив Місько пошепки і додав: — Це Васька Довгоносик — ходяче радіо. Пхає свого носа куди не треба, але чуйку має правдиву, тому ти краще прикинься сплячим.

Із глибини коридору почулися чоловічі голоси. Хтось увімкнув світло й загупав у бік тринадцятої палати. Антон вирішив не випробовувати долю і вклався в ліжко за мить до появи у дверях лиховісних санітарів. У темній кімнаті їхні силуети чітко вимальовувалися на тлі матового скла, підсвіченого коридорними лампочками. Першим заговорив Чахлий:

— Здоров, психи! Що робимо?

Міхаель, який за звичкою завжди вступав у перемовини з адміністрацією лікарні від імені всієї громади, узяв слово і цього разу:

— Спимо. Ніч-бо на дворі.

Голос Міхаеля вібрував через хвилювання. Він мужньо витримував погляд худого санітара, ігноруючи власну небезпеку втрапити під коток шпитальних репресій. Санітар тим часом інтригував мовчанкою, від якої повітря наелектризовувалося щосекунди. Чахлий по черзі зміряв поглядом кожного з пацієнтів і промовив першу фразу:

— Нам потрібні два пацієнти, лише два…

Бемоль маскувався під білим простирадлом, що з головою накривало його тіло. Дивовижно, але слова санітара розбудили в ньому співочого персонажа. Раптом він ворухнувся. З-під тканини прорізався тихенький голосок, що наростав у міру того, як розспіваний фантом спинався на ноги.

Два життя, два сонця, два крила,

Цей шалений світ добра і зла,

Дві струни, дві ноти, дві зорі,

Чорно-білі дні в календарі.

Два обличчя бачу на стіні,

Двоє посміхаються мені;

Все життя здається диким сном,

Назви його ім’ям Фантом![2]

Бенефіс артиста обірвав Чахлий, який гаркнув у бік скрипучого ліжка.

— Заглухни, Бемолю. Твій сольний виступ іще попереду.

Власна дотепність так насмішила санітара, що він зареготав, чхаючи на шпитальні порядки й нічний час. Лише погляд кремезного напарника втихомирив його зухвалу поведінку. Важким басом Шрек озвучив мету візиту:

— Шоу скінчилося: Григорій і Шпряха йдуть за куліси для отримання медичної допомоги.

Анатолій Шпряха — той самий, що перебував у лабетах зеленого змія, огризнувся:

— Мені не потрібна ваша допомога!

Попри гучну заяву голос Шпряхи відгонив переляком.

Відповідь Шрека лише підсилила ці відчуття:

— Тут не ти вирішуєш, — відказав велетень, хапаючи Толю за комір сорочки.

Розгніваний таким поводженням із власною персоною, Шпряха вибухнув:

— Та відчепіться від мене! Я не хворий! Не алкоголік — чуєте?! То моя відьма все влаштувала! Нічого, я дістануся її і виведу на чисту воду!

Шпряха, якого виснажили тривалі запої й нетрадиційне лікуванням місцевих ескулапів, даремно тріпався в дужих руках Шрека. Виставлений санітаром за двері, він і далі проклинав свою дружину та виконавців її примхи, аж поки його голос не ковтнули шпитальні нетрі.

У гармидері, що зчинився через бранця санітарів, оживився Бемоль. Залишаючись увесь час під простирадлом, він пошепки тримав ритм пісні, і, коли буча перекотилася за межі палати, артист додав звуку, волаючи приспів:

Два сонця вгорі, два неба вгорі,

Між сонцем і небом горять дві зорі,

Подвійні слова, подвоєний крок,

У сні й наяву я лечу до зірок!

Здійнявся ґвалт, у якому змішалися співи, стогін Коми й вимоги пацієнтів із сусідніх палат дати їм спокій. Утім, галас хворих не вивів із рівноваги Чахлого, який не збирався устрявати в перепалку з ватагою чоловіків у нічний час. Натхненний успіхом напарника, він підійшов до ліжка Григорія, гіпнотизуючи свою жертву.

Пацієнт знітився і притулив до себе невеличку карточку, що тримав у правій руці. Недобрі передчуття викликали в ньому напад дитячої тривоги, яке зросло з наступною реплікою санітара:

— Ви ж підете самі, Григорію?

Від колючого тону власника білого халата у Григорія засвербіли рани. Він потягнувся до подразнених ділянок тіла, але голос санітара зупинив його. Переполоханий пацієнт заховав під матрац фотокартку, яку вважав за оберіг, і мовчки рушив повз Чахлого до дверей. Чахлий, задоволений покірністю підопічного, взявся руки в боки й демонстративно розвернувся довкола своєї осі, стоячи лише на одній нозі. У кінцевій точці цього піруету він відстрибнув назад, настрахавшись Антона, який несподівано укляк перед ним.

— Чого тобі, психу? — гаркнув Чахлий.

— Де мій костюм? — спокійно запитав Антон.

Бемоль замовк. Решта пацієнтів насторожились і затамували подих, стежачи з-під покривал за конфліктом, який мав усі шанси перерости в бійку. Ще ніхто не встиг попередити новенького про небезпеку зайвих запитань і будь-якої ініціативи, що мала протестний характер щодо персоналу лікарні, а особливо щодо худющого санітара, який вирізнявся серед колег цинічною злостивістю.

— Який ще костюм? — цапкуючи спиною до дверей, перепитав Чахлий.

Антон наступав. У справедливих намірах віднайти втрачене не було ані дрібки божевілля.

— На мені був робочий гідрокостюм, — дошкульно пояснив пацієнт.

— А-а-а, ти про цей, — полегшено зітхнув Чахлий. — Так би й одразу сказав…

Чахлий щосили повертав ситуацію під свій контроль. Поруч зі Шреком він почувався безстрашним, проте зараз інстинкт самозбереження викидав перед незнайомцем білий прапор. Він програвав битву, та не збирався програти всю війну.

— Усе гаразд із ним. У коморі лежить — описаний та опломбований. Отримаєш, коли виписуватимешся.

Антон зупинився. Схоже, таке пояснення припало йому до душі.

Тим часом санітар вивітрився з палати, скориставшись із короткочасного сум’яття пацієнта. Це була його капітуляція. Дух перемоги наповнив палату. Фанфари розрядили наелектризоване сутичкою повітря. Зачаровані вчинком Антона, Бемоль з Міхаелем зіскочили з ліжок і обступили спантеличеного їхньою поведінкою товариша.

— Ну, чоловіче, ти красень. Так обчихвостити цього чахлика. Бачу яйця в тебе міцні, — плескаючи Антона по плечі, мовив Міхаель.

Бемоль виражав свої почуття широкою усмішкою. Він тішився й сяяв, мов новорічна ялинка, виблискуючи зубами в місячному світлі, що проривалося до палати крізь матове скло. У невластивій для себе манері він заговорив:

— Еге, я аж із-під ковдри виліз.

У цьому гидкому для сторонньої людини місці, посеред ночі, у палаті під нещасливим числом дружба пускала свої перші паростки. Хлопці захоплювалися сміливим сусідом, який і досі не розумів їхніх зачудованих вигуків.

— Я лише хочу знайти свій костюм, — промовив він.

— Ти не розумієш, — стояв на своєму Міхаель. — Щойно ти подавив його авторитет. Опустив — по-їхньому!

— Його аж ніби вітром здуло, — хвацько підтвердив слова співрозмовника Бемоль. — Шкода тільки, що цей паскудник такий злопам’ятний.

Слова артиста змили з обличчя Міхаеля усмішку. Він посірів і пильно глянув на Антона.

— Бемоль має рацію — будь обережний із цією потворою.

І хоча тон Міхаеля здавався максимально дружелюбним, слова викликали паніку, яка потроху охоплювала й Антона. Ейфорію від перемоги потроху заступало лихе відчуття помилки, пастки, у яку необачно вскочив Антон. Проте сміливець зіграв свою роль до кінця і з незворушним виразом обличчя ліг у ліжко. За останній час його погляд прояснішав, шкіра зайнялася рум’янцем, і все мало такий вигляд, наче Антон одужував. От тільки заґратовані вікна й двері не давали спокою, і цієї ночі він дізнався — чому.

За дві години процедури санітарів закінчилися. Двері рипнули — і гострий трикутник світла увірвався підлогою до палати. Він розширювався в основі в міру того, як Шрек розчахував двері. Велетень уніс на плечах непритомного Григорія. За ним з’явився Чахлий, який у ролі поводиря допомагав уже мовчазному Анатолію дістатися ліжка. Ніхто з пацієнтів не зронив ані звуку: всі вдавали з себе сплячих, хоч насправді кожен дослухався до шурхоту людських ніг, які аж надто важко човгали по шорсткому лінолеуму.

Чахлий безперестанку торочив Анатолієві про цілющість місцевих методів лікування, заспокоював і навіть обіцяв швидке одужання, а проте вигляд Шпряхи потребував багато кращого. На відміну від худого санітара, його напарник з ношею не церемонився. Шрек жбурнув Григорія на ліжко й одразу ж рушив до виходу.

— Ходімо, — скомандував він Чахлому.

Колега сіпнувся в бік дверей, аж раптом його намір перервало тихе дзюркотіння. Антон визирнув з-під накривала, підглядаючи, як Анатолій мочиться під себе, сидячи у власному ліжку. Це неабияк розгнівало Чахлого.

— От лайно! Всцявся прямісінько на матрац!

Бідкання напарника зупинило Шрека на порозі. Він озирнувся, зиркнув на місце аварії й запропонував власний розв’язок питання:

— Впряжи когось, хіба мало тобі психів?

Чахлий, який ніби чекав саме цих слів, вискочив із палати й повернувся за хвилю з відром та ганчіркою. Знаряддя праці впали перед Антоном, у пам’яті якого випливли ще свіжі перестороги Бемоля.

— Агов, Водолазе, прибери за сусідом, — Чахлий підтвердив побоювання Антона.

Антон трохи піднявся на лікті та глянув на санітара. Колишній прийом — колючий погляд — уже не діяв. Маючи в тилу кремезного напарника, Чахлий не надто жахався Антонових витріщань. Навпаки, він посмілішав:

— Давай, давай, — наполегливо повторив санітар.

Їхня сутичка мала продовження. Учасники не поступались один одному у впертості, і тільки невигідне становище пацієнта стримувало його від бійки.

— Сам мий, — огризнувся Антон, перехиливши чашу санітарового терпцю.

— Ти чув, що ця гнида недозріла сказала? — спитав у Шрека Чахлий, полізши до кишені по джокера.

Велетень глипнув на призвідника бунту. Його погляд не віщував Антону нічого доброго, і пацієнт відчув це всіма фібрами душі. Тим часом Чахлий обернувся до нього й прошипів:

— Ти ще не второпав, куди потрапив, шмаркачу. Наші руки й тебе дістануть. Щоб відтермінувати цю подію, роби, що тобі наказують!

Знехтувавши санітарові слова, Антон повернувся до нього спиною й заліз під накривало.

Відверта непокора знахабнілого психа вивела з рівноваги Шрека. Наступної миті його могутні руки зірвали з ложа бунтівника й пожбурили на підлогу. Удвічі більший Шрек волочив жертву по брудному лінолеуму, стираючи немічним тілом шар пилу, залишеного старенькою прибиральницею. Санітара трусило зі злості. Він не полінувався стати на одне коліно, щоб процідити нахабі в самісіньке вухо:

— Хочеш дихати цим смородом усю ніч? Зараз матимеш змогу!

Чахлий відступив до дверей, звільнивши напарникові арену для маневру. Його губи скривилися в садистську посмішку, насолоджуючись поразкою ворога. Тим часом події розгортались якнайгірше для Антона. Скинувши силоміць пацієнта з ліжка, Шрек тицяв його обличчям у лінолеум поруч із калюжею сечі.

— Приємно?! — ричав Шрек. — Хочеш, щоб усі цим дихали?!

Затиснутий у лабети дужого санітара, Антон щосекунди втрачав віру в перемогу. Йому бракувало сили протистояти не лише фізично, а й морально. На підтримку від друзів годі було й чекати, тому, оцінивши свої шанси як невтішні, пацієнт здався.

— Гаразд, — стиха відповів він.

Шрек угамувався. У кутиках рота все ще пінилася слина, але те, що пацієнт визнав його силу, повернуло санітара в рамки посадової інструкції.

— Так би й одразу.

Шрек підвівся, схопив відро й витрусив з нього ганчірку просто на голову Антона. Дрантина опустилась йому на потилицю і звалилася під руки, убиваючи в чоловікові останні краплі гідності. Такого приниження Антон не терпів зроду. Привселюдно сплюндрована честь вимагала помсти, а втім, обачність холоднокровно наказувала скоритися. Чоловік схопив ганчірку й узявся прибирати за Анатолієм.

Санітари тішилися картиною абсолютного приниження бунтівника. Щонайясніше очі світились у Чахлого. Зазвичай він значно довше виношував ідеї щодо покарання невгодних йому пацієнтів, але тут у пригоді став Анатолій. Завдяки одному недужому пощастило розправитися з іншим.

Чахлий зі Шреком проконтролювали процес прибирання і, діставши бажаний результат, вийшли в коридор.

Тягар пережитої образи й приниження звалив Антона в ліжко. Скалічена психіка зазнала нового удару, можливо, набагато важчого за попередній.

Донедавна все життя Антона зводилося до банальщини: дім — робота, і весь світ обертався довкола сімейного гнізда й рятувальної станції на березі Чорного моря. Проте однієї ночі «система» дала збій і в його житті поселився Страх. Спочатку то був страх за скоєне, а вже потім тяжка душевна скруха, яка краяла йому серце. Необачна помилка коштувала йому надто дорого. Сотні разів Антон шкодував про цей випадок, але минуле не можна виправити, зосталося тільки розпочати боротьбу за власне життя, яке з небачених причин опинилося під загрозою. Боротьба з невідомим Злом, стала сенсом виживання.

Битву за битвою Антон програв війну раніше невідомому явищу, яке зводило його з розуму. Доти він сприймав як міф світ духів і потойбіччя, тож зустрітися з чимось Незрозумілим, лицем до лиця виявилося чоловікові не до снаги. Аж ось за грубезними мурами лікарні, де жевріла надія на захист і цілковите одужання, на нього знову вчиняють тиск. Якщо в першому випадку розум Антона відмовлявся до певного часу вірити в реальність ворога, то в другому — йому протистояли живі люди, покликані зцілити недугу.

Роздуми пацієнта урвав Міхаель.

— Не ображайся на нього, — перепрошував він за мокрого сусіда. — Невідомо, що завтра з нами буде.

Антон перевів погляд на хлопця й поцікавився:

— Що з ними зробили?

— Напругу через голову пропустили.

— Навіщо? — здивовано спитав співрозмовник.

— Потім розповім. Слава Богу, нас не чіпають.

Міхаель повернувся спиною, даючи знати про кінець розмови.

Спантеличений Антон звів погляд у стелю. Можливо, там, на гладкій і білій поверхні, причаїлися відповіді на всі його запитання. Можливо, там намальовано вихід із лабіринту, у якому поневірялася його скалічена душа. Сотні рівнянь і десятки задач стискали йому голову, але жодна з відомих формул не давала розв’язку тим проблемам. Даремно він шукав угорі підказок: перекриття лише виконували свою розподільну функцію між поверхами.

— Дивна лікарня, — промовив Водолаз.

— Ласкаво просимо до психушки — відділення «Аляска», — урочисто промовив Міхаель.

— Чому «Аляска»? — пошепки спитав Антон, відчуваючи, як географічний термін відлунює прихованим змістом.

Міхаель набрав повні груди повітря, щоб одним махом видати важливу інформацію:

— Тому що ми відірвані від головного корпусу, як Аляска від Америки. І тримають тут тільки відморожених.

Останнє речення неабияк насторожило Антона.

— Тобто?

— Тут тримають тих, хто на хворих не схожий. Так звані «косяки», «замовні» або взагалі викінчені психи, як-от Кома.

Ім’я сусіда Міхаель промовив дуже тихо, аби воно не дісталося вух небезпечного пацієнта, який все ще наганяв жаху своїм боксерським минулим.

— Професійний боксер, у колишньому житті олімпійський чемпіон. Якийсь кубинець надавав йому, і з того часу він схибнувся, а кубинців не любить страшно. Він тут один справжній, а ми всі косимо, або «замовні».

На підтвердження Міхаелевих слів із грудей Коми вирвався тягучий стогін. Міхаель притих, аби не тривожити спокій сусіда, й остаточно переключився на Григорія, вирішивши не гратися з вогнем.

— Навпроти тебе Григорій. Потрапив сюди здоровим пенсіонером-жевжиком. А тепер от — рослина.

— А він чому тут? — зажадав пояснень Антон.

З поваги до віку Григорія та його долі Місько всівся зручніше і, приставивши до краю рота долоню, скерував пояснення виключно в бік Антона:

— Співмешканка запакувала. Синок її з зони відкинувся, у «двушці» їм виявилося затісно.

Раптом у Антонові закипіло природжене відчуття справедливості. Він пожалів скаліченого чоловіка, що корчився від болю на своєму ліжку після болючих процедур. Беззахисний, абсолютно врівноважений і щирий Григорій зараз скидався на приборкану сильцем та ще не добиту мисливцем тварину. Слова обурення прорвалися крізь стиснуті зуби Антона:

— Невже нікому за нього заступитися? Діти? Онуки? — спитав чоловік.

— Син за бугром — в Америці чи Канаді — не пам’ятаю точно. Від нього давно не було звістки. Останній лист із фотокарткою Григорій береже мов зіницю ока.

Моторошні секрети про таємниче відділення лікарні, які відкривались Антону, сіяли сумніви щодо можливого одужання в цьому закладі. Поблажливе ставлення медсестер до Зої Олексіївни під час сніданку в їдальні розвіяла гнітюча поведінка санітарів. Ба більше, Антон побоювався, щоб його страхи не мутували тут у тяжчу форму. Видихнувши, чоловік поцікавився причиною, з якої шпиталізували його співрозмовника.

— А ти? Тебе хто сюди запроторив?

Міхаель осміхнувся й зручніше вмостився на подушці, вдивляючись у стелю.

— Самотужки. Я тут ховаюся.

— Від кого? — Антон підвівся, вражений щирою й надміру відвертою відповіддю співрозмовника.

— Вляпався в одну історію з наркотою. Мусори зцапали, хотіли справу шити, та хрін їм! — за допомогою правиці Міхаель зігнув у непристойному жесті ліву руку.

— І ти тут переховуєшся? — не переставав дивуватись Антон.

— Від них не сховатися. Від в’язниці я, братане, ховаюся, від в’язниці. Гаразд, лягаймо, бо забалакалися ми з тобою.

Міхаель повернувся до Антона спиною, демонструючи цим неетичним жестом завершення розмови, але новоприбулець несподівано спитав пошепки:

— Ти в привидів віриш?

— До нас вже дійшли чутки, що він тебе переслідує, — відмахнувся Міхаель байдуже.

— Я серйозно, — наполягав рятівник.

Насторожений голос сусіда змусив Міхаеля повернутись і дати не менш серйозну відповідь:

— Нікому про це не розповідай, інакше матимеш тут довічну прописку.

На цьому їхній діалог скінчився. Міхаель відвернувся до стіни, бажаючи поринути в сон, Антон же накрився з головою простирадлом.

Клаптик легкої тканини видався свинцевим листом, що вдавлював своєю вагою Антонове тіло в пружинне ліжко. Не менш тяжкими виявилися роздуми, що насунули після відвертих оповідок сусіда. Гримуча суміш людських трагедій і сутички з санітарами зрушила відчуття безпеки, що виникло в стінах лікарні в перші дні шпиталізації. Та найдужче чоловікові докучала фата-моргана, побачена в морі!

У таких роздумах Антон засинав. Власна біда замінила горе чужих людей, і, будучи певним, що ніхто з них зараз не загрожує його життю, він пірнув у царство Морфея.

Перешіптування хлопців не давало спокою одному пацієнтові з їхньої палати. Він скоцюрбився під простирадлом і уважно дослухався до розмови, яка щойно звучала на низьких тонах. З відомих лише йому причин Бемоль маскувався під сплячого, і почуте його занепокоїло більше, ніж товаришів.

4

У задимлений кабінет увірвалося сонячне проміння. Власник апартаментів і всієї психушки, загасивши сигарету в попільничці, дощенту набитій недопалками, звернувся до тендітної жіночки, яка труїлася шкідливими випарами, сором’язливо стискаючи в руках ридикюль із чорного дерматину. Дамі забракло сміливості розпочати делікатну розмову, пов’язану з її чоловіком, отож Павлович — лікар, цар і бог цього закладу — взяв ініціативу у свої руки.

— Ви проходьте. Сідайте.

Чоловік вказав поважним жестом на стілець перед собою, оголивши зап’ясток правої руки, на якому наколота гадюка обвивала ніжку чаші — впізнаваний символ медицини. Жіночка пройшла кілька кроків і обережно приземлилася на стілець. Її строгий сірий сарафан, обтягнутий на талії чорним паском з елегантною брошкою у формі медузи Горгони і в тон блакитному шаликові, що обвивав шию жінки, створював їй образ суворої вчительки, який чомусь нівелювався в тумані тютюнового диму. Дама кашлянула, натякаючи на шкідливе її здоров’ю задимлене повітря, але Павлович не звернув на це жодної уваги. Він тут господар!

Нарешті з вуст гості злетіло пояснення її візиту:

— Доброго ранку. Я знову з тої самої причини, — обережно почала вона.

Павлович вільготно розвалився в м’якому кріслі, почуваючись абсолютним володарем ситуації. Його щоки поросли важкими бакенбардами, які переходили в пожовклі від тютюнового диму вуса. Якби не вбогий інтер’єр власного кабінету й лікарський халат, він скидався б на джентльмена, з келихом віскі й сигарою в руці, що вислуховує бідкання покоївки на дощову погоду.

Лікар розчинявся у власних думках, обмаль зважаючи на жінчине патякання. Він волів би уникати цих ліричних відступів, автори яких виставляли себе в кращому світлі, а запроторених ними ж до психушки родичів обмовляли, як останніх покидьків. Щоразу це відбувалося за тією самою схемою, яка вже втомила його, проте реабілітація ним же репресованих пацієнтів у таких угодах не передбачалася.

Голос жінки вирвав його з задуми й повернув до кабінету.

— Його пиятика дошкуляє мені й діткам, які приходять на приватні заняття. Ще трішки — і розпочнуться канікули, а з ними й закінчиться моє вчителювання.

Несміливим жестом учителька дістала з сумки білий конверт і простягла його психіатру. Не соромлячись ані пакунка, ні відвідувачки, Павлович грубими пальцями підтягнув його до себе. Уважно слухаючи нарікання співрозмовниці, він зазирнув усередину, на позір оцінюючи кількість отриманих купюр. Заради пристойності лікар перепитав:

— Може, ми його до звичайної наркології скеруємо?

Жінку пересмикнуло. Невже цей лікар вирішив спекатись її чоловіка всупереч попереднім домовленостям? Такий перебіг подій її аж ніяк не влаштовував, тому вона поспішила розповісти про гіркий досвід лікування її чоловіка в наркологічній клініці:

— Був він там — не допомогло. Під час лікування зірвався, потрощив обладнання, побив лікаря й санітарку, ще й спирт намагався викрасти. Удруге відмовились його брати. Добре, що Віталій, мій учень, згодився помогти. Навіть не знаю, що б я робила…

Раптом з її очей полилися сльози. Цей інструмент маніпулювання вона викликала штучно, але майстерно. Своє розчарування жінка підсилила фразою:

— Господи, який сором!

Павлович вловив жіночі хитрощі, але, одержавши дещо цінніше за жінчині сльози, вирішив підіграти своїй гості.

— Ну, перестаньте. Ми в курсі ваших проблем і вже сьогодні почали їх розв’язувати. Анатолій чемно пройшов перші процедури. Ми зробимо все, щоб його перебування в нас виявилося для всіх корисним.

Після цих слів Павлович підійшов до сейфа й вийняв звідти грубий зошит, з яким повернувся до свого місця під жвавий лемент жінки.

Зрадівши порозумінню, учителька знову защебетала:

— Я така рада, що ви мене розумієте. Робіть, як належить, Веніаміне Павловичу, а я потім ще прийду. Принесу те, що треба.

Павлович напустив на себе серйозності, виказуючи мовчазну згоду й даючи взнаки, що розмову завершено. Він схилився над зошитом, занотовуючи щось у нову графу. Жінку охопила радість, яку одразу ж загасив кашель, укотре спричинений тютюновим димом. Відкашлявшись і надякувавшись, вона поквапилася в коридор, мало не збивши на порозі Чахлого, який, не дотримуючись елементарних правил етикету, без стуку зібрався проникнути в кабінет начальника. Санітар обминув перешкоду і з гримасою невдоволення увійшов до кабінету шефа.

— Здоров. Це часом не відьма алкаша?

— Вона сама, — відповів лікар, розчиняючи навстіж вікно. — Маринував її в диму, аби швидше тлумачила свої побажання, а то запроторити рідних людей кортить, а сміливості бракує.

Хмари диму заклубочилися біля шпарини й, підхоплені протягом, полинули назовні. Павлович знову взявся за сигарету, збираючись у комфортному для себе середовищі вислухати підлеглого.

— Усі баби — відьми, особливо тещі, — процідив крізь зуби Чахлий.

Обізнаний із сімейними проблемами санітара, головний лікар не мав бажання довідуватися чергові побрехеньки про його родичок, тому одразу перейшов до справи:

— Як нічка?

— Нормально. Правда Гриша цього разу щось здав. Шрек боїться, щоб ми з ним не переборщили. Сьогодні йому довелося нести старого на власному горбі.

— Нехай справами займається, а не поради роздає, — грубим, як і його тіло, голосом обірвав лікар. Чахлий поспішив заступитися за напарника.

— Ну ти ж знаєш, він ще й досі відійти не може після смерті малого.

— А вже час! — грізно урвав Павлович і, випустивши в стелю цівку диму, докинув: — Інакше нашим пацієнтом стане.

Сарказм шефа насмішив санітара. Плести інтриги було одним із найулюбленіших занять Чахлого; головне — самому залишатися білим і пухнастим, тому за першої-ліпшої нагоди він паплюжив оточення, виставляючи себе в гарному світлі. Не став винятком і цей раз.

— Учора новенького обличчям по підлозі возив. Як з ланцюга зірвався.

Павлович пропустив останнє речення повз вуха. Він подумки тішився з додаткових прибутків, що їх давала посада. На диво, вони виявилися значно більшими, ніж зарплатня головного лікаря шпиталю. Інформація про способи їхнього лікування розліталася місцевістю з повсякчас високою швидкістю, унаслідок чого з’явилася постійна «клієнтура». Справи йшли непогано, тому на все решту він начхав. Чхав на етику й клятву Гіпократа, на нездобутий вчений ступінь і столичні комісії, що час від часу наскакували з перевірками, вимагали неабияких витрат на обіди і, так би мовити, за скромні матеріальні бонуси заплющували очі на певні недоліки в документах; і, звичайно, він чхати хотів на пацієнтів.

Теревені підлеглого забивали баки непотрібною інформацією. Робочий день лише розпочався, а лікар вже випалив сім цигарок — у таких робочих умовах пачка розійдеться до обіду. Павлович дістав із конверта кілька купюр і поклав на столі перед санітаром:

— Це вам на двох.

Не гаючись ані секунди, Чахлий змів зі столу запропоновану суму.

— Якраз вчасно. У малого день народження — обіцяв «воздушку» купити.

— Навіщо? — поцікавився Павлович.

— Нехай ворон стріляє.

Відповідь санітара здивувала лікаря, який з огляду на свої професійні навички вбачав у ній певну неадекватність, але заради власної вигоди змовчав — адже саме ті руки вигортали жар у створеному ним пеклі. Натомість начальник запитав:

— Хто вас міняє?

— Прапор з Адамом. Що з новеньким, Павловичу? — поцікавився Чахлий, ховаючи гроші до кишені халата.

— Скажи Адамові, нехай приведе його до мене.

— На перше побачення? — з єхидною інтонацією перепитав санітар.

Терпець лікарю увірвався. Звісно, усі вони робили одну справу, але кістлявий санітар більше за всіх палав спільною ідеєю. Якщо Павловича й Шрека приваблювала грошова сторона медалі, то цього нехриста — ще й садистичне задоволення від завданих людям тортур.

— За що ти так людей не любиш? — поцікавився шеф.

Чахлий зупинився на порозі й, розвівши руки, коротко відповів:

— Вони ж психи.

Санітар вибрався в коридор, де нарешті залишився наодинці з отриманою премією. Місце під кабінетом головного лікаря не найкращим чином годилося для втілення його задуму, тому Чахлий подався до напівтемного закапелку, на ходу виймаючи скручені в жмут гроші.

Чоловік роззирнувся. Переконавшись, що він сам-один, Чахлий висмикнув зі згортка кілька купюр і сховав їх до окремої кишені. Коли процедура нерівномірного розподілу преміальних завершилася на користь розподільника, він задоволено посміхнувся й рушив білим коридором в ординаторську, де пересічно здавали зміну колегам і відбувалися звичні посиденьки санітарів.

Щасливий і задоволений собою, він вплив до кабінету, де Шрек, схилившись над товстезним загальним зошитом, заповнював графік чергувань.

— Я від Павловича. Премію приніс!

Чахлий дістав із халата жменьку грошей і, демонстративно перерахувавши, розділив на дві однакові частини подачку від головного лікаря.

— Твоя частка, — промовив Чахлий, передаючи кошти.

Шрек і оком не змигнув на матеріальну винагороду, запропоновану напарником. Як і раніше, його погляд вивчав розграфлені клітинки, а рука вряди-годи обводила в кишеньковому календарі потрібні дати кульковою ручкою. Така байдужість розізлила напарника.

— Я не розумію, Шреку, мені що, більше за всіх треба? — гаркнув Чахлий.

Лютий тон колеги змусив Шрека відірватися від нотаток.

Він підвівся, узяв гроші та підійшов до вішака, з якого стягнув легеньку куртку.

— Мені теж потрібні. На пам’ятник збираю, — пояснив велетень спокійним голосом.

Під пильним наглядом Чахлого Шрек скинув халат, убрався в згадану одежину і, розправляючи комір, запитав:

— Ти додому?

— Ні, по подарунок малому.

— Я теж до малого, — сумовито мовив дужий санітар.

Шрек спохмурнів. Згадка про хлопчика навіяла йому спогади про власного сина.

— Шреку, ти це облиш. Опануй себе, — мовив худорлявий санітар, скидаючи халат коло вішака.

Суперечці між товаришами завадив один із напарників, який, заступаючи на денну зміну, вирішив розпитати про нічний стан справ у лікарні.

Адам відрізнявся від усього персоналу абсолютно поголеною головою й надмірною цікавістю до порнофільмів. Найдивніше, він цього не приховував, і кожен у лікарні знав, що саме він робить у нічну зміну. Тому здебільшого його чергування припадали на денний час доби, аби під наглядом начальства він бодай трішки виконував свою роботу. Утім, навіть на такі зміни Адам з’являвся з ноутбуком, набитим фільмами для дорослих, і за вільну хвилину переглядав завантажений напередодні ролик. Оскільки Шрек і Чахлий мали «ексклюзивні» обов’язки й таку саму платню, ніхто з них не заперечував проти тих змін. У темні справи шпиталю Адама ніхто не втаємничував, тому такий стан речей влаштовував його ще більше.

Основною ж турботою голомозого був карцер — окрема палата в підвальних приміщеннях «Аляски», куди час від часу вкидали інакодумців, порушників розпорядку чи взагалі пацієнтів, охочих до протестних настроїв. В обов’язки Адама входив догляд спеціалізованої палати, нагляд і годування бранця і, звісно, загальна допомога напарнику по лікарні.

Як завжди, Адам прийшов на роботу з ноутбуком і кинувся до розетки — заряджати ґаджет.

— Привіт, світлячки. Як зміна? — привітався з колегами Адам, упихаючи виделку в мережу.

— Нормально. Новенького з тринадцятої палати до Павловича відведи, — відгукнувся Чахлий.

— Уже? — перепитав Адам.

— Просив уже, — відказав Чахлий, проводжаючи поглядом Шрека, який зібрався піти.

— Мені час. До зв’язку.

Велетень попрощався й вийшов з кабінету, залишивши своїм колегам привід для пліток.

— Шрек зовсім здає. Ніяк не оговтається після трагедії.

Адам вислухав бідкання Чахлого, що складалися зі стислих оповідок про нічне чергування, нарікання на тещу й загалом на людство, і полегшено спровадив його за двері, за які згодом вискочив і сам — виконувати доручення шефа.

Темний коридор «Аляски» проковтнув дві людські постаті, що майже навпомацки діставалися хвіртки. Голос Адама зупинив пацієнта, і коридором розляглася луна від металевого брязкання. Відчинивши сталеві двері, санітар впустив Антона у світле приміщення головного корпусу лікарні. Протягом кількох хвилин чоловіки мовчки йшли довжелезним холом, аж поки не дісталися кабінету головного лікаря.

Адам розчахнув двері та штовхнув несміливого пацієнта всередину. Санітар витратив хвилину на привітання з шефом і коротку доповідь про ранковий стан справ у лікарні, а відтак залишив Антона на поталу начальникові.

У просякнутому димом повітрі зависла пауза. Павлович зациклився на підпалюванні цигарки й перших затяжках, які завжди дарували насолоду після короткочасної перерви. Палити він почав уже на роботі при новій посаді, яка поступово виїдала йому нерви. За короткий час нікотин настільки подружився з тілом, що жодного дня Павлович не мислив без цигарки.

Антон стояв мовчки. Нічні витівки санітарів не виходили з голови, і виклик на килим до головного скидався радше на продовження тортур, аніж на дружню бесіду. Зрештою, він тут гість, і право ініціативи належить господареві кабінету.

Можливо, у цій диво-лікарні, де вправляли людям мізки, тютюновий дим набував властивостей провідника людських думок, адже Павлович озирнувся й, розвіявши перед собою хмари диму, запросив Антона облаштуватися:

— Сідай.

Той почалапав до столу й сів на єдиний стілець.

— Мене звати Веніамін Павлович, — звернувся до Антона лікар. — Я буду тебе лікувати. Як пройшла ніч?

Антон підвів очі й глянув на психіатра. Середнього зросту широкоплечий чоловік із грубими пальцями, у яких застрягла запалена цигарка, пильно вивчав свого нового пацієнта колючим поглядом. Назвати позирк ескулапа доброзичливим язик не повертався. Навпаки, він проникав усередину, зазирав за грудну клітку прямісінько в душу, обмацуючи пацієнта прискіпливим оком на предмет адекватності.

— На що жалієшся? — урешті спитав лікар.

Питання психіатра стосувалося здоров’я співрозмовника, але неочікувано той поскаржився на інше:

— На санітарів, — коротко відповів Антон.

Павлович затягнувся сигаретою, виношуючи в голові потрібну відповідь на агресивний випад новоспеченого пацієнта. Зрештою лікар вирішив не церемонитися.

— На них усі скаржаться.

— Вони відібрали мій костюм.

— Цього вимагають правила, — пояснив Павлович.

— Це робочий гідрокостюм. Я хочу, щоб мені його повернули.

Нарікання Антона викликали в Павловича подив.

— Мої хлопці виловили тебе в морі?

Антон і незчувся, як досвід лікаря взяв гору над його безглуздою впертістю. В обізнаності Павловича щодо шляху потрапляння до лікарні не було сумнівів, натомість Антон поставав у геть негативному світлі правди, яку судилося розповісти своїми ж вустами. Покараний власною необачністю Антон набрав у груди повітря, як завжди робив у важливі моменти, і відповів:

— Ні, у церкві.

Гірка правда схилила шальки терезів, якими Павлович визначав міру адекватності співрозмовників у бік божевілля. Лікар занепокоївся, слова пацієнта вимагали додаткових обстежень. Щось виправляти було запізно, інформація втрапила до пащеки хижака, і той вправно перемелював її щелепами.

— Тобто ти вважаєш за нормальне відвідувати храм у водолазному костюмі? — лікар унаочнив Антонове безумство.

— Не вважаю. Так склались обставини, — спробував вирівняти ситуацію пацієнт.

— Ну гаразд, повернімося до першого запитання: на що жалієшся в плані здоров’я?

Повернення розмови в професійне річище дало пацієнту надію на кваліфіковану консультацію, але застереження Міхаеля не виходили Антонові з голови. Пам’ятаючи настанови сусіда, Антон стисло відповів:

— На галюцинацію.

— Яку саме? — не вгавав Павлович.

Чисті легені професійного рятівника вщент заполонив дим.

Отрута розпирала стінки дихальних шляхів, закупорювала пори й урешті-решт спровокувала напад кашлю. Рефлекси дали змогу зважити кожне слово майбутньої відповіді, яка, з огляду на психологічний стан пацієнта, обмаль відрізнялася від правди:

— Мене переслідує привид, — крізь задушливі спазми в горлі промовив Антон. — Можна вікно відчинити?

— Слушно, зорова галюцинація називається привидом. А як саме матеріалізується галюцинація?

Павлович навмисне пустив повз вуха прохання пацієнта, прекрасно усвідомлюючи, що димова завіса не дозволяє відвідувачам кабінету зосередитися на власних думках. Він послуговувався цим прийомом відтоді, як опинився на посаді головного лікаря психушки в невеличкому містечку на березі моря. Це була його маленька помста всім тамтешнім пацієнтам за колись зламану кар’єру, хоча, мабуть, їхня абсолютна більшість із величезною насолодою спровадила б його в далеку подорож, аби він швидше покинув цей шпиталь. Психіатр дочекався, поки Антон відкашляється, і спитав:

— А який саме вигляд має привид? Як переслідує? Відколи?

Навала запитань у купі з їдким димом загальмували реакцію Антона. Хлопця гнітили спогади, які змушували переживати побачені жахіття.

Після коротких вагань він таки насмілився розповісти частину правди.

— Це дідуган. Старий і потворний дід з довгим білим волоссям, як у жінки, і порожнім беззубим ротом, з якого тхне смертю.

Павлович замислено дивився вниз. Почута інформація і справді його зацікавила. Серед сотень пісних історій, озвучених у цьому кабінеті, балачки про привида набували смаку вишуканого делікатесу. Лікар навіть підігнав оповідача:

— А що він робить?

— Зводить мене з розуму, — щиро відповів Антон.

— Розберемося, — запевнив лікар і на підтвердження поцікавився. — Можеш згадати вашу першу зустріч? Коли він тобі явився?

Уперше проблемою Антона перейнялася чужа людина. Пам’ять про нічні події провалювалась у вакуум, що наповнився нікотиновим туманом. Просто зараз чоловік у білому халаті простягав руку допомоги скаліченій психіці пацієнта, який щосили намагався розібратися з жахливими видіннями, що переслідували його вже кілька тижнів поспіль і загнали аж до психушки. Накопичені враження від першого побачення з Привидом несподівано постали перед Антоновими очима.

— Це було в нічну зміну. Я повечеряв і крутився біля плитки з чайником. Цієї миті по стіні ковзнула людська тінь…

Круговерть спогадів затягувала Антона в минуле. Його погляд тьмянів. Фігура Павловича поступово розмивалася, зникаючи з поля зору, натомість матеріалізувалися спогади. Звуки й меблі кабінету заступало кухонне начиння рятувальної станції. За невеличким ілюмінатором, умонтованим у вхідні двері, шумів морський прибій.

— Я різко обернувся, але за склом нікого не було.

Реконструюючи нічні події, Антон подумки перенісся до маленької хатинки на березі моря.

Інтер’єром невиразна кімнатка скидалася на каюту: невеличкий квадрат, заставлений обшарпаними меблями радянського взірця, холодильником й імпровізованою кухнею, що містила електроплитку та мініатюрний рукомийник. Замість вікон — корабельні ілюмінатори різних розмірів; замість картин — весла і риб’ячі голови: трофеї численних працівників рятувальної станції, які через плинність кадрів звіювалися, залишаючи по собі висушені реквізити.

Порання Антона біля плити з коробкою чаю раптово перервала людська тінь, яка пробігла стіною. Звуки телевізора, що працював, заглушили присутність чужинця на дерев’яному причалі, але власним очам рятівник довіряв. Узявши гасову лампу, Антон обережно вийшов із хатинки, яка одним боком бовваніла над водою, стоячи на бетонних палях.

Хвилі, набігаючи одна на одну, створювали ритмічну мелодію, яка ковтала чужі кроки. Збентежений чоловік роздивився навсібіч, поклав лампу біля хатинки й закрокував причалом, що тягнувся на кілька метрів у море до єдиного ліхтаря, що освітлював пришвартовані човни рятівної служби. Зазираючи в розхитані хвилями судна, чоловік випустив з уваги будиночок, і тільки-но звідти повіяв невеличкий вітерець, хлопчина різко обернувся та вперше зустрів свого переслідувача.

Беззубий дідуган у біловолосій перуці стояв просто на порозі станції. Упродовж кількох секунд вони мовчки вивчали один одного, а тоді старий зробив крок, зачепивши ногою гасову лампу, облишену Антоном. Скляний ковпак розбився внаслідок незграбного руху, на секунду відвернувши дивного гостя рятівної станції від об’єкта переслідування.

Надмір адреналіну зрушив Антона з місця. З переляку він стрибнув у моторного човна й потягнув мотузку пускача. За другим разом двигун відгукнувся і, набираючи обертів, поплив у морську далечінь, рятуючи життя свого пасажира. Уже за кілька метрів утікач наважився озирнутися. Дідуган ішов причалом, пильно слідкуючи за чоловіком, що втікав. Їхні погляди зустрілися.

Навіть чимраз більша відстань не допомогла Антону позбутися страху. Старий проводжав поглядом, сповненим грізних обіцянок повернутися по душу бідаки. Човен відпливав. Вакуум довкола розсіювався, випускаючи Антона з лабетів спогадів.

Увесь цей час Павлович слухав пацієнта, розглядаючи під ногами підлогу, і лише на останній репліці подивився на оповідача, який підбив підсумок:

— Я втік. Зранку ми з напарником прийшли на станцію, а лампа стоїть ціла й неушкоджена, точнісінько там, де я її поклав.

Павлович підвівся й рушив до вікна. Брак кисню заважав сприймати інформацію навіть такому затятому курцеві, як він. Психіатр розчахнув навстіж вікно і, вдихаючи ранкову свіжість, запитав:

— Скажи, у всіх видіннях привид той самий? Чоловік із довгим білим волоссям?

— Так, — підтвердив Антон.

Провентилювавши легені ранковим повітрям, збадьорений лікар повернувся до столу, узяв ручку та почав заповнювати формуляр на нового пацієнта.

Стандартні поля зайняли півхвилини, і, коли настала черга даних хворого, Павлович розпочав уже знайому процедуру збору інформації.

— Ім’я?

Реакція пацієнта пригальмувалась, здається, ранкова прохолода по-іншому вплинула на чоловіка, що досі витав у неприємних спогадах.

— Ну… — підострожив Павлович.

— Антон. Мене звати Антон, — нарешті відповів пацієнт, готуючись до порції нових запитань, які посипалися градом відповідно до пунктів медичного бланка.

Під час опитування Павлович поставив іще одне запитання, яке вивело Антона з рівноваги:

— А як ти гадаєш, чому він тебе переслідує? Може, у нього на те є причини?

Заклопотаний писаниною лікар не зауважив на Антоновому обличчі змін, які спровокувало підступне запитання. Пацієнт трішки сполотнів, а опущені очі свідчили: знає він дещо більше, ніж говорить. Проте в розмові хлопець стояв на своєму.

— Я не знаю.

— Ну, Бог із ним. Полікуємо тебе, прокапаємо, і будеш свіжим, як огірочок.

Павлович підсунув Антону документ і ручку.

— Ось, підпиши згоду на лікування.

Антон не поспішав розписуватися, тримаючи на думці нічні пригоди, а особливо приниження з ганчіркою. Пауза не минула повз увагу його співрозмовника, який, уздрівши сумніви, поцікавився їх причиною:

— У чому річ? Підписуй.

Підкорюючись звичці, Антон ковтнув якомога більше повітря, мов перед зануренням, і пояснив власну розгубленість.

— Тут уночі санітари кудись двох психів водили…

Заспокійлива усмішка Павловича викликала в пацієнта довіру.

Антон замовк, чекаючи на пояснення.

— У них курс реабілітації, проте зовсім скоро вони одужають і їх випишуть.

Твердий голос лікаря і статус вільного пацієнта вселяли в Антона слабку надію. На відміну від інших, до шпиталю його запроторили власні страхи, а не знахабнілі родичі, як більшість хворих з «Аляски». За дві ночі, проведені в лікарні з обмеженим доступом, надокучливі видіння, що так ламали психіку на волі, не турбували, а отже, з’явився шанс усе обміркувати й скласти плани на майбутнє. Ну і зрештою уся істина залишається за стінами медичного закладу, щоправда, вагомішу її частину доведеться з’ясовувати самотужки.

Зваживши всі «за» і «проти», Антон підписав необхідні папери, і на цьому знайомство пацієнта з головним лікарем психлікарні добігло кінця.

5

Згода на лікування передбачала низку обов’язкових процедур, установлених внутрішнім розпорядком психлікарні. Вони тривали протягом кількох днів. За цей час Антон позбувся короткої зачіски, поздавав різноманітні аналізи, завдяки яким призначали першочергове лікування, вивчив меню в їдальні, пісне й малокалорійне, та й узагалі став своїм серед чужих.

Дні спливали, викидаючи на берег щораз нові цікавинки про лікарню та її мешканців. Залицяння Міхаеля розсекретилися в перші будні, причому самою Світланою, яка обтяжувала себе ідеєю швидко вийти заміж. Звірства санітарів було видно неозброєним оком через їхню всемогутність і прищеплене Павловичем відчуття безкарності. Бемоль, окрім співочого таланту, опановував мистецтво інтелекту, вправляючись у розгадуванні кросвордів.

Для Антона медичні процедури знаменували поліпшення здоров’я. Вони повернули йому здатність об’єктивно мислити і, найголовніше, дали спокій від химерного переслідувача. За цей час Привид не з’явився жодного разу!

Літо було в розпалі. Сонце шкварило. Ртутний стовпчик щодня бив нові рекорди, і конкуренцію йому становив лише безугавний потік відпочивальників, що стікався на південне узбережжя з усіх куточків країни. Вони розсипалися по пансіонатах, санаторіях і приватних садибах, а відтак знову здибалися на міських пляжах, підставляючи свої білясті тіла на поталу Сонцю.

Деколи пацієнтам психлікарні перепадали схожі привілеї. Їх виводили на заднє подвір’я, де під пильним наглядом санітарів кожен робив своє в недоглянутому парку. В один з таких днів Антон сидів на лавці в затінку високої липи. Відмежувавшись від галасливих компаній, хлопець проводив час у роздумах. Раптом до нього приєднався Міхаель, що потайки знущався з Фіделя за допомогою мініатюрного дзеркальця, пускаючи на землю сонячних зайчиків, за якими без утоми бігав посіпака острова Свободи.

— Дивись, воно як мавпа, — кепкував Міхаель.

Задоволена усмішка товариша підкупила Антона, і він залюбки приєднався до спостережень Міхаеля, який вирішив ускладнити гру, навівши світлову пляму на Бемоля, що повзав рачки по траві, насвистуючи веселу мелодію. Фідель, який упродовж останніх хвилин безуспішно лапав відблиск, запав у такий розпач, що кинувся на живу мішень з кулаками. Натомість несподівані стусани нападника дошкулили співакові-аматору, і він, стиснувши кулаки, зажадав дати відсіч кривдникові. Запахло смаленим, і Фідель кинувся тікати. Поспішна втеча тезки Кастро насмішила Міхаеля й Антона.

— Ноги можна відкинути зо сміху, — тримаючись за живіт, просопів Міхаель.

— Ласти, — скоригував розмову професійним жаргоном Антон.

Таке порівняння ще дужче розсмішило хлопців, і вони розвалилися на лавці, захиливши голови на високу спинку.

Приглушений гуркіт, що передував скупченню важких хмар, насторожив Міхаеля, який, нареготівшись, глипнув у небо.

— Здається, дощ буде, — спрогнозував він.

— Грім — вісник змін, — серйозним тоном промовив Антон і додав: — Можливо, когось випишуть.

Сонячний промінчик, що пробив у гущині зеленого листя шлях до Міхаелевого обличчя, змусив того скласти дашком пальці над очима, щоб уважно розгледіти товариша.

— Може, тебе?

Антон вороже зиркнув на співрозмовника.

— Ти що, зовсім дурний випускати такого, як я?

Застуканий товаришем зненацька і нічого не тямлячи, Міхаель перепитав:

— А що не так? Маєш вигляд начебто цілком здоровий. А те, що в тебе якісь прибамбахи стосовно привиду, то це фігня. Зараз у кожного хтось живе в голові, просто не всі в цьому зізнаються.

Антон стенув плечима. Доречно виникле відчуття перебраної міри пригасило спалах гніву, який раптом вирвався з нетрів через передчасні висновки товариша. Уже спокійніше Антон відповів:

— Галюцинації припинились, але говорити про цілковите одужання зарано.

Міхаель зібрався на силі, щоб осягти прихований сенс у відповіді свого друга, але завадив Бемоль, який повернувся до хлопців після невеличкого переслідування свого кривдника.

— Міську, я до тебе, — гукнув Бемоль, хапаючи повітря, якого бракувало легеням після інтенсивної пробіжки.

— Чого тобі?

Поки два пацієнти знаходили спільну мову, Антон узяв дзеркальце Міхаеля, воліючи поганяти сонячний відблиск.

— Мені б одну депешу на волю відправити, — пояснив своє бажання Бемоль.

— Ну зроби паперовий літачок, напиши адресу й уперед — запускай.

— Я серйозно, — мовив прохач.

— А звідки я знаю — серйозно чи ні? Ти ж псих — правильно?

У словах Міхаеля не було жодної образи. Він промовив це з усмішкою та з відчуттям того, що співрозмовник цілком зрозумів його жарт. Бемоль і справді не ображався. Він бачив мету, і глузування сусіда по палаті не були завадою на шляху до її досягнення. Тим паче, що за недовгий час перебування в лікарні Бемоль переконався: Міхаель сахається співпраці з адміністрацією лікарні, а цього вже досить, щоб підтримувати з ним дружні взаємини.

Нарешті Міхаель сам поцікавився ініціативою сусіда.

— Що там у тебе?

— Кросворди в газету треба надіслати. Приз хочу.

У верховітті почулося щебетання сойки, яка намагалася передражнити морських чайок. Бемоль усміхнувся, добачаючи в цьому певний знак.

Почуваючись зайвим у бесіді своїх знайомих, Антон вирішив розважити себе люстерком. Він раз у раз спрямовував зайчика на стовбур дерева, облуплену стіну лікарні та зрештою наважився позначити ним лікаря зі шкіряним «дипломатом», який крокував у тіні дерев. Одразу ж з’явився Фідель і гепнув ескулапа по плечах так, що той ледь не зарився носом у землю.

Адам, який на прогулянці виконував роль тюремного наглядача, кинувся за порушником. Тим часом Бемоль із Міхаелем і далі обговорювали умови угоди.

— З тебе серенада для Свєтки, — окреслив свою позицію Міхаель.

— Домовилися, — погодився співрозмовник.

— Й ані слова, — наказав Міхаель, притуливши до губ вказівний палець. — Косметичку не можна підставляти, інакше єдиний канал на волю пересохне.

— Я ж не підводив тебе до цього часу.

— Добре, давай сюди свої кросворди й гуляй звідси.

Бемоль передав складений учетверо аркуш паперу й задоволений собою побіг під стовбур липи, виглядаючи там сойку, яку деякою мірою вважав за свою колежанку зі співів. Спекавшись зайвих вух, Міхаель повернувся до попередньої розмови:

— То що, вважаєш себе справжнім психом? — спитав він Антона, ховаючи в кишеню аркуш.

Бемоль, який крутився довкола стовбура, раптом зупинився й насторожився, прислухаючись до розмови друзів. Нічого не підозрюючи, Водолаз затулив долонями обличчя і відповів:

— Ненормальний я, Міську. Проклятий! Розумієш чи ні?

Хвиля каяття, яка раптово накрила Антона, зібралась у сльози, що їх помітив Міхаель, коли його співбесідник розтулив долоні.

— Перестань, брате, — співчутливо мовив Міхаель. Він поклав руку на плече друга і якомога утішливіше сказав: — Ти такий, як усі, просто ввижається всіляка погань. Це нормально, з кожним може трапитись.

З невеличкої хмаринки, що зависла над подвір’ям лікарні впали перші краплини дощу. Легіт погнав хмарку далі, відкриваючи Сонцеві шпитальний плац і даруючи хворим щасливу мить сліпих опадів. Міхаель негайно скористався з природного явища, прагнучи заспокоїти Антона.

— Братане, навіть небо плаче осміхаючись. Ну чого ти завівся, усе буде тіп-топ.

Антон замислився. Він хотів до кінця довести думку, тож насмілився.

— Щоб ти знав, ця погань мене мало до самогубства не довела. Я вже готовий був укоротити собі віку, і, можливо, ми б зараз не розмовляли, якби не одна людина! Саме їй я завдячую порятунком.

— Це ти зараз про кого?

Вигляд Антона випромінював неспокій унаслідок розбурханих спогадів. Дзеркальце в його руках затремтіло, м’язи напружились, і він увесь сконцентрувався на минулому. І поки пацієнт збирав докупи думки, співрозмовник завертів головою, шукаючи санітарів, Ваську Довгоносика чи будь-яких інших підозрілих осіб, чиї вуха могли б почути не призначену їм інформацію. Окрім Бемоля, у полі зору Міхаеля нікого не виявилось, але й артиста він прогнав своїм суворим поглядом.

У тім часі трапилась одна подія, яку Міхаель випустив з уваги. Проте саме вона змусила Антона схопитися на ноги, від чого люстерко вислизнуло йому з рук і розбилося на друзки об потріскану асфальтовану доріжку.

— Кепська прикмета, — пробубнів собі під ніс Міхаель, споглядаючи скалки в себе під ногами, а потім ошелешено звернувся до Антона. — Антошо, ти чого?

Очікуючи на відповідь, Міхаель вдивлявся в очі збентеженого чоловіка. Той стояв незворушно. Щойно здоровий стан пацієнта стирала з обличчя смертельна блідість. Нарешті Міхаелю вдалося простежити за Антоновим поглядом, траєкторія якого вела до незнайомого чоловіка в поважних літах, що перетинав подвір’я, замітаючи полами чорної ряси асфальтовану доріжку.

— Панотець, — прошепотів Антон і вже наступної миті несамовито вигукнув.

— Отець Iларій!!!

Поява знайомої особи на території закритої лікарні є досить неймовірним явищем. Антон зірвався з місця й кинувся до чорного входу в шпиталь, куди власне і йшов отець Iларій у супроводі свого вірного служки й головного хориста храму — Фоми. Різка зміна в поведінці одного з пацієнтів одразу привернула увагу Прапора — напарника Адама. Він ховався від рідких дощових краплин під дахом веранди, що являла собою продовження їдальні. До «психозу» хворих із приводу сліпого дощу йому було байдуже, а от стрімкий біг одного з пацієнтів конче слід зупинити. Завдяки своєму армійському вишколу Прапор хутко зорієнтувався в ситуації і вже наступної секунди кинувся навперейми пацієнтові.

Нічого не підозрюючи, Антон мчав до входу, вигукуючи ім’я знайомого священика, який уже сховався за дверима лікарні. Єдина у світі людина, яка не відвернулася від нього в найтяжчі часи, була тут, і Антон не мав жодних сумнівів, що метою цього візиту став порятунок звичайнісінького пацієнта. Тільки-от священнослужитель сам опинився в небезпеці, й Антон чимскоріш хотів його попередити. Здається, власні прокляття перекинулися на літнього товариша, і в цьому є провина Антона!

Досягнути мети чоловікові завадив Прапор, який у регбівському стрибку звалив пацієнта на землю й заходився викручувати руки. Схудле від лікарняної дієти тіло стебельцем склалося під натиском удвічі більшого противника. Дебелий санітар пускав повз вуха його голосові потуги, хоча Антон щосили горлопанив те саме пояснення:

— Пусти! Там мій друг!! Він у небезпеці!

Стихійний ґвалт, що вирував перед входом до лікарні, привернув увагу всіх пацієнтів. З десяток осіб в однакових ситцевих одежинах з’юрмилися довкола чоловіків, що зчепилися один з одним.

— Пусти! Тварюка! — вигукував Антон, на що дістав лише сухе «замовкни».

Спантеличений Міхаель шукав вихід із ситуації, яка загрожувала Антонові не тільки дискваліфікацією з лікарняного стаціонару, а і втратою фізичного здоров’я. Якщо Антона мерщій не витягнути з-під санітара, той загамселить його до напівсмерті. Дорогоцінні секунди спливли. Нарешті очі Міхаеля вп’ялися в скалки розбитого дзеркальця, й ідея з порятунком з’явилася сама собою. Не гаючи часу, він схопив уламок і направив віддзеркалену пляму на плечі санітара, що уже осідлав свою жертву. Приманка спрацювала! Фідель, який разом з більшістю розважався видовищною бійкою, клюнув на попередню забавку й кинувся санітарові на плечі.

— Народ, налітай, — спровокував натовп Міхаель.

Раптом зусібіч на Прапора з Антоном посипалися хворі. Їхня купа швидко переросла в піраміду, а вже за мить нагадувала пересувний мурашник. Тіла незграбно стелились одне на одне. Знизу борсався санітар, над ним лежав хтось із пацієнтів, зверху настрибував хтось іще, і це вовтузіння тривало десь із хвилину, поки Міхаель не висмикнув із тієї купи Антона. Пацієнти остаточно розступилися, узрівши Адама, що поспішав на допомогу своєму напарникові.

Тим часом у кабінеті головного лікаря, маринуючись у тютюновому диму, сидів дивний гість, через якого на подвір’ї точилася жорстока бійка. Його служка підпирав двері спиною, воліючи не втручатися в діалог свого патрона з головним лікарем, чия рука, татуйована медичним символом, саме відчиняла кватирку.

— Зараз напустимо свіжого повітря, отче. Ніяк не можу позбутися цієї звички.

Лікар розчахнув вікно й повернувся за стіл, де на нього очікував свіжий випуск місцевої газети, люб’язно презентований священиком.

— Яка, кажете, сторінка? — ґречно перепитав він свого гостя.

— Третя, — нарешті подав голос представник церкви.

Діставши точні координати тексту, психіатр занурився з головою в статтю. Доки його очі бігли за словами, а мозок вникав у сенс написаного, отець Iларій боровся з нервозністю, яка зародилася в стінах цього закладу задовго до сьогоднішньої розмови. Сімейна трагедія привела його сюди два роки тому як мученика, що потребував невідкладної допомоги, і, на диво, лікар впорався з цим завданням. Та гіркий осад підіймався з дна зраненої душі щоразу, як священику випадало навідувати свого спасителя в робочій обстановці. Сором за спробу позбавити себе життя, яка в ієрархії гріхів посідає один із найвищих щаблів, а носіям сану й поготів загрожує анафемою, душив щоразу, як він опинявся перед хранителем цієї таємниці. Хвала Богові, хорист Фома домовився про неофіційне лікування з Павловичем, який за невеличку винагороду не тільки витягнув священика з кризи, а й погодився тримати язика на припоні. Відтоді контрольні зустрічі, покликані відстежували динаміку притлумленої хвороби, панотець використовував як привід подякувати за колишній труд ескулапові.

Ознайомившись із запропонованим текстом і нарешті відклавши часопис, Павлович глянув на шановного гостя.

— Ну, слава Богу, а то я вже подумав, що ваш передчасний візит пов’язаний із погіршенням здоров’я.

Священик квапливо відповів:

— Ні-ні, з цим усе гаразд, — і згодом додав: — Завдяки вам.

Відчуваючи цілковиту владу над психікою колишнього підопічного, Павлович узявся заспокоювати його й самого себе, оскільки нарис більшою мірою критикував професійну діяльність лікаря і його закладу.

— Отче, не варто вірити цим писакам. У гонитві за сенсаціями газети підхоплюють будь-які чутки. Запевняю вас, із хворими ми поводимося пристойно. Але заради вашого спокою обіцяю особисто контролювати ставлення підлеглих до пацієнтів.

У відповідь на шляхетні наміри лікаря, священик поблагословив його символом християнства, накресленим у повітрі зціпленими пальцями, проте не спішив покидати кабінет. Він збирався на думці, ніяковіючи через ідею, яку мав ось-ось озвучити. Вагання гостя не залишилося без уваги Павловича, який, чекаючи, дістав нову цигарку, дав панотцеві час скласти до купи думки. Священик зайшов здалеку.

— Без сумніву, це писала рука божевільного.

Погляд священика блукав широчезним столом, захаращеним попільничкою та усіляким канцелярським приладдям — від олівців до медичних карток пацієнтів. Схожий безлад панував у його голові. Чіпляючись то за одні, то за інші предмети, він обережно добирав слова і врешті-решт наважився:

— Справа в тім, що ми з Фомою, — священик кивнув у бік свого прислужника, — переймаємося долею нашого знайомого, який випадково потрапив до вас на лікування.

Павлович вельми здивувався. Критичний нарис у запропонованій священиком статті повів його думки хибним шляхом. Він наготувався вислухати високоморальне казання стосовно цінності людського життя й неприпустимих методів лікування, про які йшлося в статті, але аж ніяк не очікував почути слова виправдання для одного зі своїх пацієнтів. З цієї миті розмова набувала матеріального забарвлення, тож Павлович пильно зосередився на словах панотця, який провадив далі:

— Він звернувся до мене по допомогу, але я виявився не годним урятувати цю бідну душу. Його доля нам не байдужа, — підсумував отець Іларій.

Цівка випущеного Павловичем диму небавом полинула до стелі. Візит колишнього пацієнта й досі вкривав серпанок таємничості, хоча інтуїтивно лікар відчував: від цієї справи він отримає зиск. Пересипання з пустого в порожнє вже давно йому набридло, і, зручніше вмостившись у кріслі, сповненим гарантій голосом він заявив:

— Я вас запевняю, отче, про свого знайомого ви не прочитаєте жодної згадки.

У тоні Павловича бриніла категоричність, яка мала б допомогти священикові наважитися висловити думку, але той лише глянув на Фому, шукаючи в його очах підтримки. Фома відкашлявся, відвертаючи увагу Павловича на себе. Він відліпився від дверей і взяв слово. Природна харизма головного хориста церкви викликала шанобливе ставлення й зосередженість до його персони. Тембр голосу надзвичайно гіпнотизував слухача. Павлович, який доти почувався повноправним господарем ситуації, під впливом погляду й голосу нового промовця сконцентрувався на темі розмови. Нарешті вона звернула в правильне русло!

До порушників внутрішнього розпорядку лікарні застосовували особливі методи виховання, серед яких переважав карцер. Невеличка кімната, завбільшки з середньостатистичну кухню, зберігала в собі вологість, прохолоду і мряку. Її голі стіни виростали з бетонної підлоги й упиралися в таку саму стелю, позбавлену тиньку. Замість ліжка тут стояли дерев’яні нари, збиті з будівельних піддонів, і, мов у справжній в’язниці, у куті була параша. Випробування карцером вважалося серед психів за неабиякий подвиг, але нікому й на гадку не спадало напроситися туди добровільно. Бранці психлікарні, попри статус хворих, розумілися на умовах власного утримання.

Двері простогнали давно не змащеними завісами, і за кілька секунд Адам, який носив ключі від карцеру в кишені свого халата, вкинув на холодну підлогу немічного Антона. За його плечима з’явився Прапор — жертва нещодавнього нападу пацієнтів.

— Треба повідомити про інцидент Павловичу, — мовив Прапор, потираючи спину з численними гематомами й подряпинами, які дошкуляли йому сверблячкою.

— Уже йду, — погодився Адам і, ступивши до пацієнта, копнув того в живіт, адже передбачав нові клопоти через доглядання карцеру, яке, без сумніву, відриватиме його від перегляду порнофільмів.

Ударивши, Адам радше мав намір атакувати психологічно, аніж завдати фізичного болю — санітарові з перших секунд кортіло показати, хто з них двох правитиме бал у цих стінах.

Задоволені своєю зверхністю чоловіки вийшли з карцеру, замкнувши двері з іншого боку. Поступово їхні кроки стихли в довгому коридорі, залишивши пацієнта в абсолютній тиші. Антон підвівся на лікті й перекотився на піддони, задоволений, що його залишили наодинці з власними думками, які, до слова, характеризували останні його дії як помилку, що може коштувати йому волі. Неконтрольований сплеск емоцій був передчасним: безумовно, панотець таки відшукав свого парафіянина, і за короткий час його аудієнція в кабінеті головного лікаря досягне успіху, тож, як наслідок, їм дозволять зустрітися. Головне, щоб сьогоднішня витівка не призвела до подальших сварок із санітарами. Поволі відчуття фатальності покидало Антона, і з надією на краще він став очікувати присуд власній витівці.

Тим часом візит духовного гостя добігав свого кінця. Клопотання, з яким священнослужитель звернувся до психіатра, ставило його в незручне становище перед лікарем. Людина, що звикла в усьому покладатися на Господа, укотре зверталась у своїх муках до ближнього, сподіваючись на професійну допомогу. Молитися за інших було для літнього чоловіка звичною справою. Він не шкодував ані сил, ані часу, вправно добираючи слів, аби достукатися до Всевишнього з лихом підопічних, але недавно виникли проблеми, що потребували людського втручання. Тому, розповівши з допомогою Фоми головному лікарю про свій біль, він прошкував у компанії психотерапевта, маючи незвичну для себе іпостась мученика.

Натомість Павловича одкровення колишнього пацієнта підбадьорили. У світлому коридорі психлікарні він паленів від благань церковника, які йому видалися приниженням. У доброму гуморі, підкріпленому стосиком свіжих купюр, проводжав він своїх гостей до виходу.

— Ми зробимо все, що в наших силах, панотче, а от зустрітися з пацієнтом — устав лікарні забороняє. Даруйте.

Фома занепокоївся. Як і більшість парафіян, він багато в чому завдячував своєму спасителеві, який свого часу врятував його заблукану душу й наставив на шлях праведний, і попри те, що хорист уже віддячив священику, влаштувавши того на неофіційне лікування до Павловича, вдячність спонукала знову простягнути руку допомоги. І зараз життєвий досвід підказував йому, куди саме хилить лікар, тому він без вагань зіграв роль посередника:

— Решту ми принесемо на тижні.

Павлович зрозумів репліку Фоми. Він зміряв попутника вдячним поглядом і повів далі, насолоджуючись тріумфом:

— А щодо ваших зауважень — я подумаю. Ви, найголовніше, пильнуйте своє здоров’я: не кожен здатен пережити те, що ви. Прийміть іще раз мої співчуття.

Священик замаскував під усмішкою власну розгубленість.

Приймати співчуття з приводу втрати дружини, нехай і після двох років по її смерті, було для нього непідсильним тягарем. Вони прожили в радості та злагоді понад 35 років; були взірцевою сім’єю для всієї парафії, народили дитину й будували плани на спокійну старість, але важкий фатум зруйнував їхні мрії. Іларій щиро кохав свою дружину і був з нею до останнього подиху, тому після скону найріднішої людини отець здався й щоразу впадав у гіркий смуток, як про неї згадували.

Раптом на його чоло сів комар. Павлович узяв на приціл комаху й підсумував розмову:

— Ніхто не приходить у цей світ навічно, чи не так, отче?

На підтвердження власної теорії Павлович розчавив указівним пальцем комара на чолі співрозмовника. Отетерівши від зухвалості лікаря, Іларій поквапився завершити неприємну для себе розмову:

— Істину кажете, Веніаміне Павловичу. Хай благословить вас Господь на праве діло.

Психологічна перевага дозволила Павловичу по-дружньому обійняти старого за плечі, перетнувши межу в спілкуванні з духовною особою.

— За свого знайомого не хвилюйтеся. Там, де Бог безсилий, — сильна медицина.

Гості й володар шпиталю сухо розпрощалися. Дистанція в розмові давала їм нагоду лиш і з надіями на краще покинути вотчину лікаря. Вони рушили до дверей. Психіатр провів їх поглядом і, дочекавшись, коли старі знайомі зникнуть за порогом лікарні, закотив очі догори:

— Не вірять у Тебе слуги Твої, Господи.

Як людина науки, Павлович геть не вірив у вищу силу. З тієї миті, як він обійняв посаду головного лікаря в психіатричній лікарні, його релігією стали гроші. Як і більшість людей, він дотримувався традицій: Великдень, Різдво, Зелені свята — у такі дні вийти з родиною до храму було почесно для чоловіка його статусу, але й тут усе зводилося до сили грошей. Виділяючи на церкву регулярні пожертви, він відчував себе якщо не богом, то принаймні його часткою — храм за манну ніхто не будував.

Роздуми лікаря перервав голос Адама, який поспішав до шефа, перекочуючи з ноги на ногу своє опасисте тіло.

— Веніаміне Павловичу! Веніаміне Павловичу, там у Водолаза напад! Довелось ізолювати його від решти психів!

— Чого репетуєш, дурню? — обірвав істерику санітара начальник.

Адам, який устиг побачити священика, перевів розмову в інше річище, відводячи від себе гнів шефа:

— Хтось при смерті?

— З чого ти взяв, — перепитав Павлович, звівши на підлеглого зацікавлений погляд.

— Отець приходив…

Психіатр зверхньо глипнув на підлеглого й не менш пихато відповів:

— Він якраз за Водолаза приходив просити. Де він є? — поцікавився лікар.

— У карцері, — відказав санітар. Лікар задумався. Обов’язки вимагали втрутитися в позаштатну ситуацію, проте нещодавня зустріч із візитером, який опікувався саме порушником, гальмувала процес ухвалення правильного рішення. Зрештою, зваживши тільки йому відомі «за» і «проти», Павлович рушив у напрямку «Аляски».

— Знайди Прапора — будемо щось вирішувати, — наказав психіатр своєму підлеглому.

Схиливши голову, Адам рушив по напарника, передчуваючи додатковий клопіт, якого завдав своєю витівкою невгамовний пацієнт.

Звук ключа, що длубався в осерді замка, зірвав Антона на рівні ноги. За дверима пролунав обурений голос Павловича, який підганяв санітарів. Така реакція головного лікаря, поза сумнівом, давала надію на врегулювання ситуації. Пацієнт зустрічав медперсонал із погордою в очах.

Очільник шпиталю переступив поріг карцеру, який згодом перетнули і два санітари. Погляди Антона та Прапора зустрілися, і цієї-таки секунди обидва чоловіки повернулися в бік головного лікаря, сподіваючись першими висловити свою позицію; обидва розкрили були роти, щоб озвучити власну версію нещодавньої сутички, але їх обох випередив Павлович:

— Що сталося? — лікар почав з’ясовувати ситуацію, дивлячись у вічі Антону.

— Я нічого не порушував. Побачив знайомого, хотів привітатись, а ваші горили кинули мене сюди, ще й стусанів надавали, — істерично заходився пояснювати Антон.

— Це правда? — грізно спитав Павлович, спрямовуючи погляд на Прапора.

Санітар дещо знітився, опустив очі й відповів, витлумачивши слова Антона на свою користь:

— Хотів накинутись на людину.

Наклеп санітара розізлив Антона.

— Неправда!

Санітар і пацієнт увіп’ялись один в одного поглядами, не бажаючи поступатися. Павлович розсудливо став між чоловіками, утихомирюючи обох.

— Заспокойтеся, заспокойтеся.

Двома словами Павлович зупинив бурю, що насувалася. Антон відступив назад, а Прапор замовк, чітко усвідомлюючи своє місце в ієрархії. Ворожі сторони заклякли, чекаючи на вирок третейського судді. Хвалити Бога, Павлович із ним не зволікав.

— Не можна порушувати дисципліну, — звернувся лікар до пацієнта.

У словах Павловича пролунали малопомітні нотки зради.

Несподівано шалька терезів, на якій опинилася розсудливість головного лікаря, хитнулася в бік, протилежний від прихильності до пацієнта. Гіркий присмак поразки підступив Антонові до горла.

— Я не порушував нічого. Я просто хотів побачити приятеля, — спокійнішим тоном відказав хлопець.

Павлович видихнув. Залишені в кабінеті сигарети зараз неабияк посприяли б цій розмові з пацієнтом, яка потребує делікатності через прохання священика. Нарешті лікар знайшовся з відповіддю:

— Зустрічі з відвідувачами пацієнтам «Аляски» без мого дозволу заборонено.

Павлович спостерігав за реакцією людини, яка нещодавно була об’єктом його бесіди з панотцем. Вона спотикалась об приголомшливу інформацію. Так реагує лише здорова особа, і, щоб мати підтвердження цій теорії, лікар додав:

— Для цього існують відведені дні, і, якщо ти гідно себе поводитимеш, я дозволю вам зустрітися.

Як і гадав головний лікар, реакція пацієнта виявилася прогнозовано лагідною. Він із терплячим розумінням покинув доводити власну думку та звинувачувати санітара і, мов слимак, узявся заповзати у свою мушлю пацієнта, що шукає порятунку в стінах психічної лікарні. Наразі такий стан речей задовольняв геть усіх учасників розмови, однак Павлович намотав на вус усе, що бачив в останні хвилини.

На цьому незаплановане побачення закінчилося. Павлович наказав санітарам відвести Антона до палати, запевнивши його в можливості зустрітися з панотцем Іларієм.

У супроводі прихвоснів головного лікаря пацієнт обдумував наслідки нещодавньої бесіди з Павловичем. Візит священика вплинув на поведінку психіатра. Він був достатньо стриманим і поблажливим до пацієнта. Так чи інакше, це потребувало осмислення, і Антон жадав чимскоріш опинитись у власному ліжку й мати нагоду проаналізувати події останньої години.

Його повернення до палати не супроводжувалося тріумфом. Більшість пацієнтів досі були на прогулянці, а майже нерухомий Кома, що завжди перебував у променях минулої слави, не звернув жодної уваги на Антона. Водолаз упав на ліжко. Сутичка з Прапором і розмова з лікарем забрали надто багато сил, аби бажати продовження ранкового моціону, тому чоловік заплющив очі й поринув у світ лише йому відомих думок.

Розбудив пацієнта комар. Надокучливе дзижчання розігнало уривки сну, що ніяк не клеїлися в єдину картину. Утім, прокинувшись, Антон зауважив, що не спалося не лише йому: ліжка Бемоля й Міхаеля були порожні. Не переймаючись відсутністю сусідів у пізній час, хлопець підвівся з ліжка й попрямував до дверей. Сірий і обдертий коридор уночі видавався зловісним. Довжелезне приміщення пустувало без сновид у білих халатах. Натомість на полуплених стінах вигравали химерні візерунки, намальовані світлом із тих палат, у яких без сну тинялися пацієнти. Галерея з напіврухомими картинами не вселяла довіри пацієнту, який ходив по краю божевілля, а проте мета його мандрівки наближалась. За кілька кроків він дістався вбиральні та штовхнув причинені двері. Незважаючи на пізню годину, брудний плафон розсіював світло сорокаватної лампочки, яка, за пам’яті Антона, горіла вічно. З кінця туалету лунав шепіт людських голосів. Антон ущипнув себе за шкіру, переконуючись, що це не чергове жахіття з його сну. За якусь мить він розчув знайомі голоси і лише тоді наважився пройти до кінця приміщення, де побачив Міхаеля з Бемолем.

Його несподівана поява спонукала хлопців припинити теревені й звернути увагу на прибульця.

— Хух, у тебе дар залякувати людей, — полегшено випалив Міхаель, розпізнавши в гостеві приятеля.

Антон мовчки спіймав камінець, кинутий у його город.

Бемоль виявився гостиннішим за сусіда й рукою запросив Антона скласти їм компанію. Жест товариша підштовхнув Міхаеля долучитися до справи.

— Розслабитися бажаєш? Здається, у тебе був важкий день, — заохочував Антона Бемоль.

Антон глипнув на Міхаеля й на подив останнього пристав на пропозицію.

— Конопля?

— Угу, — підтвердив сусід.

— Можна трохи.

Така раптова згода викликала в Міхаелеві почуття приязні.

Він заходився скручувати для гостя нову сигаретку, пристрасно оповідаючи про те, звідки взялася травичка.

— З попереднього побачення залишилася. Друзі передали в круасанах, тільки замість начинки — сюрприз.

Трохи подумавши, Міхаель додав:

— На зоні такий номер точно не проканав би.

Задоволення сягало свого піку, коли Міхаель цілком логічно запитав:

— Як тобі вдалося так швидко вибратися з карцеру?

— Покровитель урятував.

Міхаелеві, на очах якого сталася сьогоднішня сутичка і який знав її причину, така версія видалася вельми правдоподібною. Не маючи наміру з’ясовувати подробиці суперечки, він вирішив віддатися спокусі. Бемоль, якого вже торкнув наркотичний дурман, розплився задоволеною усмішкою. Антон сперся на кахляну стіну. Уперше за тривалий час йому закортіло спілкуватися. Умови утримання, наближені до тюремних, смоктали життєві соки, необхідні, щоб відбути увесь термін лікування. Організм потребував енергії, яку могло дати лише людське товариство.

— Хороша? — спитав він.

— Те, що треба! Тягни, — підпаливши цигарку, запропонував Міхаель.

Водолаз виконав прохання товариша і, затягнувшись димом, захилив голову якомога далі. Міхаель простяг іще одну самокрутку Бемолю й узявся підпалювати собі, аж раптом двері туалету розчахнулись і хтось упевненими кроками попрямував у їхній бік.

Цього разу сторонні звуки могли належати лиш особі з далекого кола спілкування, а то і взагалі комусь із медпрацівників. Понад усе Міхаель не хотів потрапити на очі Шреку. Краєм вуха він чув про трагічний випадок із його сином, пов’язаний з наркотиками, тому всіляко уникав контакту з похмурим санітаром. Бемоль та Антон стояли, набравши в легені диму. Вони втискалися в стіну, дивлячись на свого товариша, який наважився визирнути з-за перегородки. Нарешті порушник спокою явився перед очі настрашеним пацієнтам.

— Щоб тебе… — вилаявся Міхаель на Ваську Довгоносика, який щосили витріщався на них.

Бемоль по-шпигунськи виглянув із-за плеча Антона, якому наркотична речовина вже почала пудрити мозок. Очманілий, він склепив повіки. Тим часом прискіпливий погляд Довгоносика перебирав у голові можливі варіанти нічних забав пацієнтів, а ті, своєю чергою, міркували, як убезпечити себе від його носа, що славився на всю лікарню надмірною цікавістю. Несподіване рішення зайшло в кмітливу голову Міхаеля. Він схилився до Бемоля, прошепотів йому щось у вухо і, почувши від товариша «добре», звернувся до Василя:

— Агов, Васьок, курити будеш?

Довгоносик, який зазвичай проводив у лікарні час наодинці з собою, зупинився на хвильку, вивчаючи пропозицію. Зваживши лише йому відомі «за» і «проти», почимчикував до трьох товаришів. Міхаель затягнувся димом і, підморгуючи друзям, пригостив нового члена їхньої компанії своєю цигаркою. Першу Василеву затяжку урочисто пильнували трійко пацієнтів, нетерпляче чекаючи на якнайшвидший вплив дурману. За першою пішла друга, а за нею — і третя. Манера, у якій Васько курив траву, багато чим нагадувала поведінку карлика: короткі затяжки — швидкі та прискіпливі погляди на оточення. Добра компанія й легкий сміх додали йому сміливості ще на кілька тяг. Суміш трави й тютюну хутко перетворювалася в рурку попелу, який умить посипався на кахляну підлогу.

— Обережніше з попелом, — зауважив Міхаель, пам’ятаючи, що слід неодмінно знищити докази їхнього бешкету.

У Бемоля виявилася своя версія застережень. За секунду він перевтілився в покійного вокаліста «Братів Гадюкіних» і затягнув тихеньким голосом їхній шлягер:

Альо, Вася, старайся не трусити попіл.

Забий, бродяга, п’ятку, і поїдем

в файне місто Тернопіль…[3]

Інтерпретація Бемоля аж так припала до смаку хлопцям, що вони підтримали свого товариша приспівом, обійнявшись дружно за плечі.

Оу-оу-оу-оу є-є-є,

Оу-оу-оу-оу є-є-є

Тим часом чар-зілля дісталося рецепторів Василя, який затанцював, метляючи навсібіч головою. Його реакція дала хлопцям привід до нових розваг, і всі гуртом завели довкола нього кривий танець.

Шаленство досягло апогею, щастя розпирало кожного учасника цієї феєрії, і жоден із них зараз не думав про наслідки. Так минав іще один день «важких» пацієнтів у таємничому відділенні психлікарні, і ще ніхто з них не знав, що цю радість вони відчувають востаннє.

6

Витік лікарняних справ у засоби масової інформації не давав Павловичу спокою, тому в один із робочих днів після нічної зміни він зібрав у себе вірних поплічників. На правах начальника доручив Шреку озвучити текст, а сам причаївся біля відчиненого вікна, у яке час від часу пускав цівки диму. Коли санітар завершив, Павлович узяв слово:

— Давай ще раз, з того місця про чутки…

Шрек опустив очі в газету, шукаючи потрібний момент.

— «… серед народу психлікарня зажила лихої слави. Нагадаємо, саме там на примусовому лікуванні перебуває наша колега Анна Злочевська, яку шпиталізували ще 29-го березня після її репортажу «Дурдом у спецслужбах». Після цієї публікації Злочевська сама втрапила до спецзакладу. Уже на місці їй вдалося дізнатися про існування в лікарні закритого відділення з кодовою назвою «Аляска». За нашою інформацією, пацієнти цього відділу стикаються з безжальною каральною машиною часів СРСР, коли так званих «неугодних» саджали на психотропні ліки й фактично через короткий час цілком здорових людей перетворювали на рослин. На жаль, ми втратили з журналісткою будь-який зв’язок.

Також із надійного джерела стало відомо, що на лікуванні в психклініці перебуває Григорій Муховицький, який потрапив туди з волі власної співмешканки. Причина — родинний конфлікт, через який чоловік відмовився передавати квартиру у власність сина жінки, унаслідок чого вона «оформила» чоловіка на «Аляску». З достеменних джерел відомо, що Муховицького лікують від синдрому Туретта, якого насправді в нього не діагностовано. Психічний стан Муховицького дозволяє співмешканці без особливих труднощів заволодіти його нерухомістю…»

Павлович укотре прокрутив у голові почуту інформацію і врешті обірвав підлеглого:

— Досить. Ну, що скажете?

Прослухавши двічі той самий матеріал, Шрек зробив слушний висновок:

— У нас пацюк. Треба виставляти пастки.

Павлович загасив недопалок і повернувся до санітарів.

— Журналістка — головний біль наших друзів з органів. Вони самі розберуться. Наше завдання — не засвітити власних пацієнтів, а це нелегко, як бачите. Як мінімум на одному ми вже спалилися.

Чахлий крізь стиснуті зуби оголосив присуд невідомій особі.

— Дізнаємося хто, застрелю паскуду.

Павловичу довелося вгамувати раптовий спалах гніву свого підлеглого:

— Май спокій, твоя запальність лише шкодить справі.

Кощавий санітар знітився від критики шефа. Йому здавалося, що в таких речах начальник завжди мусить ставати на бік підлеглого, тим паче, що ситуація є неприємною й загрожує спільній справі, одначе сперечатися не став, крім того, його напарник поквапився на допомогу й розрядив обстановку:

— У будь-якому разі щура треба знайти.

Заслухавши обох своїх поплічників, головний лікар із властивою йому зверхністю заявив:

— Знайдемо, і дуже хутко. Заманимо його в пастку.

Суворість шпитального режиму пом’якшували зустрічі з близькими людьми. Час від часу у вестибюлі лікарні хворим влаштовували побачення з рідними чи друзями за попереднім записом і під пильним наглядом медсестер. І хоча час зустрічей не був тривалим, скривдженим долею людям цього було задосить; інша справа, що фортуна усміхалася не всім.

Поява Чахлого з білим аркушем сигналізувала пацієнтам саме про такий день, і кожен із чоловіків насторожився, сподіваючись якомога швидше почути своє прізвище. Першими палату покинули Шпряха й Міхаель. Останній виходив за двері з передчуттям нового дурманного подарунку, тому його обличчя світилося радістю. Згодом пішли Кома та Бемоль, і в палаті залишилося двоє: Антон і Григорій.

Пам’ятаючи про слова Павловича, Антон сподівався на зустріч із отцем Іларієм. Оскільки священик знав про його місцеперебування, можна було не сумніватися, що належної днини він доможеться в черствого лікаря побачення з Антоном, але наразі Чахлий мовчав. Навіть більше, санітар забрався геть, сповістивши, що нині для двох пацієнтів добрих новин не має. Коли двері за санітаром зачинились, Антон схопився з ліжка й почав ходити туди-сюди смужкою вільного простору, що тягнулася від дверей до вікна. Під його ногами зі скрипом прогиналися мостини; протяг розносив ледь чутне бубоніння, а стіни змішували ці звуки в єдину доріжку незрозумілих звуків, що передавала знервованість пацієнта.

З відомих причин Григорія Муховицького не навідували родичі. Як завжди в такі моменти, він почувався страшенно пригніченим і викинутим за межі нормального життя, хоча в психіатричній лікарні такими почувалися всі без винятку пацієнти. Біда Григорія ховалася не в помешканні, про яке згадано в статті, а в батьківському горі, яке раптово спіткало чоловіка на схилі літ.

Чоловік відвернувся до вікна. Задуха й сердечна мука стискали йому груди. Сльози стояли в очах, і, коли Антонова постать зникла з його поля зору, він уже зібрався дати волю почуттям, однак рипіння пружин на сусідському ліжку втримало старого від його наміру — з залу побачень повернувся Кома. Хлопець поклав на тумбочку отриманий подарунок та впав у ліжко, поринаючи у свій звичний стан. Антон, який місця собі не знаходив, звернувся до сусіда, намагаючись вивідати бодай якусь інформацію.

— Ну, що там? Багато людей?

Кома удостоїв його лише поглядом. Та з нього збентежений Антон нічогісінько не второпав.

— От лайно, — вилаявся він і собі гепнувся на ліжко.

Деякий час Водолаз борсався на ліжку, усе ще сподіваючись почути власне прізвище, проте ніхто з санітарів його не покликав. Легкий дотик до плеча перервав його роздуми. Неспішно відвівши від стелі очі, Антон побачив перед собою Григорія. Він кинув на порушника свого спокою запитальний погляд. Той стояв із фотокарткою в долоні.

— Син, — мовив Григорій, простягаючи світлину первістка.

Антон розгледів усміхнене обличчя, яке дивилося на нього з потертої фотокартки. Схожість із батьком була мінімальною, очевидно, тому що останній утратив здорову подобу, а втім, очі Григорія сяяли теплом і свіжістю. Щасливий вигляд сусіда в нинішніх злиднях здався Антону недоречним. Йому було не до радощів Григорія, коли надія на власну зустріч із церковним приятелем згасала щомиті.

— Що це за син, який не відвідує батька? — бовкнув спересердя Водолаз.

Незважаючи на свій статус «хворого», Григорій прекрасно усвідомив ціну випаду. Антонові слова краяли йому серце, і старий пішов геть, уникаючи болючої відповіді. Він картав себе за проявлену сентиментальність перед незнайомцем, якому фактично немає діла до його лиха.

Черговий удар долі вклав чоловіка в ліжко, у вузьких межах якого він почувався більш-менш безпечно. Думки тяжким каменем притиснули його немічне тіло до пружин, відкриваючи на серці незагоєні рубці. Важка батьківська сльоза оросила щоку немічного чоловіка й скотилася на подушку, залишаючи на ній мокрий слід.

У кімнаті запала тиша, лише за вікном чувся шелест заколиханих вітром дерев. Звуки природи служили бальзамом для пацієнтів, проте жодному з них було не до насолоди.

У цій тиші Антону стало ніяково. Біль сусіда, якого й без того вважали найуразливішим і найбеззахиснішим із-поміж усіх пацієнтів їхньої палати, передався і йому. Антон подивився на мовчазного Григорія, що ховався в позі ембріона від болю, завданого прикрими словами, і сором затопив йому серце. Жаль до ображеного ним старого пересилив надію на зустріч із отцем Іларієм, і, набравши в груди повітря, Антон уже зібрався був перепросити знову старшого чоловіка за свою грубість. Не судилося! Двері палати знову відчинились — і всередину ввійшов розгніваний Шпряха. Побачення з дружиною мало суто офіційний характер. Ініціатива запроторити його до психіатричної клініки належала саме їй, і Анатолій про це здогадувався. Утім, біла гарячка й зафіксовані поліцією збитки, завдані сусідам, давали його дружині змогу лишатися поза підозрами в цій марудній справі. Анатолій упав на ліжко з похмурим виразом обличчя, не соромлячись Антона, якому кортіло дізнатися гарні новини:

— Ну, що там? Нові люди якісь є?

Антон делікатно підходив до об’єкта, що його цікавив.

— Не знаю, — буркнув Анатолій і повернувся до стіни.

Цієї-таки миті до палати повернувся радісний Бемоль, якого навідувала дружина, а за ним прийшов і Міхаель. Споглядаючи щасливі обличчя друзів, Антон устав із ліжка й по черзі дивився то на одного, то на другого товариша. Витріщання Антона відволікли Міська, що спритним рухом ховав під матрацом якийсь пакунок.

— Чого дивишся? Твій ксьондз тобі нічого не приніс?

Згадка про священика насторожила Антона.

— Ні, мене не викликали.

Міхаель і далі порпався під матрацом, не підозрюючи, що його слова прицвяхували Водолаза до підлоги, і він нетерпляче очікує пояснень. Лише дивна наелектризованість, яку випромінював Антон, змусила Міхаеля вдруге глянути в його бік.

— Ти чого? — спитав Місько.

— Отець Іларій був тут?

— Так, на власні очі бачив. А хіба тебе не викликали?

Запитання Міхаеля не тільки ставило все догори дриґом, а й потребувало відповіді. Присутність у шпиталі людини, яка колись простягла руку допомоги й висмикнула Антона з тамтого світу, вимагала від пацієнта рішучості, і він наважився. Водолаз рушив до дверей та вийшов з палати.

— Ти куди? — гукнув Міхаель, але його приятель не мав наміру зупинятися.

Антон твердим кроком простував до хвіртки. Щойно там промайнула кощава постать санітара, тож чоловік поквапився з’ясувати причини, які завадили його зустрічі з отцем Іларієм.

— Агов! — крикнув Антон намагаючись голосом зупинити санітара. — Агов!

За спиною Водолаза вишикувалася черга витріщак, що визирнули зі своїх палат на його крики. Ще здалеку Антон помітив замок на дверях, тому, щоб не проґавити Чахлого остаточно, він прискорив ходу, майже побіг і за кілька секунд опинився біля входу в головний корпус, відгородженого від «Аляски» металевими ґратами.

— Агов, санітаре! Чує мене хто-небудь?!

Міхаель із Бемолем протиснулися крізь гурт пацієнтів, що зупинилися за кілька метрів до хвіртки, утворивши у вузькому коридорі невеличкий затор. Друзі поспішали застерегти Антона про хибність його намірів, але спізнилися — з іншого боку хвіртки з’явився Чахлий.

— Що сталося, психу? Чого репетуєш?

Шипіння санітара ширилося крізь ґрати, заповзаючи в Антонові вуха з особливим цинізмом. Складалося враження, що Чахлому відома причина неспокою хворого. Ба більше, надзвичайної уїдливості його голосу додавали ґрати, убезпечуючи санітара від раптового нападу збудженого пацієнта.

— Сьогодні день побачень, і лікар обіцяв мені зустріч із моїм другом.

Чахлий не квапився відповідати. Він користався з вигідного становища, спостерігаючи, як у очах Антона вмирає блиск надії, це давало санітарові неабияке задоволення.

— Ну, є таке, але якщо не покликали, то нікого не було, — байдужим тоном відказав Чахлий, здогадуючись про обізнаність Антона щодо візиту священика.

— Будь-ласка…

Міхаель першим з усіх второпав, що це програш. Антон мав жалюгідний вигляд, був геть не схожим на себе, а голос санітара лише підкреслював, що з нього знущаються. І хоча Чахлий зголосився допомогти, то було нещиро, і крізь полуду надії, що вкривала очі Антону, пацієнт не розгледів зухвальства. Санітар відчинив хвіртку і, впустивши хлопця в коридор головного відділення лікарні, знову замкнув. Під пильними поглядами інших хворих двоє чоловіків щезли у світлих стінах шпиталю.

— Це не дуже добра ідея, — прокоментував Міхаель і вздрів сповнений розуміння погляд Бемоля. Пацієнти розійшлися по палатах.

Чахлий провів Антона до ординаторської і навіть дозволив сісти на диван.

— Зараз покличу Павловича, зачекай тут.

Антон мовчки сів на канапу. Імовірність побачитися зі своїм рятівником не давала йому нагоди замислитися над поведінкою санітара й причиною його перебування в ординаторській. Знеможений пацієнт жадав лиш одного — зустрітися з давнім приятелем.

Хтось зупинився коло дверей. Стовбичення невідомої людини на порозі кабінету викликало в Антона нервозність, яка зростала у міру того, як він усвідомлював, що це особа жіночої статі. Крізь матове скло виднівся жіночий силует із довгим волоссям. Антон відсунувся на край дивана. Минулі жахіття воскресали в пам’яті трагічними картинками й готувалися після тривалої перерви вдертися в його життя крізь двері кабінету. Довкола все завмерло, провокуючи пацієнта на новий напад, аж раптом невідома сила підняла його з дивана й штовхнула назустріч страхові.

Водолаз розчинив двері, налякавши Світлану, яка враз випустила з рук тацю з численними мензурками та шприцами. Дзенькіт скла розлігся коридором і приніс на поріг ординаторської Чахлого з Павловичем.

— Що тут коїться? — спитав психіатр, спостерігаючи за медсестрою, яка навколішки збирала рештки свого вантажу.

— Та ваш псих мене злякав, розбила все, що ви наказали принести.

Павлович перевів холодний погляд із підлеглої на Антона та ввійшов в ординаторську, своїм великим тілом змусивши Антона відступити.

— Ну, що за розгардіяш ти вчинив? — спитав психіатр.

У коридорі з’явився Шрек і увійшов до кабінету, зачиняючи за собою двері.

— Сьогодні день побачень, а ви обіцяли мені зустріч з отцем Іларієм.

Колючі очі психіатра свердлили пацієнта.

— Ну обіцяв, і що з того? Твого друга не було.

Відверта брехня лікаря викликала в Антона недовіру.

— Ви обманюєте. Я знаю, що він був тут сьогодні!

— Спокійно, не треба агресії, — спробував повернути контроль над розмовою Павлович, та наразився на новий супротив Антона.

— Я не агресивний, я чекав на цю зустріч! — Антонів голос зазвучав твердіше, настороживши всіх присутніх працівників.

— Доведеться ще трохи зачекати, — відказав на це Павлович.

Нарешті Антон зрозумів, що заплановане й так ним очікуване побачення сьогодні не відбудеться. Пацієнт стиснув кулаки, це не пройшло повз увагу санітарів, які моментально стали на захист начальника.

— Я не буду більше чекати, я хочу виписатись! Почуваюся цілком здоровим, — спокійним тоном промовив Антон.

На якусь мить лікарю й санітарам відповідь пацієнта здалась адекватною, а сам чоловік — абсолютно здоровим. Та цю сміливість Павлович зустрів посмішкою. У компанії двох дужих санітарів згорьований пацієнт не становив жодної загрози, якою міг би стати, почувши про намір головного лікаря залишити його в клініці.

— Не зовсім… Ми тебе ще підлікуємо, — мовив Павлович.

Рішення психіатра приголомшило Антона. Його горло пересохло, від чого голосові зв’язки видали малозрозумілі хрипи:

— Як? Ви не маєте права.

Це заперечення викликало в головного лікаря посмішку.

— Ти забув про власноруч підписані папери.

З-за обрію Антонових підозр необдуманий вчинок поставав фатальною помилкою. Вона затьмарювала майбутнє пацієнта, заганяла в кут, мов скаженого пса, і зачиняла перед ним двері офіційної виписки зі шпиталю. Ретельно вибудувані плани руйнувалися на очах.

— Я здоровий! — раптом вигукнув Антон, гублячи самоконтроль.

Така надмірна реакція пацієнта наполохала лікаря, який сховався від гріха подалі за спини санітарів. За живим щитом Антон уже не видавався йому таким небезпечним, хоча очі пацієнта не знали страху й вряди-годи поглядали на вікно.

— Схопіть його, — наказав очільник психушки.

Антон відступив до столу, але спритний Шрек його випередив.

Санітари накинулися на морально знесиленого пацієнта і за лічені секунди заламали йому руки.

— Пустіть мене! Пустіть!!! — волав Антон.

— У карцер! — натомість скомандував Павлович і, відчинивши двері ординаторської, вигукнув у коридор:

— Світлано, галоперидол! Негайно!

З найближчого кабінету розчахнулися двері, і коридором залунало цокотіння Світланиних підборів. Схарапуджений начальник, либонь, не дасть їй нормально висушити на нігтях новий лак, люб’язно подарований Міхаелем, і це непокоїло медсестру більше за будь-яких пацієнтів, але випадковий погляд у бік ординаторської й помічена там буча звіяли з голови дівчини всі думки про марафет. Справа здавалася серйозною, тому Косметичка мчала до свого кабінету, де в скляній шафі зберігалися медикаменти для втихомирення знавіснілих пацієнтів. Лікарняний стаціонар набував для Антона іншої форми.

У темному підвалі лікарні, де був карцер, ключ продирався нетрями замка. Його скрегіт порушував німу тишу, яка стояла тут завжди, крім тих випадків, коли до одіозної палати селили окремих пацієнтів. Нарешті замок подався, і до карцеру вкинули немічне тіло Антона. Слідом увійшли санітари й Павлович, який штовхнув за собою двері з такою силою, що від їхнього удару об заржавілу металеву коробку з вологої стелі впали краплі конденсату. Антон зіщулився, ухиляючись від прямого потрапляння водяних бульбашок за комір сорочки. Кілька таки впали на голу спину, від чого шкірою пробігли дрижаки. Розпечене стусанами тіло відмовлялося підійматися з кам’яної підлоги, проте воля до боротьби вимагала саме цього.

Водолаз підвівся, воліючи глянути недругам в обличчя. Він стиснув кулаки, але вдвічі кремезніший Прапор уже насувався на нього. Нерівна боротьба тривала протягом кількох секунд — і вдруге за день Антон зазнав поразки від дужчого санітара. Він проклинав адміністрацію лікарні, персонал і Павловича особисто; погрожував судом і впливовими зв’язками, навіть журналістами, але слова не мали впливу на людей у білих халатах. На всі погрози він дістав від Павловича одну-єдину відповідь:

— Нам відомо про твої проблеми, Антоне, тому залишаємо тебе на невеличкий курс терапії.

Павлович підніс руку з наготовленим шприцом і рушив до Антона, який вже не мав сили борсатися в обіймах санітарів. Голка увійшла в тіло пацієнта — і пекучий біль відчинив йому двері у світ безжальної муки. Передчуваючи біду, Антон стиха промовив:

— Я не хочу! Не треба ін’єкцій!

Його слова вже нічого не важили. Хай би що сказав пацієнт, справа його порятунку вже йому не належала. Тимчасом як організм засвоював ліки, Антон поволі втрачав зв’язок із реальністю. Спочатку його звинувачення переросли в заперечення, потім він згадав про привида, про свій гідрокостюм і, нарешті, ледь чутно вимовив:

— Це несправедливо.

Павлович, спостерігаючи за конвульсіями хлопця, промовив:

— Коли мені зарубали дисертацію, я теж так говорив. Усе життя — суцільна несправедливість, усеньке життя. Але в тебе знайшовся покровитель, тобі пощастило. Ми тебе вилікуємо, усе буде добре — спи…

Лікар обірвав своє віщування й суворим тоном звернувся до підлеглих:

— Тільки обережно з ним. За його життя головою відповідаєте! І Адаму перекажіть, аби пильнував.

Застороги шефа знітили санітарів. Обидва схилили голови, демонструючи свою згоду з наказом начальника.

Тим часом лікареві слова заколисували Антона. Він знепритомнів і цілковито провалився у власну безпорадність, зіткану з марень і спогадів, які перенесли його на нічну дорогу.

Пацієнт опинився за кермом службового джипа, що гнав по нічному шосе, розтинаючи колесами воду, яка не встигала змиватися з дорожнього полотна. Щохвилини він відвертався від дороги й брався до пляшки коньяку, яка замінювала йому переднього пасажира. Після чергового ковтка Антон розлючено зиркнув на дорогу, що тьмяно проглядалася крізь щільні потоки води, які заливали вітрове скло та з якими заледве впорувалися очисні щітки. Якоїсь миті очисники не витримали й зупинились у верхній точці, перетворивши стік на щільну водяну стіну.

— Дідько! — вилаявся Антон, засмикавши важіль керування очисними приладами.

Вантажівка, що рухалася назустріч, осліпила водія світлом фар і, сигналячи клаксонами, помчала в протилежному напрямку. У паніці Антон сильніше натиснув на важіль, і механізм відгукнувся на його силкування.

— Нарешті, — вимовив Антон, підсліпувато мружачись.

Дзеркало заднього огляду не фіксувало жодного руху, а між тим з-за спини Антона визирав його Жах. Зморщений дідуган з гарним довгим білим волоссям випростувався на задньому сидінні і, влаштувавшись зручніше, зміїним голосом просичав:

— Зупинися.

Антон хитнув головою, глянув у дзеркало заднього огляду й заціпенів. Прикипівши поглядом до беззубого рота, він скам’янів: його розум відмовлявся вірити очам.

— Гальмуй, — удруге просичав дідуган, але занадто пізно.

Бувши напідпитку, Антон запізно зреагував на перешкоду. Звук гальм заглушився громом, що розітнув нічне небо в момент страшної аварії. Колеса автівки підстрибнули над мокрим шосе, і цієї миті блискавиця освітила невеличку жіночу сумочку, що приземлилася на капот машини, просто перед очима перестрашеного Антона.

7

Кілька днів активного «лікування» в стінах карцеру звели нанівець той поступ, якого Антону вдалося досягти в оточенні пацієнтів тринадцятої палати. Обшир чотирьох стін щодень звужувався, ін’єкції невідомого препарату оживили галюцинації, і під кінець тижня пацієнт тонув у мареннях про персонажів, що змінювали одне одного: беззубий дідуган, Чахлий із Адамом, ба навіть головний лікар, який белькотів щось про гідрокостюм просто в обличчя знедоленому пацієнтові. Час від часу в тих видіннях з’являвся Григорій, і Антону кортіло вибачитися за свої слова про його сина, та чомусь примара старого ховалася в чорних завісах щоразу, як Антон розкривав рота.

На шостий день карцерна «терапія» сягла свого піку, «виключивши» пацієнта з реальності, після чого його вирішили повернути до палати.

Кімната жила звичним життям. Бемоль сидів на ліжку в позі лотоса, мізкуючи над черговим кросвордом. І хоча головний приз — фен для волосся — є здебільшого жіночим приладом для додавання краси, проте патлатій копії Леннона він теж не завадив би. Задерши голову, він відгадав чергове слово так, ніби взяв його зі стелі.

— Карцер, — промовив Бемоль, вписуючи в клітинки озвучений термін.

Не встиг артист дописати в останню клітинку потрібну літеру, як двері палати прочинились і двійко санітарів утягнули всередину ледь притомного Антона. Санітари зсунули ношу на ліжко й подалися геть, залишивши психам гадати, чому це їхній сусід зомлілий. Коли двері за ними зачинилися, усі пацієнти тринадцятої палати згуртувалися довкола Антонового ліжка. Міхаель оглянув змордоване обличчя, потріскані губи і, відтягнувши пальцем повіку, забив на сполох.

— Матір Божа, та він ледве дихає!!!

З грудей Коми, що єдиний зі всіх не проявив жодної цікавості до повернення Антона, вирвався протяжний стогін — він знов і знов переживав крах спортивної кар’єри. Алкоголік Толя, якому нерухомий сусід нагадав, чим завершуються лікувальні процедури, з острахом розвернувся до всіх спиною. Йому важко було собі уявити, що після кожного візиту до Павловича, він набирає схожого, рослиноподібного вигляду.

Тим часом понівечений Антон найдужче вразив Міхаеля. Відсутність ознак життя в друга непокоїла його далеко більше за власний стан.

— Розступіться! Дайте йому кисню! — вигукнув Міхаель і схилився над непритомним Антоном, приглядаючись до грудної клітки, якій, на його думку, тоненьке простирадло заважало вдихати повітря.

Антонові справи були кепські. Місько озирнувся, шукаючи допомоги. З усієї палати він міг покластися лише на одного чоловіка, який, за його наказом, відійшов на кілька метрів і спостерігав тепер за подіями з власного ліжка.

— Бемолю, подивися, чи Світлана на місці. Мерщій! — відрядивши друга в коридор, Міхаель знову схилився над Антоном, коли двері гупнули за Бемолем, який кулею вилетів із палати.

— Не здавайся, чуєш. Ти показав себе дужим хлопцем, — заворожив над тілом товариша Міхаель.

На палату спустилася мертва тиша. Усі заклякли в очікуванні дива, і тільки Григорій тихенько зачовгав капцями.

— Міську, візьми, — торкнувся плеча Міхаеля найстарший із пацієнтів.

Зосереджений на потерпілому від тортур Міхаель повільно розвернувся до Григорія, який простягав горнятко води. Хлопець швидко зметикував, що мав на думці старий і, взявши зі свого столика шмат марлі, занурив її в посудину. Тим часом із доброю звісткою повернувся Бемоль.

— Є! Вона на місці!

Не гаючись, Міхаель доручив Бемолю зволожувати Антону губи, а сам вилетів у коридор.

Рятівник Антона обережно долав відстань, яку міг пройти з зав’язаними очима. Світло з головного корпусу лікарні прорізалося крізь металеві прути хвіртки, куди прямував Міхаель. З охайних палат головного корпусу долітали вигуки й уривки розмов пацієнтів, застерігаючи Міхаеля від поспіху. Хоча пересуватися «Аляскою» не забороняли, Міхаель волів уникнути зустрічі з людиноненависними санітарами. Приглядаючись і дослухаючись до звуків із чужої території, він без перешкод дістався пункту призначення і, вхопившись за ґрати, покликав свою знайому.

— Світланко. Світланочко-о-о, — розтягуючи останній склад, шепотів Міхаель, зиркаючи краєм ока на головний коридор шпиталю.

За якусь мить двері сестринського кабінету прочинились і звідти вискочила Світлана, занепокоєна появою свого коханця.

— Чого тобі? — спитала дівчина, підійшовши до хвіртки й обережно поглядаючи в бік коридору.

Брови Міхаеля злетіти вгору, надаючи його обличчю жалісного вигляду. Утім, часу на пестощі не було, тому Міхаель коротко пояснив мету свого візиту й завмер, чекаючи на відповідь.

— Ти що, з глузду з’їхав? Чому ти піклуєшся про цього психа? — суворим тоном спитала медсестра.

— Ну, Свєто, будь хоч ти в цьому звіринці людиною. Загнеться пацан, — умовляв Міхаель.

Світлана запхала обидві руки в кишені білого халата, виманюючи в Міхаеля більше уваги до своєї незрівнянної персони.

— Ну, сонечку, будь ласка, — підіграв медсестрі пацієнт.

Теплі слова розчулили дівчину. Елегантним жестом вона поправила волосся, яке спадало їй на плечі та у м’якому вранішньому світлі мало вплинути на кавалера своїм бездоганним виглядом.

— Ти така красуня в мене, — промовив Міхаель.

Нарешті прохання чоловіка розтопили кригу.

— Усі ви одинакові: як у ліжко — то одразу, а під вельон — силоміць тягнути треба.

Міхаель не став сперечатися з дівчиною, яка піддалася його впливу. Світлана кілька секунд покрутила носиком і, глибоко зітхнувши, пішла в кабінет, роззираючись навсібіч.

— Чекай тут. Зараз буду.

За хвилину медсестра повернулася з пляшками фізрозчину та крапельницею.

— Тримай. Тільки акуратно… — насамкінець застерегла Світлана.

Квапливо просунувши руки крізь металеві ґрати, Міхаель схопив дві пляшечки прозорої рідини, якими планував очистити організм Антона.

— Ти ж мене знаєш, — запевнив він медсестру і, рукою надіславши цілунок, зник у нетрях «Аляски».

Міхаель поспішав. Пригортаючи до грудей пляшечки з «живою водою», він крадькома повертався до палати. З власного наркологічного досвіду він знав, що найголовніше після будь-якого отруєння вчасно вимити з крові заразу. «Не спізнитися, тільки б не спізнитися», — струменіло в його голові. Просування навшпиньки убезпечило пацієнта від зустрічі з санітарами, чиї голоси раз по раз витали коридорами з різноманітних палат і кабінетів. Діставшись рідного порогу, Місько просочився крізь шпарину прочинених дверей і враз скомандував Бемолю пильнувати коридор.

— Бемолю, на шухер. Раптом що, гукнеш… Гукнеш… — Міхаель завис, добираючи кодове слово, яке послугувало б йому сигналом про небезпеку, та зненацька за нього це завдання розв’язав сам володар мелодійного голосу.

— Не турбуйся про це.

Бемоль рушив до дверей, наповнивши на останок палату символічною піснею Марії Бурмаки.

Я дам тобі знати, коли опустіє ніч,

Тобі не дізнатись, чому я сказала «ні»,

Я дам тобі знати, коли вже не буде сил.

Тебе я чекала, а ти мене не просив[4].

Артист зачинив за собою двері, і далі наспівуючи в коридорі все ту-таки пісеньку приглушеним голосом.

Початок куплету вселив у Міхаеля впевненість у його намірах, і він спокійно взявся рятувати Антона. Пацієнт нашвидкуруч обладнав із вішака для одягу стійку під пляшечки з фізрозчином, випустив з тари патрубки й увігнав голку у вену непритомного Водолаза. Перші краплі рятівної рідини потекли до організму Антона.

Григорій і Шпряха мовчки спостерігали за порятунком свого сусіда, оцінюючи його шанси як мінімальні: надто сміливо він виступив проти Павловича і його горлорізів. Гнітючий настрій запанував над кожним, хто лежав у палаті з нещасливим номером. Підвівся навіть Кома, який завжди тримався осторонь усіх процесів, що стосувалися гноблення пацієнтів. Він мовчки причимчикував і співчутливо глипнув на безтямного Антона, зустрівся очима з Міхаелем і найтеплішим поглядом побажав тому успіху. Місько всівся на своє ліжко і з хвилювання почав лічити краплини, що беззвучно падали, вливаючись в Антонове тіло.

Тим часом Бемоль сумлінно стояв на варті, зазираючи вряди-годи до сусідських палат і гуляючи вздовж коридору з піснею, яку нашіптував собі під ніс. Його закладені за спину руки й погляд, що ковзав підлогою, сигналізували випадковим перехожим про чергову примху неврівноваженої людини, що загрузла у власних думках. Ніхто з психічнохворих, які траплялися на шляху, не виявив жодної цікавості до його самотнього вештання. Нікому не було діла до розспіваного пацієнта, оскільки навіть здорові тут з’їжджали з глузду. Виняток становили хіба що стерв’ятники Павловича. Бемоль, як ніхто інший, знав про це, тому щойно за рогом з’явився Прапор, він зупинився, оцінив відстань до тринадцятої палати і, усвідомивши невигідність своєї позиції, відразу ж затягнув:

Кожного дня хожу по місті я туда-сюда,

Вижу просто на очах великі перемєни,

Більше не буду їсти, не буду спати,

Тілько би той во всьо случайно не пройшло повз мене[5].

Раптова зміна в поведінці співочого психа змусила санітара поцікавитися метою його прогулянки:

— Ти чого тут тиняєшся, психу?!

Прапор націлено крокував до тринадцятої палати. Відстань між ними скорочувалася щосекунди — ось-ось місія Бемоля провалиться… Не гаючи часу, Бемоль «накрутив» свій голос якомога дужче, рятуючи Міхаеля від можливого викриття шлягером «Братів Гадюкіних».

Міську, вважай!

Мєчта прекрасная,

Міську, вважай!

Як сонце ясноє,

Міську, вважай!

Холєра ясная,

Мєчта зовьот мєня впєрьод!

Бемоль настільки увійшов в образ вокаліста, що почав навіть танцювати, сніжинкою кружляючи довкола санітара й дедалі гучніше волаючи застережну пісню для рятівника Антона:

Міську, вважай!

Мєчта прекрасная,

Міську, вважай!

Як сонце ясноє,

Міську, вважай!

Холера ясная,

Мєчта зовьот мєня впєрьод!

Міхаель негайно зрозумів тонкий натяк Бемоля. Попросивши могутнього Кому підперти двері, він узявся скручувати саморобну крапельницю, ховаючи її складники по сусідських тумбочках. Секунди спливали, мов ті краплі, які щойно падали в патрубок, але спритність пацієнта була бездоганною. Успішно завершивши всі маніпуляції, він чемненько вклався в ліжко, готуючись зі щирим серцем зустріти непроханого гостя, про якого попередив спів Бемоля. На санітара довго чекати не довелося.

Прапор штовхнув двері, які гримнули об вішак, недбало залишений Комою не на своєму місці. Блискавична реакція санітара не дала вішакові впасти додолу.

— Що у вас тут? — спитав велетень, ставлячи вішак сторчака в куток палати.

Наче нічого й не було, Міхаель відвів погляд від стелі й подивився на санітара.

— Усе в нормі, начальнику.

— Як Водолаз? — санітар поцікавився здоров’ям скаліченого пацієнта.

Прапор кивнув на зомлілого Антона.

— Дихає, — байдуже обізвався Місько.

Пересвідчившись на власні очі в словах Міхаеля, Прапор покинув палату. За лічені секунди до неї увірвався захеканий Бемоль. Міхаель миттю підскочив до народного артиста психушки й на радощах схопив того за плечі.

— Бемолю, ти геній! Красунчик! З тобою можна і в розвідку ходити! — хвалив приятеля Міхаель.

Раптом цю оду Бемолеві обірвав протяжний стогін Антона. Усі без винятку повернули голови в бік ліжка, на якому оживав щойно прибулий з карцеру пацієнт. Пара друзів обступила ліжко, ставши свідками перших ознак його одужання. Стомленим голосом Антон прошепотів:

— Я не хотів…

Слова каяття змусили його рятівників перезирнутися.

Міхаель приклав руку до чола немічного чоловіка і з острахом констатував:

— Чоло гаряче. Потрібно відкачувати…

За попередньою схемою він узявся вдруге рятувати Антонове життя. Бемоль посів своє місце в коридорі, а в палаті закипіли нові пристрасті через облаштування крапельниці. На щастя, друга спроба виявилася вдалою, адже ніхто з санітарів не турбував Міхаеля, тому, встановивши пляшки і з’єднавши їх з рукою Антона за допомогою патрубка, Місько безсило опустився на ліжко й завмер в очікуванні дива.

Палати шпиталю приймали у свої лона ніжну прохолоду, принесену крізь прочинені вікна морським вітерцем. Бриз просотувався крізь ґрати, заколихуючи свіжістю сплячих пацієнтів тринадцятої палати.

Спали всі. Напружений, але вкрай необхідний порятунок їхнього сусіда забрав сили навіть у Григорія зі Шпряхою, які просто спостерігали, усією душею вболіваючи за успішний результат реабілітації Антона.

Якоїсь миті вітерець потягнувся на інший бік палати, розкуйовджуючи пацієнтам волосся. Протяг мчав через усе приміщення, тікаючи до коридору крізь прочинені двері, у яких з’явилося дві пари ніг. Раптом спокійний сон пацієнтів перервав гучний крик Чахлого:

— Підйом, психи! Григорію та Шпряхо, на процедури!

За винятком Антона, голос Чахлого підняв усіх. Анатолій забився в куток свого ліжка, якомога далі від санітарів і тихим голосом попросив:

— Я алкаш, мужики. Хвора людина.

Репресивна машина Павловича проковтнула колись сміливого Анатолія. Від його попередньої впевненості й агресії до дружини й медперсоналу не зосталось і сліду. Сталеві жорна психлікарні ламали найстійкіших. Він по-дитячому підгріб під себе ноги, накриваючи їх власним простирадлом, і невпинно скиглив:

— Мужики, прошу вас, відправте мене до наркології. Я кину пити — клянусь.

Благання наляканого пацієнта припали Чахлому до душі.

Відторгнутий за межами лікарні як чоловік, батько й господар, він тримався цих моторошних стін саме завдяки відчуттю всемогутності, дарованому беззахисними пацієнтами. Прохання безпорадних чоловіків, часто вдвічі дужчих за нього, підіймало його самооцінку до найвищого рівня. Каста володарів світу, нехай закупореного в психіатричній клініці, вабила своєю могутністю та безкарністю. Насолоджуючись тріумфом, Чахлий провіщував Шпрясі найближче майбутнє:

— Кинеш, кинеш. Це ми тобі гарантуємо.

Шрек урвав теревені напарника, рушивши до Шпряхи.

У сутінках кремезна постать санітара видавалася недосяжною горою. Вона наступала, штурхаючи перед себе важку тінь, що зловісно вкривала Анатолія пітьмою. Від таких порівнянь Шпряха ще дужче затремтів від страху й ухопився за спинку ліжка.

— Я не хочу, будь ласка.

Не зважаючи на вмовляння, Шрек силоміць висмикнув чоловіка з ліжка і штовхнув до дверей, підганяючи Анатолія стусанами. Чахлий, провівши поглядом напарника, звернувся до Муховицького.

— Григорію…

Розчавлений зневажливим ставленням медперсоналу Григорій не пручався новому виклику долі. У глибині його стомленої душі ще жевріла радість за рідного сина, якому пощастило вибратися на край світу й улаштувати своє життя, а на себе він давно махнув рукою. Григорій зігнув учетверо аркуш паперу й, засунувши його під матрац, почалапав до дверей.

До виходу старого проводжали співчутливі погляди Бемоля й Міхаеля. Їм боліло, що тяжкі муки випадають на долю вдвічі старшого чоловіка, але добровільно в цей казанок з виплавляння химер розважлива людина не полізе. Темний силует Григорія поволі сунув до дверей, малюючи в уяві пацієнтів трагічну картину сходження на ешафот. Жорстокість санітарів кісткою застрягла посеред горла, але ніхто не наважився йти супроти волі адміністрації.

Нарешті двері зачинились і в палаті запанував морок.

8

Човгання людських ніг долучилося до важкого шуму, що роївся в Антоновій голові з самого ранку. Передозування препаратами шматувало череп навсібіч. Отрута виходила цівками поту, що без упину стікав із чола на вже мокру подушку. У місцях входження голки шалено нила рука.

Метушня довкола ліжка одного з пацієнтів ще дужче посилила головний біль, зрештою вивівши Антона зі сну. Остаточну роль у цьому відіграв скрип вхідний дверей. Це Фідель прийшов пропагувати ранкову зарядку, та одразу ж був угамований грізним поглядом Коми. Силкуючись, Антон звівся на лікті. Усі мешканці палати, крім нього і Шпряхи, який відходив від нічних процедур, згуртувалися півмісяцем довкола ліжка Григорія. Хлопці були такі заклопотані, що і не помітили його пробудження. Зібравшись на силі, Антон устав і подався до друзів.

— Що там? — хрипким голосом перепитав Водолаз, наблизившись до гурту.

Усі як один озирнулися на сусіда, що самотужки прийшов до тями. Відповів йому Міхаель, який тримав у руках пожмаканий аркуш паперу.

— Гриша загнувся — закатували. Здається, цей лист до сина останній.

Важка звістка обухом опустилася на голову Антона. Удар виявився такої сили, що й без того знеможений пацієнт ухопився за плече Міхаеля, аби не гепнутися на підлогу. Їхня остання розмова зі старим, у якій Антон не добирав слів, образивши нещасного чоловіка, виринула айсбергом у пам’яті хлопця. Юрба розступилася, і Антон уперше побачив нерухоме тіло Григорія.

Мука ще не встигла зійти зі скам’янілого обличчя. На ньому проглядалась безвихідь, з якою небіжчик прожив останні дні свого життя. Ліва рука лежала на грудях, стискаючи заціпенілими пальцями згорнутий аркуш. Місько вийняв папір і вкрив Григорія простирадлом.

Від усвідомлення трагедії до горла Антона підступив важкий клубок. Беззахисний і ні в чому не винний Григорій прийняв на себе удар шпитальних репресій. І ще більше скімлило серце Водолаза від сорому за своє ганебне ставлення до чоловіка, що тепер без руху лежав на ліжку. Антонові думки обірвав Міхаель, який узявся читати ненадісланого листа.

Дорогий сину, кваплюся тебе сповістити, що в мене все гаразд: я живий-здоровий, пенсію отримую вчасно, тож ти не переймайся — грошей нам вистачає. Віра влаштувалася вахтером, ми ситі, одягнуті й навіть її синові помагаємо — з роботою зараз скрутно, а після в’язниці її годі й знайти. Хлопець він славний, запевняє, що з минулим покінчив. Нам добре утрьох, проте цілком щасливим я себе назвати не можу, адже тебе немає поруч. Надіюся, скоро ти привезеш мені на оглядини свою Джуді. Не поспішай, я потерплю. Влаштовуй своє життя. Ти молодий, у тебе все попереду, а в мене вже все склалося. Щасливий, що ти в мене є. Люблю. Обіймаю. Твій татусь

Мужній лист небіжчика, який ані словом не прохопився сину про трагічну долю, розчулив геть усіх слухачів. Пацієнти отетеріли, усвідомивши гнітючу правду та ставши свідками неперевершеного героїзму батька, який заради майбуття рідного сина витерпів зраду співмешканки, а також усі тортури і знущання шпитальної інквізиції.

Міхаель відсунув шухляду й дістав звідти фотокартку, яку раніше Антону показував покійний Григорій, і ніби не своїм голосом промовив.

— Фотографія…

Кілька чоловічих голів схилилися над світлиною, щоб заочно познайомитися з дитиною Григорія. Усіх душив сором, адже ніхто так і не надав значення спробам Григорія поділитися своїм лихом, а найдужче докори сумління гризли Антона, який нахабно відхилив його пропозицію. Удар виявився безжальним.

Міхаель удруге покопирсався в Григорієвій шухляді й дістав іще одне фото.

— Ще одна, — зовсім розгублено повідомив Міхаель.

На другій фотографії щасливий Григорій стояв поруч із високим і струнким сином на залізничному вокзалі серед купи валіз. Обоє усміхалися. Лінія згину, яка за іронією долі пролягла білою межею між чоловіками, ніби натякала, що в майбутньому життя також розведе їх по різні боки.

У палаті запала тиша. Тепер фотокартка випромінювала застороги для кожного пацієнта, хто мав дітей або був чиєюсь дитиною. Трагедія простягнула щупальця до сердець геть усіх беззахисних пацієнтів палати номер тринадцять. Образи рідних виникали в їхній уяві, але заґратоване вікно повертало до жорстокої реальності, яка сьогоднішньої ночі набула найвищого рівня небезпеки.

Бемоль, що прискіпливо розглядав світлину в руках Міхаеля, завів жалісним голосом, як завжди, влучивши в саму десятку з обраною піснею.

Здається, що то було так давно,

Коли в руках тримаю цей альбом,

Нам було абсолютно все одно,

Не маючи нічого, мати всьо!

За гроші не купити тільки час,

Він всіх нас методично поділив,

Когось він опустив, когось підняв,

А де на кого взагалі забив…[6]

Антон ковтнув слину. Мелодійний голос, що відлунював від голих стін палати, проникав у самісіньке серце вимученого пацієнта. По його тілу побігли мурахи, розносячи жаль за померлим Григорієм і водночас ненависть до цього проклятого місця. Він заплющив очі та зціпив зуби, ледь стримуючи в собі нагромаджену злість.

Бемоль тим часом затягнув приспів:

Старі фотографії на стіл розклади…

Дитячі історії смішні розкажи,

І справжнім друзям, не забудь, подзвони,

Бо добре чи зле — з тобою завжди вони…

Знайомі рядки вкупі з трагедією роздмухали Антонів розжеврілий гнів, що давно чекав на оливу. Вогонь спалахнув. Накопичена суміш емоцій переросла в крик, децибели якого заглушили спів Бемоля.

— Сук-и-и-и-и!!!

Знесилений і розлючений, нетвердою ходою Антон рушив до дверей, а потім у коридор. Бемоль глянув на Міхаеля.

— Куди це його понесло, — тихо спитав Місько.

Цієї-таки миті всі без винятку зрозуміли наміри свого приятеля. Не гаючись ані секунди, ватага пацієнтів кинулася йому навздогін, зчинивши в «Алясці» гармидер.

Заледве тримаючись на ногах, Антон підбіг до металевих ґрат і щосили вчепився в них руками. Хвіртка «загуляла» на завісах, а нарваний крик зняв на ноги всю лікарню:

— Убивці! Кати! Ви що собі дозволяєте?! Будьте прокляті…

З сестринського кабінету, що був поруч із входом до «Аляски», вискочила збентежена Світлана. Вона завмерла на порозі з відкритим ротом і незакінченим ранковим макіяжем. Пензлик і фарба для вій випали, тільки-но вона вздріла оскаженілого пацієнта, що ламав хвіртку.

На галас, зчинений Антоном, з палат головного корпусу повиходили пацієнти, що мали легший режим і могли вільно пересуватися своїм відділенням. Крізь натовп хворих уже проривався Шрек, якого насторожив надмірний шум, що долетів до ординаторської. Кремезний санітар протаранив собою немічних пацієнтів і, діставшись ґрат, відімкнув ключем залізну браму.

Попри загрозу, Антон і далі верещав на всю лікарню:

— Навколішки будете просити вибачення! Усі підете до в’язниці! Психи-и-и!

Шрек прокрутив ключа і обірвав істерику Антона потужним ударом в обличчя. З носа пацієнта заюшила кров, заливаючи сорочку й кальсони. Звідкись узявся Чахлий і ногою добив уже готового умліти Антона. Удар, іще один — і ось пацієнт скрутився калачиком, ухопившись за живіт. Ватага пацієнтів, яка щільною хмарою сунула темним коридором «Аляски», зупинила санітара. Кістлявий вирячився на підопічних із тринадцятої палати й заволав не своїм голосом.

— Що, бажаєте заступитися за цього покидька?! — горлав нелюд. — Чи, може, замість нього хтось до карцеру хоче?!

Несамовитість санітара нажахала Антонових захисників: одна річ — підпільно рятувати когось, а геть інша — заходити у відкритий конфлікт із адміністрацією.

— У карцер його, — гаркнув Шрек.

Санітари схопили непритомного Антона під руки й поволокли до сходинок, розштовхуючи душевнохворих своїми тілами. Під мовчазними поглядами решти пацієнтів їм вдалося просунутись углиб коридору і зникнути за поворотом, залишаючи юрбі чоловіків лише надію на мирне завершення сварки.

Світлана отямилась і, підібравши з підлоги свою косметичку, розігнала хворих по палатах. Одного разу вона скоса кинула гнівний погляд на Міхаеля, але той лиш опустив очі. Його друзі розвернулися спинами й почалапали в напрямку своєї палати, міркуючи над заходами, яких уживатимуть санітари до Антона.

Час тягнувся нестримно довго. Здається, минула вічність, поки санітари з Павловичем прийшли до палати розібратись з причинами ранкового бунту. З байдужим виглядом головний лікар узяв руку померлого Григорія і зробив декілька невдалих спроб відшукати пульс. Невтішний знак, поданий головою шефа, дозволив санітарам покласти небіжчика на ноші й винести за межі палати. На останок Павлович зміряв оком кожного присутнього й пригрозив:

— Хочете жити — мовчіть.

Лікар забрався геть, збуривши в пацієнтів нові хвилі страху.

9

Новина про смерть пацієнта розлетілася лікарнею й випурхнула за її межі. Обтяжена плітками, вона приголомшувала всіх, хто дізнавався про трагедію. Зранку до ночі узбережжя курортного містечка впивалося незвичною звісткою, яка з кожним днем поростала дедалі новими плітками. Коли ж цікавість публіки згасла, здебільшого через брак трагічних трафунків, до головного лікаря завітали незвичні гості.

У розпал погожого дня на подвір’я психлікарні в’їхала чорна «Skoda Octavia». Водій припаркував машину біля головного входу й зачекав, доки його пасажир вийде з автомобіля. Високий, статусного вигляду чоловік попрямував до дверей, тримаючи в руках шкіряний портфель. Його кинуло в піт від літньої спеки, якій добре давав раду автомобільний кондиціонер. Незнайомець дістав носовичок і, витираючи чоло, увійшов у вестибюль головного корпусу. Старенький черговий підвівся з твердим наміром з’ясувати мету візиту гостя, але одразу ж сів на місце, роздивившись посвідчення, продемонстроване елегантним гостем.

Уже знайомим шляхом чоловік пройшов у вестибюль і звернув ліворуч, у бік кабінету головного лікаря. Одинокі пацієнти й медсестри, що траплялися на шляху, жодним чином не відвертали його уваги від фінішної точки. Врешті його мандрівка скінчилась, і, постукавши, він увійшов до кабінету Павловича, що був традиційно наповнений тютюновим димом. Двері за прибульцем зачинилися.

Про те, що гість — велике цабе, свідчила поведінка Павловича, який запропонував йому своє крісло й розчинив навстіж вікно, намагаючись якомога швидше провітрити кабінет. Гість сухо привітався, дістав з портфеля папери й попросив склянку води. Безумовно, лікар міг віддати розпорядження телефоном одній із медсестер, але волів особисто вийти з порожньою карафкою, аби менше часу проводити з візитером. За п’ять хвилин він повернувся до кабінету й подав чоловікові склянку води:

— Прошу, майоре.

Офіцер на прізвище Петлиця, якого колеги поза очі прозвали «Петля» через мертву хватку, з якою той вгризався в розслідувані справи і в підозрюваних, кинув оформлювати протокол і взявся вгамовувати спрагу. Вільною рукою він підсунув папірець Павловичу і звелів:

— Усе, підпишіть.

Лікар схилився над запропонованим до підпису документом і під усні настанови Петлі взяв ручку.

— Експертиза підтвердила смерть без ознак насильства, але надалі, Веніаміне Павловичу, уникайте таких прикрих випадків і, найголовніше, — їх розголосу!

Лікар волів пустити останні слова повз вуха, але Петлиця вів розмову в тому самому руслі. Укотре попивши води, він дістав із портфеля місцеву газету і простяг лікареві:

— Про вашу вотчину стали часто згадувати в пресі, і мені здається, що витік інформації йде просто з вашого гнізда.

Павлович нехотя пробігся очима по заголовку статті.

— Ми здогадуємося…

Майор Петлиця витер мокре чоло й додав:

— Писаки рознюхали про нашу підопічну, отож ми її забираємо. Уночі по неї приїдуть, тому підготуйте транзитні документи.

Останній новині Павлович неабияк зрадів. Журналістку Злочевську «лікували» виключно по квоті спецслужб, і, хоча органи безпеки гарантували захист своїм прислужникам, скинути такий баласт було лише на користь подальшому плаванню. Візи Павловича на лікарняних документах, неправдиві діагнози й методи їх лікування можуть вилізти боком, якщо зміниться влада або відбудеться реформування системи охорони здоров’я, що про нього заявляють політичні лідери на шляху до євроінтеграції, тому чим менше паперів, тим краще.

З глибоких роздумів ескулапа вивів легкий ляпас Петлі, який убив на щоці володаря кабінету комара.

— Система безжальна до воїнів-одинаків.

Офіцер витер пальці й підвівся, даючи знак, що розмову завершено. Насамкінець він порадив головному лікарю:

— Зі статтею ознайомтеся, ворога треба знати в обличчя.

Петлиця сховав підписаний Павловичем протокол і вийшов із кабінету. Лікар узяв газету і вголос зачитав уривок статті:

— «Незважаючи на серію критичних репортажів, беззаконня й далі триває в стінах психушки. Над пацієнтами і досі проводять загадкові процедури, після яких вони набувають вигляду овочів…»

Кожне слово критики в’їдалося в Павловича кислотою. Розбурханий змістом статті, він гримнув кулаком по столу.

— Мерзота! Не вгамується ніяк…

Ніздрі лікаря напиналися з кожним подихом. Серце наливалося злістю. Його затрусило. Павлович ухопився за карафку і, ковтнувши води, пожбурив посуд у стіну.

— Доведеться вивести вас на чисту воду.

Очі лікаря запалали помстою. Хтива посмішка, яка скривила його вуста, не віщувала пацієнтам нічого доброго, і вже наступної ночі санітари взялися втілювати план свого шефа.

Задовго до появи Павловича на своїй посаді в лікарні і справді належним чином дбали за пацієнтів. Терапія передбачала психологічну допомогу, душ Шарко, а також заняття в басейні. Із крахом оздоровчої системи зруйнувалось і звичне ставлення до недужих. Мізерна зарплатня не стимулювала лікарів виконувати їхні обов’язки, тому поволі частина процедур скоротилась, а кабінети і басейн занепали, особливо після пожежі. Проте цієї ночі басейн знадобився санітарам та їхньому зверхникові.

Місяць підглядав у приміщення басейну крізь великі вікна, площі яких вистачало, аби небесне світило вихоплювало з темряви старенькі шафки, батареї, порепану плитку, позбавлену візерунків, і саму воду, поверхнею якої плавав тиньк зі стелі, пластикова тара, один шльопанець та зламана плавальна дошка. Вода в басейні стояла вже протягом кількох місяців, тому в повітрі витав ледь уловимий сопух. У різних куточках басейну було кілька дверей, деякі з них виходили з душових кімнат. Саме звідти долітали уривки чоловічих голосів, що поступово наростали. За певний час із темного коридору вийшли Бемоль та обурений манерами Шрека Міхаель.

— Агов, полегше можна, — поправляючи плече, озвався Місько.

— З тобою не можна, — заперечив Шрек і вкотре штурнув пацієнта в спину.

Міхаель сперся на Бемоля, й обоє завмерли, роздивляючись у тьмяному світлі пункт свого призначення. Для орієнтації в напівтемному приміщенні слух як орган сприйняття годився щонайкраще. Ритмічне попадання у воду дрібних предметів привернуло до себе увагу пацієнтів. Вони перезирнулись, а потім спрямували погляди в найтемнішу частину басейну. Коли їхні очі призвичаїлися до пітьми, обидва хлопці побачили на протилежному боці постать Чахлого, який, стоячи край басейну, шпурляв у воду камінці. За спиною санітара щось ворухнулось, і, примружившись, Міхаель упізнав у нерухомій постаті Антона з зав’язаними за спиною руками. Навіть здалеку було помітно, що їхній товариш здавався втомленим і геть безпорадним.

Чахлий порушив мовчанку.

— Нарешті вся команда в повному складі.

У високому і об’ємному приміщенні басейну голос санітара множився луною. Від такого спецефекту шкіра пацієнтів укрилася сиротами. Акустика додавала всьому дійству зайвої містичності, тож Міхаель наважився спитати про причину вистави.

— Що за фігня, чуваки?

Його голос злетів до стелі й, відлунюючи, рознісся усіма закутками басейну.

— Очкуєш? — єхидно поцікавився Чахлий.

Бемоль покосився на Міхаеля. Він, як ніхто інший з пацієнтів, відчував войовничий настрій адміністрації лікарні та, як жоден інший, знав його причину. Утім, товариш, нічого не відаючи, і далі мужньо дивився у вічі небезпеці.

— Боже милостивий, хоч його не чіпайте, він і так ледве дихає, — Міхаель прохав за Антона, кепський вигляд якого викликав співчуття.

Біля дверей коло Антона з Чахлим почулися кроки. Їхній звук наростав, допоки хтось наближався до басейну. Поява ще одної особи зосередила увагу пацієнтів на дверях, у яких спершу виник промінь світла від ліхтарика, а згодом вималювалася фігура Павловича в білому халаті. Щонайперше начальник звернувся до підопічних.

— Усі є?

Чахлий кивнув, але Павлович уже скерував промінь ліхтаря в бік Антона. Пацієнт примружився через надто яскраве світло.

Особиста поява Павловича, який, як правило, уникав участі в таких заходах, збентежила Міхаеля. Досі він сприймав нічну витівку санітарів виключно як акт їхнього самоствердження й помсти за вибрики Антона, але тепер ситуація загострилася. Наступні слова Павловича лише підтвердили його відчуття.

— Ну що, психи? У декого з вас лихий язик і заячі вуха, — Павлович окинув важким поглядом своїх пацієнтів. — Щоб не тягти кота за хвіст, пропоную гниді зізнатися добровільно. Як мінімум двох із вас це врятує.

Спохмурнілий вигляд Бемоля нагнав на Міхаеля жаху, але давати слабину він не збирався.

— Начальнику, ми й гадки не маємо, про що йдеться.

Відмова пацієнта не подіяла на ескулапів. Павлович заговорив знову:

— Ми знаємо про вас значно більше, ніж вам здається. Ти, мордо наркоманська, переховуєшся тут від в’язниці…

Обізнаність лікаря вразила Міхаеля. Він зроду не міг подумати, що хтось із персоналу здогадується про його справжні наміри. Його обличчя сполотніло, зливаючись із білим кахлем, що вкривав стіни басейну. Для сильнішого ефекту Шрек штурхонув його в нирку.

— Що, у штани наклав? Як кажуть у народі, жебрацької долі та арештантської неволі не зарікайся.

Міхаель пустив повз вуха Шрекові кпини, але замислився над словами психіатра. Отже, справжня мета його перебування в лікарні відома її очільникам. Злити такого пацієнта правоохоронцям можна будь-якої секунди, а тому триматися за цю соломинку немає сенсу. Утім, поки всю увагу адміністрації шпиталю прикуто до таких, як Антон, цього ніхто не робитиме, а отже, ще можна потягти час. Утішний висновок дещо підбадьорив бранця, і він повернувся до подій, які розгорталися поряд.

Павлович, стоячи біля Антона, так нахилився до пацієнта, що його вуса залоскотали тому вухо:

— Ваша величність «Водолаз» насправді теж має причини тут перебувати?

До фізичного болю Антонові додалося передчуття біди.

Мало того, що він зірвався та зайшов у відвертий конфлікт зі злочинною лікарською зграєю, яка запроторила його на кілька днів у карцер і надавала стусанів, а тепер непрозорі натяки Павловича сіяли паніку. Чоловіка лихоманило від самої думки, що їм відома геть уся правда — правда, яку знає лише він. Ні, це неможливо!

Не встиг Антон як слід себе опанувати, як Павлович підкинув нове питання:

— Не хочеш розказати, чому тебе переслідує привид?

Влучні слова лікаря нарешті похитнули Антонову впевненість. Ці стежки, якими психіатр вимощував свою стратегію допиту, сходилися в кільце — кільце, що от-от візьме його в облогу.

Пацієнт приготувався до найгіршого, але, на щастя, Павлович рушив у напрямку Бемоля.

— А що нам заспіває пташка? Чи народний артист психушки? Яке прізвисько тобі до вподоби?

Жонглювання натяками не потрапило прямо в ціль, але, як і друзям, Бемоль мав що приховувати від лікарів. Вигадана легенда, неправдиве ім’я та прізвище, професія, сімейний стан, хвороба й навіть заявлена мета його переводу на «Аляску» були луб’яними. Один рух, одне слово — і його викриють, а потім просто знищать, як Григорія…

Думки про смерть ледь не вивели співочого пацієнта з рівноваги, а вже наступне запитання Павловича мало не скинуло його до прірви.

— Може, це твій розспіваний язик стукає комусь на волю? Га? А давай ми тебе скупаємо в басейні?

Попри відстань і наповнений водою басейн, що був між обвинувачем і пацієнтом, погрози дістались останнього вчасно. Бемоль відступив від краю водоймища. Павлович не зупинявся:

— Нічого страшного — поплаваєш трішки. Ну, або підеш на дно, себто втопишся…

Така перспектива неабияк нажахала Бемоля, який, обороняючись, заспівав тихеньким голосом:

Піду втоплюся у річці глибокій,

Шукати стануть — нескоро знайдуть[7].

Основна риса, яка характеризувала Бемоля як психа — в очах лікарів, товариша і решти пацієнтів — дала збій. Рано чи пізно цей мелодійний голос і вдало дібрана пісня мали стати кісткою в горлі комусь із медперсоналу, і наразі ним виявився Шрек. Велетень щосили загатив невгамовного пацієнта в живіт.

Не годен оговтатися, нещасний Бемоль присів, аби не впасти у воду, якої завжди уникав.

Угамування народного артиста психушки дещо заспокоїло Павловича. Він пригладив вуса з бакенбардами й нарешті озвучив подальші свої наміри:

— Ви троє перебуваєте тут з дивних причин, тому підозрюємо вас у зливанні інформації про стан справ у нашій лікарні. Востаннє пропоную одному з вас зізнатись у скоєному, інакше — утрьох розділите цю кару.

Погрози Павловича звучали переконливо, але жоден із трійці не зізнався у висунутих їм звинуваченнях. Мовчання пацієнтів затягувалося, скупчуючись у повітрі грізною хмарою, яка ось-ось мала розродитися блискавицями на їхні голови. Роль Зевса взяв на себе Чахлий:

— Зараз ми зіграємо в одну гру, яка називається «Золотий ключик».

Кістлявий санітар заходився пояснювати бранцям правила вигаданої шефом гри:

— Ваш товариш зануриться у воду і буде там доти, доки ви не знайдете ключа, щоб звільнити його руки від якоря.

Бемоль із Міхаелем переглянулися, не до кінця розуміючи свою місію. Їхня кволість викликала в Чахлого роздратування, тому він взявся ще раз пояснювати:

— З ваших тупих облич бачу, що нічого не второпали. Отже, його життя, — Чахлий поклав руку на плече безсилого Антона, — у ваших руках. І оскільки часу матимете обмаль, дарую вам невеличку підказку: ключ у шафках, позаду вас.

Двоє пацієнтів синхронно повернулися в бік шафок, воліючи нарешті до кінця зрозуміти поставлене перед ними завдання, аж раптом гучний сплеск води повернув їхні погляди в початкову точку. На протилежній стороні між Павловичем і підлеглим бракувало Водолаза.

Антон ішов на дно басейну з прив’язаним до ніг акумулятором. Він не смикався: зберігаючи спокій, заощаджував кисень. Призначена йому роль жертви зі скутими кінцівками допомогла завчасно обрати стратегію майбутньої поведінки в разі розгортання найгіршого сценарію. За весь час, проведений у басейні, бранець не зронив жодного слова, не силкувався звільнитися від тугих вузлів, що знерухомили кінцівки, не захищав себе словесно. Досвідчений пірнальник зберігав спокій, завдяки якому нормальне серцебиття не пожирало дорогоцінний кисень.

Його ж друзі, охоплені панікою, безпорадно спостерігали за цим знищенням, аж поки голос Чахлого не привів їх до тями:

— Так і будете стояти?

Питання Чахлого зрушило з місця Міхаеля. Оговтавшись від шоку, він кинувся до стіни й почав одні за одними відчиняти дверцята шаф. Вони гупали об дерев’яні рами, стягнуті назад заржавілими пружинами. Звуки від ударів здійняли чималий шум, у якому тонули сподівання врятувати Антона. Ця катавасія тішила Чахлого. З садистичною посмішкою він спостерігав за героїчними стараннями пацієнта, що самотужки побіг шукати ключ. Натомість Бемоль стояв, наче в ступорі. Наполохавшись обізнаності Павловича, він майже змирився з поразкою і досі не вірив, що чаша покарання минає його. Зі стану прострації його вивів голос Міхаеля, що раптом заверещав на весь басейн:

— Чого стоїш, мов укопаний?! З того кінця давай!!

Бемоль блискавично кинувся виконувати Міхаелів наказ. Реакція артиста додала Чахлому такого азарту, що він аж роззявив рота. Потираючи руки, кістлявий санітар спостерігав за розвитком подій, забувши про власну жертву, яка вже протягом кількох секунд перебувала без життєво необхідного повітря.

Акумулятор опустився на дно. Антон, прип’ятий до нього ланцюгами і з повними легенями набраного повітря, тепер поплавком висів над своїм бездушним катом. Секунди спливали надто швидко. Його життя обривалось у басейні психічної клініки, і врятувати його могло лише диво.

— Є! — вигукнув Міхаель, зірвавши з гачка ключ.

Не гайнуючи дорогоцінних секунд, він пірнув у басейн, супроводжуваний молитовним поглядом Бемоля. Розбурхане адреналіном серце остудилося в прохолодній воді. Одежа змокла й тягнула донизу, проте рішучі махи руками дали Міськові змогу дістатись Антона.

На якусь мить світловий меч, направлений Павловичем згори, проштрикнув скаламучену воду й освітив Антонове обличчя. Міхаель жахнувся. Очі товариша викотилися з орбіт, на скронях понадувалися вени, ось-ось — і він розкриє рота, щоб ковтнути повітря, та дістане смертельну порцію води. Часу було обмаль. Міхаель підплив до ніг, зв’язаних ланцюгами, і зробив першу спробу відімкнути замок — невдало. Знайдений ним ключ абсолютно не підходив до цієї колодки. Від безпорадності Міхаель роззявив рот, аби закричати на все горло, але натомість із грудей вирвалися кисневі бульбашки, що полетіли догори. Облишивши марні спроби звільнити Антона, він відштовхнувся від дна ногами та, опинившись над водою, гукнув до Бемоля:

— Ключ — не той! Шукай далі!!!

Тієї-таки миті Бемоль побіг до шафок на нові пошуки.

Тремтливими руками він шарпав дверцята одні за одними, ризикуючи проґавити дорогоцінну знахідку. Міхаель роздивлявся довкола. В екстремальних умовах мозок спроможний вигадати найрізноманітніші варіанти порятунку, і саме таким Міхаелю видався гумовий шланг, прикручений іржавим дротом до батареї опалення, крізь який узимку зливали воду з метою розповітрити мережу.

Тиск водяної маси вичавлював з Антона життя. Його рештки причаїлись у легеневих нетрях, заледве впоруючись із повітряними тортурами, влаштованими Павловичем і компанією. Дорогоцінні тридцять-сорок секунд проминули, і виснажені легені готувалися капітулювати перед водяною загрозою, аж раптом — перед ним удруге з’явився Міхаель. Товариш безперестанку подавав сигнали, вказуючи на перегнутий в основі шланг. Антон умить збагнув, як йому врятуватись, і вустами припав до цієї «соломинки». Випорснувши залишки повітря, він міцно зафіксував зубами кінець шланга і, нарешті, приготувався зробити перший вдих. Міхаель розтиснув пальці, і гумовий подовжувач набрав своєї первинної видовженої форми. Антон задихав. Сподвижений порятунком друга Міхаель виринув на поверхню.

— Ну що там? — спитав він Бемоля, заледве його голова з’явилася над водою.

Не облишаючи пошуків, Бемоль відгукнувся:

— Анічогісінько!

Драма, що розгорталася навколо порятунку Антона веселила санітарів, а надто — Чахлого. З його обличчя не сходила садистська посмішка з приводу влаштованого пацієнтам перформансу. І навіть Міхаелева ідея його потішила, проте — ненадовго. Він вирішив додати свою лепту в цю жахливу гру. Поки обидва пацієнти йшли назустріч один одному, відкриваючи дверцята шафок, він підкрався до шланга й наступив на нього, перекриваючи Антонові життєво необхідний кисень.

У скаламученій і прохолодній воді Антон знов опинився в обіймах смерті. Раптовий брак кисню знов повернув пацієнта в роль мученика. Сили боротися вже не було. Розхитані нерви здавали позиції, готові змиритися з фатальним кінцем; Антон навіть не здогадувався, що нагорі точиться справжня битва за його життя.

— Ці зачинені! — крикнув Бемоль, натрапивши на замкнену шафу.

Мокрий, неначе хлющ, Міхаель підбіг до напарника і спробував відчинити двері — зась! За лічені секунди пацієнт усвідомив, що їх замкнено. Блискавична реакція допомогла Міхаелю зорієнтуватися в ситуації, і він підняв з кахля пожбурений ним спересердя ключ, коли з’ясувалося, що той не підійшов до замка на Антонових ногах. Хвалити Бога: цього разу фортуна бодай трішки всміхнулася хлопцям.

— Є!!! — радісно вигукнув Міхаель, відімкнувши шафу.

Бемоль разом із ним зазирнув усередину, де висів іще один ключик. Міхаель умить зірвав знахідку й пірнув із нею до басейну.

Антон усе ще боровся за життя. Надія на порятунок згасала разом із запасом кисню, що потребував поновлення. Через його нестачу кордони між реальністю і мареннями стирались, а двері до вічності прочинилися. Міхаель, який підпливав назустріч, видався Антону примарою, морською істотою, що прагне допомогти, але не знає як. Та тільки не цього разу. Міхаель рушив прямісінько до його ніг і за якусь секунду звільнив бранця від смертельного вантажу. Вийти сухим із води, навіть зі зв’язаними руками, було тепер для Антона, професійного рятувальника, справою честі. Він розвів ноги і якомога дужче ворухнув кінцівками, направляючись назустріч життю.

Бемоль, що увесь час стояв навколішки край басейну, вхопив Антона за мокру сорочку й підтягнув до борту водойми. Засапуючись від тривалого кисневого голодування, Антон жадібно ковтав повітря. Жага до життя відроджувалася з кожним подихом. Два пацієнти, які щойно врятували йому життя, видавалися найріднішими людьми, і, опинившись у їхніх обіймах, він почувався щасливим. Натомість медики, що занурили його в справжній морок, викликали чимраз більшу ненависть.

Дружня сцена насторожила Павловича, що в супроводі свого почту покидав приміщення басейну. Ці троє аж надто стояли горою один за одного. Такий союз видавався йому загрозливим, і, на тверде переконання лікаря, йому слід дати раду. Надії, що пацієнти зроблять із сьогоднішнього уроку правильні висновки, не було. Ті кончелиги навіть не зізнались у скоєному, а в тому, що це один із них, Павлович не сумнівався. Проте психіатр не западав у паніку. Це був лиш один із епізодів великої гри.

10

Наступного ранку Шрек вів двох пацієнтів, змушуючи їх тягнути невеличкий балон. Його переважно волік Бемоль, оскільки Антон був настільки безсилим, що ледве переступав з ноги на ногу. Трійця петляла знищеним коридором, щоразу просуваючись подалі від тринадцятої палати. У цій місцині мало коли хтось бував. Через брак ремонту більшість палат пустувала і була набита всіляким непотребом: від поламаних ліжок до старих «друкарок» та їхніх картриджів, давно списаних бухгалтерією. У разі, якщо справи поліпшаться, Павлович зможе обладнати ще кілька палат для новоприбулих пацієнтів, але наразі в цьому не було нагальної потреби.

З кожним кроком над головами мандрівників більшало комашиних зграй. Усіляка мошва і комарі дзижчали над головами, аж поки безсоромно не обліпили тіла своїх жертв. Санітар щодуху відмахувався від надокучливих комах. Бемоль робив те саме вільною рукою, і тільки Антон не звертав на кусливих шкідників жодної уваги.

Шрек зупинився перед дверима однієї з комор і, повертаючи ключ у замку, взявся пояснювати:

— У підвалі комарі й різна мошка завелася, мабуть, через вологу. Ваше завдання — вивести ту нечисть. Балон з отрутою маєте, зараз оприскувач дістану…

Санітар хутко зайшов до відчиненого ним приміщення і, вилаявшись на комах, почав нишпорити в коморі, грюкаючи всіляким мотлохом, що лежав шкереберть у нього під ногами. Антон із байдужим поглядом вбирав у себе гуркіт різноманітного начиння, аж поки з темного приміщення в коридор не викинули його гідрокостюм. Бемоль, що присів перепочити після обтяжливої прогулянки з металевою ношею, зірвався на ноги від збудженого голосу Антона:

— Це ж мій костюм! Це мій гідрокостюм «Скорпена»! — вигукнув Антон, кинувшись до втраченого під час оформлення до лікарні свого робочого знаряддя.

Знахідка розбудила в Антонові дитину. У цьому зашкарублому притулку, де людям вправляли мізки, він натрапив на щось давно знайоме, надто рідне його серцю. Пацієнт підхопив свою амуніцію й завзято почав обмацувати кожен шов, сяючи щирою усмішкою. Раптом усміх зник із його обличчя. Така зміна емоцій насторожила Бемоля, ба навіть Шрека, що висунувся з комори, почувши радісні вигуки пацієнта.

— Та його порізано! — з Антонових вуст зірвався відчайдушний крик.

Бемоль безпорадно глипнув на знахідку. Шрек нарешті дістав розпилювач і, відмахнувшись від зграї комах, грюкнув дверима.

— Купиш собі новий, — байдуже відповів санітар, замикаючи двері.

Сіра буденність Шрекового голосу роздратувала Антона. Він різко повернувся до санітара і, випустивши гідрокостюм із рук, схопив велета за вилоги халата. На диво, санітар не пручався. Він зустрів нападника важким і холодним поглядом, що без слів погрожував Антону легкою розправою.

— Хочеш помірятися силами, психу? — спокійно запитав Шрек.

Бемоль із острахом дивився на двобій між Антоном та вдвічі більшим суперником. За відсутності Міхаеля він мало вірив у власну креативність, якої ніколи не бракувало їхньому товаришеві. У разі сутички він не зможе допомогти змарнілому після всіх знущань Антонові. Він не годен допомогти навіть собі через власну фізичну кволість, отож навряд чи братиме участь у сутичці між пацієнтом і санітаром.

Нарешті Антон і сам це втямив. Нерівність сил схиляла шальки терезів на бік його поразки, яка геть знекровила б виснаженого пацієнта, тож він відпустив халат Шрека.

— Бачу, ти ще не зовсім з глузду з’їхав, — гордовито прокоментував свою перемогу санітар і, щоб поставити крапку, наказав: — Бери розпилювач і шуруй до підвалу.

Обидва чоловіки підкорилися словам шпитального наглядача. Зі своїм вантажем вони пройшли ще кілька метрів і зупинилися перед новими дверима, що їх Шрек назвав «входом у підземелля». Він власноруч приєднав оприскувач до балона з отрутою й виголосив настанову:

— Розприскуйте на все, що бачите.

Вигляд розчавленого Антона гнітив Бемоля, тому, щоб якось підтримати друга, він перепитав у Шрека:

— Хіба це наша робота?

Озлоблений вибриком ще одного пацієнта, санітар недоброзичливо глипнув на артиста:

— Це у ваших інтересах.

Аби посилити вплив своїх слів, санітар конкретизував:

— Інакше ми вашу кров будемо пити.

Аргументація не потребувала жодних додаткових пояснень. Обидва пацієнти мовчки озброїлися запропонованим інструментом, надягнули респіратори й ступили в підвал. Двері за ними зачинилися.

Спочатку був звук — тонке і в’їдливе дзижчання настирливих комах, що скупчилися в один суцільний організм, спровокований непроханими гостями до оборони. У непроглядній темряві їхній гомін не лякав пацієнтів, аж ось Бемоль увімкнув ліхтарик, виданий йому Шреком, і в промінні світла з’явилися хмари летючих москітів, спраглих людської крові.

— Ого, та їх тут мільйони! Давай сюди нашу зброю.

Лишивши жаске число поза увагою, Антон передав напарникові балон із отрутою й пішов собі вперед, розчиняючись у темряві підвалу. Не ступивши і двох кроків, він знову почув змінений респіратором голос Бемоля:

— Обережно, там сходи обриваються.

Антон навіть не спромігся поставити собі запитання, звідки Бемоль знає про наявність у темному підвалі обриву. Бемоль сумовито відвів очі. Відчуженість Антона він поклав на власний карб, адже не захистив його в сутичці зі Шреком. Аби хоч якось догодити другові, Бемоль вирішив самотужки боротися з надокучливими комахами. Націливши промінь із налобного ліхтарика на стелю, він напомпував балон повітрям і під тиском розприскав першу порцію отрути. Шкідливі випари розворушили комашине царство, яке поспіхом розлетілося навсібіч, зокрема і в темряву, де щез Антон. Відмахуючись від них руками, Антон далі рухався в пітьму, аж поки не втратив опори під ногами. Пролунав плюскіт води, яка ковтнула пацієнта з головою.

— Антоха! — гукнув Бемоль і кинувся на поміч, світловим променем ліхтаря торуючи собі шлях у темному тунелі.

Виринувши, Антон учепився в простягнуту руку Бемоля, що якраз устиг підбігти до краю. Стихія забрала у свого бранця залишки стійкості, яку по черзі нищили то санітари, то невдалі спроби дати лад своєму минулому. Боротьба за життя неабияк виснажила чоловіка, а випадок із гідрокостюмом і зовсім доконав. Антон сів під стіною і, спливаючи потоками брудної води, ледве стримував сльози.

— Не щастить тобі на воду, — спробував розважити товариша Бемоль, освітлюючи водяну поверхню, якою розтікалися кола, б’ючись об цегляні мури.

— Суки, костюм порізали, — пробурмотів Антон, зціпивши від злості зуби.

Промінь ліхтаря занишпорив плесом штучного водоймища.

Бемоль підвівся, занепокоєний прибулим об’ємом води, якого донедавна тут зовсім не було.

— Хай йому чорт! Дідько! — втративши самовладання, вилаявся Бемоль.

Його голос полетів до єдиного виходу, де все ще чатував Шрек.

Вигуки пацієнтів насторожили санітара і, відчинивши двері, він зазирнув у підвал.

— Агов, психи, чого розверещалися?!

Бемоль схаменувся, вражений власною необачністю.

— Усе гаразд, просто тут вода! — заспокоїв він санітара.

— Ворушіться там! — гаркнув Шрек і замкнув двері.

Стомлений Антон підвів на товариша важкий погляд. Йому було геть не зрозуміти Бемолевого розпачу. Чистий і сухий, він стояв поруч, нарікаючи на прибулу воду в темному підвалі.

— Чого ти розійшовся через ту воду? — поцікавився Антон.

Його питання трішки пригасило небувалий запал Бемоля.

Він утихомирився, сів біля нього й пошепки відповів:

— Там, — Бемоль вказав пальцем на воду, — був вихід у головний корпус, а тепер його затоплено!

Антон став навколішки та обіруч ухопив співрозмовника за плечі.

— Ану, повтори ще раз!

— Тихо ти! — обірвав його на півслові Бемоль і пояснив: — Цим підвалом можна було вийти в головний корпус. Двері відчиняються зсередини підвалу. Можна спокійнісінько вийти, а тепер дзуськи. Тут повно води, щоб їй…

Відсапнувши, Бемоль додав:

— З басейну витекла чи що?

Та Антон вже не чув цих слів. Він рвучко схопився на ноги й утупився в темінь підвальних нетрів. Бемоль обмірковував виниклу проблему і не надто зважав на збуджений стан сусіда по палаті. Останній, між іншим, всотував кожне почуте слово.

— Скільки метрів має коридор?

Антонове запитання вивело Бемоля з тільки йому відомих роздумів.

— Двадцять, не більше.

— Повороти є? — і далі випитував Антон.

— Ні, там усе по прямій. Тут сходи закінчувалися, можна було зістрибнути.

Нарешті надмірний інтерес Антона викликав у Бемоля певні підозри. Схвильованим голосом він перепитав:

— Ти з якою метою цікавишся?

У світлі ліхтаря погляд Антона як ніколи здавався цілком тверезим і цілеспрямованим. Його переповнювала рішучість і нестримне бажання покинути стіни цього закладу, доки його не загнали в могилу:

— Час забиратися звідси, поки ще живі.

На підтвердження серйозності своїх намірів Антон рушив до води. Його рішучість перекреслювала всі варіанти виходу з кризи, що їх Бемоль змальовував подумки за останні секунди. Аби не звести нанівець цілу справу, артист став на шляху напарника.

— Зупинися!

Вимога Бемоля пролунала надто різко, тож Антон не зміг її знехтувати. Хлопець зупинився, дослухавшись поради товариша, а втім, зробив це на секунду, воліючи почути аргументи, здатні його спинити.

Ліхтар Бемоля світив просто у вічі. Комарі оговталися після газової атаки й укотре стали докучати непроханим гостям. Аби позбутися їх, Бемоль зняв ліхтар і скерував світло в протилежний бік, після чого заходився пояснювати Антонові причини своєї поведінки.

— Цією втечею ти можеш зіпсувати всю операцію.

Шепіт Бемоля став тихішим за комарине дзижчання, що тільки збільшило інтерес Антона до його слів.

— Яку операцію? — перепитав Водолаз і одразу ж додав. — Нас цілеспрямовано знищують, а ти тут операції розробляєш. Із мене досить!

— Будь ласка, тихіше, — благав Бемоль співрозмовника. — Я знаю і прекрасно розумію твій настрій, але ти тільки подумай, скількох людей вони ще знищать, якщо їх не зупинити.

Обличчя Бемоля світилося благородством. Антон замислився. Усі прикрощі тутешнього лікування він пізнав на собі й, маючи в карцері вдосталь часу на роздуми, вирішив за першої можливості покинути шпиталь, незважаючи на власні проблеми і страхіття, що чекають на волі. Психічний стан стабілізувався, натомість фізичне здоров’я похитнулося саме через свавілля лікарів. Роздоріжжя, на якому опинився Антон, потребувало рішень, і, поки він міркував, Бемоль доводив до кінця свою думку:

— Я журналіст, Антоне. Нашу колежанку запроторено сюди за наказом спецслужб, а я таким чином продовжую її справу.

Зізнання товариша насторожило Антона. Виявляється, учорашні тортури, що ледве не закінчилися його смертю, були з вини Бемоля. Якби не пітьма, артист не витримав би важкого погляду, яким дивився на нього Антон. Проте докори сумління й без того догризали співця, тож він поспішив перепросити:

— Вибач, що через мене тобі довелося зазнати такої муки. Я взагалі не вмію плавати, та й, зізнавшись, поставив би хрест на всій операції.

— І в чому її суть?

— Збираю компромат на Павловича і його «гестапо». Цей хід я використовував, щоб передавати й отримувати дані від редакції.

Бемоль торочив про дивні речі. У цьому царстві мороку й абсолютної диктатури головного лікаря налагодження каналу з передачі будь-якої інформації здавалося вельми безнадійною справою. Зі всюдисущими санітарами й заґратованими вікнами це скидалося на божевілля.

— І яким чином це відбувається?

Бемоль затнувся. Чіткі питання Водолаза містили загрозу витоку інформації, але іншого шляху він не мав: йому потрібен Антон!

— Ми підкупили прибиральницю, яка залишає в урні зі сміттям, що якраз стоїть коло виходу з цього підвалу, передачі для мене. І сьогодні, — Бемоль озирнувся, чи часом немає когось у них за спинами, — і сьогодні там буде відеореєстратор та ключ від кабінету Павловича. Розумієш, наскільки все серйозно?

Розмах операції справді вражав. Завербована прибиральниця, пристрої стеження, вмонтований в оздоровчу вертикаль Бемоль як агент під прикриттям — від таких новин голова Антона пішла обертом. Навіть цих пояснень вистачило, щоб осягнути весь розмах затіяної боротьби. Цікавість Антона лише зростала.

— Яким чином ви дістали ключ від його кабінету?

— Це сталося цілком випадково, хоча ми готувалися. Моїй нібито дружині, яка, за легендою, запроторила мене сюди, пощастило зняти зліпок із ключа Павловича, коли той вийшов із кабінету. Ми не можемо знехтувати таку удачу.

Бемоль говорив завзято. Його слова торкалися душі Антона, який дедалі більше захоплювався героїзмом усіх причетних до цієї справи.

— Завтра в неї друга зустріч із Павловичем, на якій вона має передати гроші, а вже після цього я мушу втрапити під коток репресій. Тому камеру вкрай важливо встановити сьогодні, зібрати докази — і тоді можна давати драла.

Можливість завдати удару у відповідь дещо згладила провину Бемоля перед Антоном, який природно жадав помсти. Досі Антон видавався собі воїном-одинаком, що самотужки попер проти цілої системи, аж виявляється — ні. Існування однодумців стримало його поклик до втечі. Коли є «чорний хід», дати задню завжди вдасться, а от помститися за Григорія, за тортури й пошкоджений костюм — ніколи.

Антон вагався. Незапланована втеча загрожувала форс-мажорними обставинами, основною з яких була відсутність домівки, де можна б знайти прихисток, і, щоб не вскочити в цю пастку, конче слід подбати про це заздалегідь. Зруйноване особисте життя схилило наміри Антона на користь лікарняного стаціонару. Кілька днів можна витратити на підготовку, а вже потім реалізувати всі плани. Подумавши, Водолаз знову взявся розпитувати Бемоля про стан справ:

— А що на нього зараз є?

Антонова цікавість до операції лише підбадьорила Бемоля, і він повів розповідь далі:

— Мені вдалося вивідати, що Григорія замовила його коханка, яка намагається втюхати й, очевидно, таки втюхала цю квартиру своєму синочкові. Шпряха теж тут через своє подружжя, хоча багато в чому опинитися в психушці йому допомогла горілка.

— Чекай-чекай. А я, Міхаель? — перебив Бемоля Антон.

Бемоль не зволікав із відповіддю:

— Міхаель у них під прицілом, а ти…

Бемоль зупинився. Він не знав причин шпиталізації Антона до «Аляски». Зазвичай цей алгоритм починався з терапії в головному відділенні, а вже після зустрічі з рідними чи замовниками особливих пацієнтів переводили далі, та у випадку з Антоном усе було інакше. Звідки ж йому було знати, що того злощасного вечора іскрила електрика, і декотрі з вільних палат залишилися без світла. Утім, артист висловив свою думку:

— Гадаю, тебе теж замовили.

Антон, який знав справжню причину шпиталізації, ліниво заперечив версію свого товариша:

— Я потрапив до лікарні через галюцинації, а пресують вони мене, бо порушую дисципліну.

Часу на суперечки не було, тому Бемоль обмежився поверховим аналізом ситуації, що склалася довкола Антона.

— Може, й так, але мені здається, що задля дисципліни тебе надто довго тримали в карцері. У будь-якому разі про це можна довідатися, роздобувши чорну бухгалтерію Павловича. Там він реєструє всіх «замовних». Цей зошит він зберігає в сейфі.

Бемоль мав рацію. Антон пригадав, як Павлович копирсався в старому сейфі під час їхньої зустрічі, а проте ніякого зошита не бачив. Отже, як мінімум стосовно нього — Бемоль помилявся!

Антон не квапився переконувати товариша в протилежному. Загнаний привидом до психушки, він направду відчув полегшення саме в шпиталі. Галюцинації припинилися, страх відступав, і життя, здається, ставало на рейки, хоча й тяжкий гріх каменем лежав на дні його душі. Дати цій біді раду Антон збирався після виписки з лікарні, яка загальмувала через конфлікт із ескулапами.

Одначе слова Бемоля про чорний список залишили слід в його пам’яті. Вони не відпускали, підбурюючи цікавість до таємничого зошита, у якому може бути і його ім’я. Ця невідомість давала Антону зайвий привід залишитись, аби достеменно переконатися в руці потойбіччя, що скерувала його сюди.

— Гаразд, а як тепер бути, коли єдиний вихід затоплено? — поцікавився Антон, викликавши в Бемоля величезний подив.

Артист ухопився за рятівне коло, кинуте другом і заходився тлумачити на свій лад єдиний можливий вихід із ситуації.

— Завдяки твоїм професійним навичкам ти легко здолаєш цю відстань під водою.

Бемолева впевненість здивувала Антона. Надто його слова відгонили гладкістю, обізнаністю і тривіальністю щодо виконання задуму.

— Це божевілля, — заперечив Водолаз, на що дістав цілком закономірну відповідь:

— Ну ми ж психи.

Таємну змову пацієнтів перервав голос Шрека, шо знову поцікавився їхніми справами:

— Психи! Ви де пропали?!

Втручання санітара змусило Бемоля завершити розмову:

— Уночі зустрінемося в туалеті та все обмізкуємо — там безпечно.

За цим пролунала відповідь санітарові:

— Усе гаразд, начальнику! Ми вже закінчили!

Прочинені Шреком двері залишили світловий шрам на тілі підвальної темряви. Смужка світла правила за орієнтир хлопцям, які покинули розмовляти, щоб не викликати пильність санітара, і, оточені мрякою й тишею, поверталися до виходу.

На сьогодні завдань більше не було, тому, з виказаної санітарами ласки, пацієнти увесь день пробайдикували. Для Антона день минув у роздумах. Несподівано в співочому психові він знайшов адекватного союзника, здатного логічно мислити. Його висновок про наявність чорної бухгалтерії головного лікаря й за сумісництвом диктатора цього шпиталю не давав Антонові спокою. Імовірність побачити себе в цьому списку дорівнювала нулю, адже сюди його спровадила розхитана психіка й змусила тут лишитися залізна логіка, проте, щоб уповні в цьому переконатись, Антон вирішив спробувати проникнути в кабінет Павловича й поставити хрест на цьому докучливому питанні.

Вони йшли навшпиньках. Тихо кралися напівтемним коридором, аби не стривожити поодиноких пацієнтів, що вешталися по палатах чи лежали в ліжках із лише їм відомими думками. На правах ініціатора операції Бемоль ішов першим. Він шмигнув у туалет, тягнучи за собою збентеженого Антона, який дедалі дужче перейнявся можливістю зазирнути в таємничий зошит Павловича.

Руйнівний інтер’єр вбиральні мав пальму першості серед убогих покоїв відділення, яке офіційно мало назву одного зі штатів Америки. Котрийсь зі зливних бачків пропускав воду, і її дзюрчання наповнювало луною приміщення туалету. Сюди ж крізь матове скло вікна прокрадався промінь світла від вуличного ліхтаря.

— Стій тут, — скомандував Бемоль і тишком-нишком пішов у одну з кабінок.

Він повернувся з невеличким згортком, і заколотники вирушили в протилежне крило лікарні.

За хвилину дісталися занедбаних палат, повз які проходили зранку, а вже потім і дверей до підвалу. Без зайвих церемоній Бемоль устромив у металеву скобу, на якій висів замок, виделку і, потягнувши на себе, висмикнув скобу з дерев’яного полотна — двері прочинилися, залишивши колодку неушкодженою. Антон не втримався від компліменту:

— А ти трюкач.

— Доводиться інколи проявляти кмітливість.

Хлопці поринули в темноту підвалу, і тільки там Бемоль увімкнув ліхтарика, якого вийняв зі свого згортка. Прокладаючи шлях світловим променем, він повів за собою Антона в місце затоплення. Коли прийшли, артист сухо наказав:

— Роздягайся.

— Навіщо? — здивувався Антон.

Бемоль спрямував світло на обличчя співрозмовника.

— Ти ж не будеш потім у мокрих кальсонах по психушці ходити. Ще й уночі.

Несамохіть Антон скинув із себе вбрання й поклав його в порожній пакет, запропонований Бемолем. Той завзято почав скручувати одяг у поліетилен, поступово витискаючи звідти повітря. Завершивши, Бемоль повернув пакет Антонові й сказав:

— Думаю, не промокне. Тепер слухай сюди.

Голий Антон став ласим шматком для міріад комах, що, зачувши можливість поживитися, купчилися над ним вже з добру хвилину. Почасти рятуючись від них ляпасами, Водолаз уважно слухав маршрут, яким мав проплисти. Відстань у двадцять метрів — чималенька, але йому до снаги.

— Увесь час тримайся правої стіни, ліворуч — іде відгалуження, тому випадково не пірни туди.

— Там теж сходи? — перепитав Антон, лупцюючи себе по плечах.

— Так, не помилишся. Тепер камера: вона має бути в урні, одразу біля дверей підвалу — вони завжди відчинені. Кабінет Павловича за їдальнею — знаєш. Пристрій замаскуй нагорі, придивися, де краще, щоб Павлович не помітив. Увімкни й залиш, вона вийде з сонного режиму, зафіксувавши в полі зору перший рух.

Тривалий монолог виснажив Бемоля, і він перевів дух. У тиші, що запала, комашине дзижчання звучало грізніше. Сотні пар крилець ритмічно працювали, що не давало «гостям» спокою. Найбільше вони дошкуляли Антонові, тож, повторивши подумки Бемолеві настанови, він поспішив у воду.

— Світи в цю точку, доки я не повернуся. У разі чого матиму орієнтир, — пояснив свою ідею Антон.

Промінь ліхтаря ковзнув надщербленим краєм бетонної підлоги й зупинився біля берега, де Антон спускався у воду. Його ноги торкнулися дна, вода сягала грудей, щипаючи прохолодою. Нічна пора й кам’яні мури підземелля посилювали відчуття холоду, яке змусило професійного рятівника негайно почати операцію. Він кивнув Бемолю і, набравши повні груди повітря, пірнув у рідку пітьму.

Лінія долі вкотре вела чоловіка під воду. Обов’язок рятувати людей вимагав регулярних занурень, але жодного разу не доводилося вирушати на пошуки невідь-куди. Дезорієнтація й далі переслідувала Антона не тільки в особистих проблемах, а й навіть у справі його честі.

Він проплив крізь отвір дверей, по вінця залитий водою, і поволі просувався далі, дотримуючись правої сторони. Професійні навички давали почуття впевненості перед відстанню, яку мав долати з заплющеними очима. Ноги обережно молотили воду, наближаючи Антона до фінішної прямої. Нарешті руки вперлися в ще одне проймище, відштовхнулися від стінки, і плавець з’явився над водою. Бемоль не обдурив: відрізок виявився під силу тренованому організму і, здається, привів Антона куди слід.

Клацаючи зубами через лютий холод, Антон мерщій узявся махати руками-ногами, розганяючи по тілу застиглу кров. Трохи обсохнувши, хлопець одягнувся та крадькома рушив бетонними східцями до дверей, які накреслило в темноті, наче лезом, коридорне світло.

З кожною сходинкою серце Антона калатало дедалі гучніше. Маховик серцебиття розкручувала небезпека, що причаїлася за дверима попереду. Там, у довгих і звивистих коридорах головного корпусу лікарні, блукали санітари, медсестри та звичайні пацієнти. Усій цій братії бажано не навертатися на очі, а надто — медперсоналу. Антон не мав жодних сумнівів щодо успіху майбутньої операції; після її завершення він із чистою совістю випурхне зі шпиталю. Галюцинації не повторилися в лікарні жодного разу! Попри пережиті знущання, Павлович, свідомо чи ні, доклав зусиль до Антонового одужання, і тепер спокійно можна повертатися в минуле життя. Щоправда, там чекають негаразди. Тривалу відсутність на роботі пояснила б медична довідка, видана Павловичем, але ж самовільна втеча позбавить цього привілею. Утім, проблеми на роботі здавалися мильною бульбашкою супроти родинної драми й тяжкої трагедії, що виникла потім. Ці обставини й досі гнітили Антона, і лише завдяки лікуванню вдалося приборкати скалічену психіку й загнати Привида у закапелки свідомості.

А що, як раптом він воскресне з нетрів пам’яті? Розіб’є ту могильну плиту, під якою його поховали ескулапи?! Цього Антон боявся найдужче. Проте вовків боятись — у ліс не ходити!

Нарешті пацієнт підкрався до дверей і притулився до них вухом. Тиша сповивала коридор густим туманом. Антон нашорошився. Довелося чекати понад хвилину, перед тим як штовхнути двері. Вони піддалися натискові, і тоненький скрип одвірків на весь коридор сповістив про порушення кимось нічного спокою. У головному корпусі правила щодо пересування пацієнтів були дещо м’якшими, тож напружені очі Антона, що пильно вдивлялися в кінець проходу, не виявили жодної людини, яку б збентежило тихе рипіння старих дверцят.

Пацієнт вийшов із підвалу й заходився порпатись у смітнику. Серед обгорткових папірців від цукерок лежала невеличка камера, вічко якої нагадувало ґудзик на облозі сорочки. Антон підчепив пристрій двома пальцями й вийняв його з кошика — залишалася найскладніша частина операції.

Безгомінь висіла над холом. Відсутність звуків насторожила Антона, і, перед тим як устромити ключа в замок кабінету головного лікаря, він ще раз уважно прислухався до коридорного штилю. Тепер можна. Ключ, зроблений зі зліпку, досить легко й акуратно увійшов в осердя замка. Антон рефлекторно закусив губу, повертаючи замок відмичкою. Механізм рипнув — і з другого оберту подався під натиском плеча непроханого гостя. Водолаз прослизнув усередину, обережно причинивши за собою двері, — залишилося небагато.

Кілька секунд збентежений хлопець стояв на місці, даючи очам можливість звикнути до тьмяного освітлення, яке вкупі з сяйвом місяця й світлом ліхтаря загравало з темрявою приміщення. Їхня гра була нерівна. Світилам бракувало потужності, щоб сягнути дальніх стін кабінету — там завзято оборонялася пітьма. Проте в кабінетних сутінках Антон розгледів знайомий стілець, за ним стіл та сейф, а згодом і шафу, де він збирався приховати камеру.

Зорієнтувавшись у просторі, Антон підійшов до шафи і, використовуючи стілець мов драбину, піднявся нагору. Чоловік провів пальцем поверхнею шафи і, зібравши шар пилу, задоволено поклав туди камеру. За лічені секунди пристрій замаскувався між стосами старих газет. Кута об’єктива мало вистачити, щоб охопити весь периметр кабінету. Справу зроблено! Антон зіскочив зі стільця одночасно з громом, що котився коридором лікарні. На якусь мить хлопцеві здалося, що то його ноги спричинили такий гуркіт, але віддалений голос медсестри, що наказував комусь лягти в ліжко, заспокоїв Водолаза. Антон перевів дух. Серцю, що калатало в грудній клітці, потрібен перепочинок… Хлопець сів на крісло. У коридорі теж угамувалися. Протягом певного часу з палат долинали фрази й короткі вигуки пацієнтів, але й вони вщухли ще до того, як серце Антона повернулося до звичного свого ритму. Закляклий Водолаз нагадував скульптуру, що символізувала приреченість на важку долю.

Проте ставки цієї гри не дозволяли надто довго залишатися в нерухомому стані. Масивний сейф, огорнутий темрявою, привернув увагу Антона. Пацієнт підійшов до металевого сховку і спробував відімкнути дверцята. Зась! Як шкода, що підкуплена прибиральниця не зняла зліпок і з цього ключа! Утім, наполегливість пацієнта не дозволяла йому опускати руки. Антон підійшов до столу й одну по одній став відчиняти шухляди. Папери, ручки, календарики й порожні пачки з-під цигарок забивали ніші столу, але жодного ключа в них не було. Антон перевірив ще раз і ще… Ретельні пошуки не дали бажаного результату. У розпачі він усівся в крісло головного лікаря. Час спливав, а в голову заходили лише безпорадні думки на кшталт дістатися нутра сейфа ломиком чи автогеном.

Меблі кабінету ховалися в нічному мороці, і тільки вішак вилискував у цій напівтемряві сірим бельмом. Антон пригледівся — і розпізнав у світлій плямі халат господаря кабінету. Підхопившись із крісла, пацієнт учвал кинувся до знахідки. Тремтливими руками він нишпорив по кишенях халата й, перебираючи пальцями усілякий дріб’язок, натрапив на ключ. Чоловік витягнув металевий предмет і підскочив до сейфа. Ось воно! Ключ вільно пройшов у отвір, і вже за секунду дверцята бастіону офісних таємниць прочинилися. З чорноти сховища вирізнялася почата пляшка коньяку. Антон ковтнув слину й придивився уважніше.

Упродовж кількох секунд він звикав до темноти, що панувала всередині сейфа, а тоді заходився перегортати стос незнайомих йому документів. Знайти зошит виявилося нескладно. Його цупка й зашкарубла від тривалого користування обкладинка застрягла між пальцями. Антон вийняв трофей і поквапився з ним до вікна, де в місячному світлі була найбільша ймовірність прочитати записи, зроблені Павловичем.

Уміст зошита, списаного до половини, не викликав жодного інтересу. Безкінечний список прізвищ і проставлених навпроти дат та цифр. Уже потім Антон здогадався, що ті числа є сумою лікаревого гонорару в іноземній або національній валюті, про що свідчили умовні скорочення грошових знаків: переважно американської та європейської валют. Усі прізвища були виписані одним нерозбірливим почерком. Погляд Антона шпортався в знайомих літерах, але зосередився на короткому знайомому прізвищі «Шпряха» — завдяки нечисленності літер у прізвищі Анатолія. Навпроти прізвища стояла сума, яка вже не цікавила збентеженого пацієнта. Мерщій униз… Муховицький, так, здається, написано на конверті Григорія. Ще кілька порожніх і закреслених клітинок, і сторінка обірвалася прізвищем, навпроти якого в дужках значилося: «Бемоль». З легким хвилюванням Антон перегорнув сторінку і там… В останньому рядку цього чорного за змістом і кольором нотатника пацієнт знайшов своє ім’я!

Сила блискавки завдала б Антону менше шкоди, аніж побачений запис. «Цього не може бути», — пульсувало в його скронях. Він охоче повірив би в полювання на нього потойбічної сили, але тільки не в замовника власних бід у людській подобі. Хто? Як?

Хрестик у клітинці, що відповідав за отриманий Павловичем гонорар, іще більше посилив тривожні передчуття. З усіх знайомих про його перебування в психушці знав лише панотець Іларій, який, власне, і навідувався до лікарні, щоб дізнатися про його здоров’я, але це абсолютно не та людина, яка бажає йому зла! У цьому не було жодного сумніву: священик, який по клаптиках зшивав його роз’ятрену душу, не міг виступати замовником тортур! Це було поза межами здорового глузду!

І раптом Антон злякався. Несподівано в оцьому хрестику, що заповнював усю клітинку, Антон побачив власний кінець. Цей знак віщував йому смерть, і, судячи з активної обробки його санітарами, це скидалося на правду!

Одну за одною розпач знищував версії Антона щодо його можливого потрапляння в чорний список Павловича, залишаючи найстрашнішу підозру — його знайшли! Її родичі, друзі або ж чоловік — це неважливо, адже сам він про Неї нічого не знав, але, без сумніву, це Вони! Його вистежили, і лікарня вже не гарантує йому безпеки! Надійний прихисток, подарований йому долею й уподобаний ним як безпечне кубельце, у якому можна реабілітувати своє психічне здоров’я й тимчасово сховатися від недругів, давши змученій голові час уладнати всі проблеми і знайти їм рішення, впало під облогою ворога! Хто він? Антон давно шукав відповідь на це питання. Безумовно, його смерті бажав хтось із Її близьких, і він їх розумів…

Події тієї страшної ночі, коли його життя полетіло шкереберть, закрутилися в голові німими сценами. Ось він удома — не сам, а з дружиною: чвари, крики, втеча, злива і машина… А ще — алкоголь. Антон згадав про пляшку в сейфі й, забувши про засоби безпеки, підійшов до металевої шафи. Він і незчувся, як гаряча рідина полилася стравоходом прямісінько всередину, розносячи тілом знайоме тепло. Міцний напій обпікав ротову порожнину, але в такому стані Антон ні на що не зважав. Як завжди, у скрутну хвилину алкоголь виявився напохваті. З часу трагедії він жодного разу не перехиляв чарки. Чоловік зарікався більше не пити, але то ж не в’язниця… Хоча, з огляду на здобуту інформацію, опинитися там він має всі шанси, і це не найгірше, що тепер може статися. Найстрашніше — це пустота, точка невороття, звідки душа вирушає в мандрівку без права на повернення. І квиток у цю подорож йому дарує Павлович зі своїми поплічниками. Здається, приводів затягувати лікування більше немає.

Градус висновків виявився міцнішим за напій, і Антонові запаморочилося в голові. Що далі? Куди тікати? Як вирватися з рук незнайомців, що довгий час женуть його в могилу найжахливішими методами. Як вони про все дізнались і чому просто не вб’ють його, а зводять зі світу такими жахливими способами? Запитання тягли Антона в непролазні хащі, з яких, либонь, годі знайти шлях назад.

Антон зупинився. Людські голоси повернули його до реальності. Вони долетіли до кабінету з боку сестринського посту. Хлопець повернув на місце пляшку, замкнув сейф і вкинув ключ до кишені халата. З висновками він збирався розібратися наступного дня, а зараз треба вшиватися. За хвилину голоси вщухли, і Антон вислизнув із кабінету Павловича, замкнувши відмичкою двері. Повернутися вже знайомим шляхом йому було неважко. Діставшись підвалу, він роздягнувся, спакував одяг із ключем у поліетиленовий пакет і пірнув у брудну воду.

Антон з’явився просто перед Бемолем, який з переляку відсахнувся від свого товариша:

— Господи Боже, до смерті налякав…

Водолаз звільнив легені потужним видихом і одразу ж набрав повні груди свіжого повітря. Бемоль поморщився. Його нюх уловив терпкий аромат алкоголю.

— Ти що, пив? — ремствуючи на підозрілий запах, спитав Бемоль.

— Трішки, — відказав Антон і взявся обтиратися власним одягом.

Бемолю уривався терпець. Заклопотаність Антона не викликала в нього підозр, і він знову напосівся на товариша:

— Ну, чого мовчиш? Тобі вдалося?

Нарешті Антон зміряв напарника оком:

— Так, усе гаразд. Давай своїм «добро» на операцію.

По цих словах Антон вийшов із підвалу, залишивши Бемолю привід міркувати, чому це в його друга такий кепський настрій.

11

У день великої перемоги, як охарактеризував його Бемоль, небо над лікарнею затягнули сірі хмари. Мало хто з учасників операції звернув на це увагу. Бемоль увесь час серфінгував на хвилях «Радіо-Ельмар»; тимчасом Антон цілеспрямовано шукав вихід із лабіринту своїх проблем.

Подальше перебування в шпиталі ставало небезпечним: завдати удару у відповідь і втекти, не підставивши себе під кулі, — таким був план Антона, і, згідно з ним, ця ніч мала стати останньою в закладі, де мордують людей. Найближче майбуття докладному аналізу не підлягало. З ним взагалі була катма варіантів.

Ніхто з пацієнтів навіть не звернув уваги, що вранці Шрек із Чахлим проігнорували обхід, а замість Косметички до хворих навідалась інша медсестра з головного корпусу. Так у відділенні «Аляска» починався новий етап з нейтралізації «щура».

Темної пори, коли всі спали, а Бемоль з Антоном імітували цей процес, двері тринадцятої палати прочинилися, і напівсонний Антон, уловивши їхній скрип, не видав себе жодним чином. Чиїсь кроки повільно наближалися до середини палати. Страх такою мірою охопив пацієнта, що він лежав долілиць, дослухаючись до розміреної ходи чужинця. Невже по нього?

Кроки наближалися. Вони порівнялися з ліжком Антона, який наїжачився, переконуючись, що прийшли саме по нього. Несподівано дві фігури санітарів попрямували до ложа Міхаеля. Санітари обступили сплячого з двох сторін, і лише тоді один із них торкнув Міхаеля за плече. Той прокидався неохоче. Спросоння в глухій пітьмі він не одразу збагнув, що перед ним санітари. Міхаель щось пробурмотів і перевернувся на інший бік. Тоді Чахлий полив його голову залишками вечірнього чаю з горнятка. Пацієнт одразу ж схопився й сів у ліжку.

— Що таке? — протираючи заспані очі, запитав хлопець.

— Прокидайся, психу, час на процедури, — металевим голосом сповістив Чахлий.

Нічний візит санітарів уже розбудив усіх мешканців палати. Усі до одного спостерігали за марним пручанням Міхаеля, який, утім, лише словами намагався відкараскатися від неминучої біди:

— Чуваки, краще зранку поговорімо… Чуєте?

Засекреченість нічної місії не дозволила Бемолю, як завжди, відгукнутися піснею, щоб підтримати свого товариша. Він лежав тихцем, намагаючись не привертати до себе уваги санітарів, у чиїх голосах відчувалася зневага до всіх мешканців цієї палати.

Антон спостерігав за усім з-під відкритих повік. Ворожість нехристів у білих халатах насторожила його пам’ять, яка безуспішно порпалася в чорному списку Павловича, шукаючи прізвище Міхаеля. Його там не було! Принаймні в останніх рядках, поруч із прізвищами інших пацієнтів тринадцятої палати! Звісно, воно могло потрапити туди і протягом робочого сьогодення, але в такий збіг обставин вірилося мало. Хвиля недобрих передчуттів затопила Антона. Вона відносила його у відкрите море, валуючи тілом, наче пір’їнкою. Стихія, мов безчинства санітарів, набирала обертів. Як і в справжньому житті, допомоги в таких випадках не дочекатися: рятівники обмежуються лише попередженням про шторм. А він гряде! Усіма фібрами душі Антон відчував небезпеку, що насувалася зусібіч. Могутні хижаки снували поруч, загрозливо клацали щелепами. Вони скреготіли зубами, ласуючи щойно схопленою жертвою.

— Окей, ваша взяла, — смиренно повідомив Міхаель.

Пацієнт змирився з участю в’язня й мовчки встав із ліжка.

— Куди йти? — склеїв дурня Міхаель, через що дістав стусана від Шрека.

Під конвоєм санітарів він покидав палату. Міхаель тримався гідно, хоч і не уявляв, яким чином утратив ласки Павловича. Зазвичай, на таких, як він, адміністрація шпиталю не звертає уваги — її цікавлять лише грошовиті замовники, а в тому, що таких катма, Міхаель був переконаний. Утім, із його обличчя не сходив усміх, прямі плечі випромінювали впевненість у власній безпеці й у завтрашньому дні, чого не скажеш про його побратимів. Вони проводжали його мовчки і навіть із заплющеними очима, лише Кома трохи піднявся на ліктях і попрощався з ним поглядом; усе, що йому залишалося, — це тільки тримати свої могутні кулаки за долю сусіда.

Коли за санітарами зачинилися двері і в палаті знову запанувала тиша, жоден із пацієнтів не ворухнувся. Усі й далі лежали на своїх місцях, засмучені витівкою медперсоналу та власним безсиллям, що передувало майбутній битві, покликаній знищити шпитальну братію. Лише за півгодини Бемоль наважився встати з ліжка й навшпиньках підійти до Антона. Він торкнувся його плеча і прошепотів:

— Антохо, прокидайся.

Голос Бемоля розрухав Антона, який дрімав в очікуванні їхньої операції. Часу було обмаль. Зазвичай, так звані процедури тривали не більше ніж дві години, тому хлопці мерщій покинули тринадцяту палату.

Коридор полонився мороком. Єдина лампочка, без плафона, світила в тій стороні, де були процедурні санітарів і куди, власне, повели Міхаеля. Антон прислухався, чи, бува, звідти не лунає роздирай-душу крик товариша, але нічого не почув. Парочка пацієнтів рушила в інший бік. Вони йшли, дослухаючись до звуків, породжених їхніми кроками. Антон хвилювався. Їхня витівка на тлі садистичних витівок Павловичевих холуїв могла коштувати життя.

Хлопці звернули з оповитого сутінками коридору в загальний туалет по ключі й ліхтарик. Бемоль зохотився самостійно піти по речі й залишив Антона наодинці перед дверима. Зненацька блискавка роздерла навпіл небо, напнувши Антонові нерви до межі. Два короткі спалахи світла вдерлися до приміщення коридору крізь величезні вікна. У павутинні лікарняних вестибюлів почулося шарудіння чиїхось ніг, і Антон напружився, вдивляючись у сутінки, що відвоювали в блискавки свою територію. Нікого. Пацієнт віддихнув, аби не тривожитися зайвий раз перед зануренням. Нарешті з’явився Бемоль, і їхня мандрівка тривала далі.

Скобу на дверях у підвал Бемоль демонтував у звичний спосіб. Хлопці пройшли всередину, і лише тоді зачинатель цієї операції увімкнув ліхтаря. Як завжди, зграя потривожених комарів здійнялася вгору. Вони згуртувалися для нападу на непроханих гостей, але останніх це ніскільки не бентежило. Хлопці чвалом попрямували до краю темного приміщення.

Вода, охолоджена підвальними мурами, облизала Антонове тіло. Професійні навички нівелював брак гідрокостюма, який захистив би від переохолодження. У перші секунди занурення кров відринула від кінцівок і рвонула в напрямку серця, зводячи руки й ноги судомами. Його підготовки було більш ніж досить, аби витерпіти перешкоди, але нещодавня нервозність пришвидшувала серцебиття та споживання кисню. За кілька днів укотре випадало входити в роль потопельника. Антон плив, розгрібаючи перед собою об’єми води й перебираючи ногами. Він тримав ритм і поступово просувався вперед. Зрештою небезпечна відстань ось-ось мала скінчитися, і він дедалі частіше виставляв руку догори, шукаючи над поверхнею повітряний прошарок. Нарешті його ліва рука вперлася у дверну щілину, і, відштовхнувшись правицею, Антон виплив в іншому кінці коридору. Спочатку пацієнт ковтнув повітря і обережно підплив до сходинок. Двері, вирізані в темряві коридорним світлом у формі вертикального прямокутника, зорієнтували плавця. Припавши до них вухом, Антон вслухався в тишу головного корпусу лікарні й, переконавшись, що там порожньо, одягнувся й відімкнув двері.

Порожнеча холу змусила Антона розпочати операцію. Він босоніж пустився лабіринтами корпусу, намагаючись якомога швидше дістатися їдальні. Згідно з Бемолевими інструкціями, Водолаз дійшов до кабінету головного лікаря й відімкнув двері ключем. Попередні відвідини вотчини Павловича без проблем допомогли відшукати встановлену ним камеру, і, провівши з нею відповідні маніпуляції, Антон видобув флеш-карту з імовірним записом злочину, скоєного напередодні Павловичем. Карта пам’яті опинилася в кишені кальсон саме тієї миті, коли на скляних дверях кабінету виник чорний силует чоловічої фігури. Він не рухався, викликаючи в пацієнта страх бути викритим.

Секундна стрілка настінного годинника зрадливо порушувала тишу кабінету. Серце Антона безперестанку калатало в грудях. Напруження зростало завдяки незворушності постаті, що моделювала в голові Антона найгірші варіанти розвитку подій, якщо нічний гість спробує увійти до кабінету. Нарешті фігура зрушила з місця й пішла своєю дорогою. Її зникнення зі скляного полотна дверей дещо заспокоїло Антона, і він полегшено відсапнув. Залишилося зробити останнє і з’ясувати мотиви сьогоднішньої поведінки санітарів. Як і минулого разу, Антон підійшов до вішака, де висів халат Павловича, і встромив руку до кишені. Ключ від сейфа лежав на місці. У лічені секунди інструмент опинився в його руці, і сповнений цікавості пацієнт підійшов до металевої шафи та відчинив дверцята. Уже знайомий зошит перекочував до рук хлопця, відкриваючи йому всі таємниці Павловича, одначе прізвища Міхаеля в списках не зазначалось. У запаморочливому лабіринті нинішніх подій з’явився ще один глухий кут.

Вирішення цих ребусів потребувало значного часу, якого Антон не мав. Він замаскував сліди свого перебування на ворожій території і покинув кабінет.

Протяг снував назад-уперед коридором головного корпусу. Він залюбки прийняв до своєї компанії полохливого пацієнта, і в парі вони розпочали шлях до підвалу. Тримаючи в руках знаряддя вторгнення в кабінет найвпливовішої персони цього закладу, Антон занервував удвічі сильніше. Від будь-яких сторонніх звуків плечі здригались, а серцебиття пришвидшувалося. Нічна пора зайвий раз містифікувала лікарню, насичену поодинокими стогонами й шарудіннями її жителів. У таких умовах мандрівка видавалася справжнім випробуванням, та, на щастя, усе йшло за планом. Там, за їдальнею, поворот до «Аляски», а відтак — і до волі. Обітницю перед Бемолем дотримано, і тепер ніщо не завадить йому покинути стіни шпиталю.

Передчуття тріумфу, що з’явилося на обрії, притупило Антонів слух. На щастя, вчасно почутий галас незнайомців, які про щось теревенили, зорієнтував хлопця в ситуації, і він хутчіш смикнув за ручку дверей до їдальні. Вона виявилася зачиненою. Голоси зазвучали так чітко, що Антон розібрав: промовці були невдоволені розміром своєї зарплати. Рятуючись від небажаної зустрічі з персоналом лікарні, Антон кинувся до перших-ліпших дверей у палату.

Різка зміна освітлення осліпила втікача. Він прикрив за собою двері та притулився до стіни спиною, боячись зайвим рухом виказати своє перебування на забороненій території. Голоси порівнялися з палатою. У рамці дверей, яку вкривало матове скло, пропливли два чоловічі силуети, і хлопець ще щільніше втиснувся в стіну. Стражі лікарні проминули Антонів форпост, уселивши в пацієнта надію на порятунок. Дарма. Очі поступово звикли до напівсутінок, що царювали в палаті, і натрапили на жінку, яка досі мовчки стояла в центрі кімнати, прикриваючи простирадлом пласкі груди. Її обличчя видалось йому знайомим. Антон хутко приставив до вуст указівний палець, благаючи жінку помовчати, але це «німе» прохання жодним чином не подіяло на пацієнтку. Щойно їхні погляди зустрілись, як жінка зчинила справжній ґвалт. Почувши крик, Водолаз одразу впізнав у пацієнтці Зою Олексіївну, яка в перші дні його лікування здійняла схожий гармидер у їдальні через кавалок масла. Антон сполотнів. Її галасливий крик руйнував усю операцію, ретельно сплановану Бемолем. За якусь мить сюди увірвуться санітари й усе полетить шкереберть. Злі думки матеріалізувалися наступної секунди.

Двійко санітарів улетіли до палати, яка здригалася від вереску пацієнтки. Прослідкувавши за її поглядом, вони одразу ж виявили чоловіка, який був зайвим у жіночій палаті. Здивування з їхніх облич стер гнів. Аби не бути схопленим, Антон зіграв на випередження. Він майстерно скривив гримасу, зображаючи безтямного пацієнта й підсилюючи цей образ емоційними вигуками.

— У-у-у-у-у, — мичав Антон, тицяючи в жінку.

Збентежені санітари рушили до пацієнтки, кидаючи в його бік погляди, сповнені запитань. Нарешті один із них отямився й спитав:

— Ти що робиш у жіночій палаті?

Тримаючись за голову й жонглюючи звуками, Антон вислизнув у коридор. Поки санітари вгамовували бідолашну Зою Олексіївну, він щодуху рвонув за поворот і мчав до самого підвалу. Від його гупання прокинулися кілька пацієнтів, які одразу ж повиходили в коридор розвідати причину нічного шуму. У небі вкотре загриміло. За спиною втікача лунали ображені голоси, грім, грюкання дверей, але все це його вже не цікавило. Антон штовхнув двері та влетів у підвальний простір, наповнений темрявою. Скинутим із себе одягом він розігнав комарину зграю, що зраділа новій поживі, і, сховавши одежину в поліетиленовий пакет, пірнув у воду.

Цього разу розпечене тіло не відчувало прохолоди. Антон успішно долав необхідну відстань. Дістатися своєї палати зараз було завданням номер один, доки санітари з головного корпусу не поставили на ноги всю лікарню. З нетерплячки пацієнт трохи розплющив очі, шукаючи в кінці тунелю промінчик світла, покликаний зорієнтувати його в просторі на випадок необачного відхилення від маршруту. Умовний маяк Бемоля був на місці й виконував свою функцію бездоганно. Підбадьорений витримкою співучасника Антон направився до орієнтиру. Натреноване професією тіло легко подолало залишки відстані й на переможному куражі Антон випірнув із води.

— Забираймося геть, здається, я спалився! — гукнув плавець до Бемоля, жадібно ковтаючи повітря.

Раптом голос Антона охрип: горло стиснула чиясь рука.

Кисню знов забракло, а сталева хватка боляче звела горлянку. Нічого не розуміючи, Водолаз учепився вільною рукою в бетонні сходи, але тільки-но вуха вчули знайомий бас — лавровий вінець переможця впав із його голови.

— А нам усе вже відомо, — загарчав санітар.

Мов пір’їнку, Шрек витягнув Антона з води на сходи й, щоб підкріпити власну позицію, завдав жертві два міцні удари в живіт. Сила стусанів зігнула Антона навпіл. Киснева недостатність підсилилася страшним болем, який зменшував шанси пацієнта в цьому двобої. Порятунок лежав у рідній для Антона стихії, тому нову атаку Шрека він зустрів з обіймами. Замкнувши за спиною напасника руки, Антон відштовхнувся ногою від сходинки і з повними легенями повітря вкупі зі Шреком шубовснув у водойму.

Паніка накрила санітара разом із водою. Мало хто в лікарні знав, що майже двометровий велет мав генетичну схильність до бронхіальної астми, і якщо в звичному житті вона не надто дошкуляла Шрекові, то за форс-мажорних обставин ставала непосильним тягарем. Опинившись у загрозливому для себе середовищі, Шрек злякався. Він забився в цупких обіймах пацієнта, розходуючи дорогоцінний запас кисню. Паніка дедалі більше огортала його розум, а разом із тим борсання ставали інтенсивнішими. Його ж супротивник, навпаки, зберігав холоднокровний спокій. Користуючись професійними навичками, Водолаз затягнув свого бранця углиб водяної товщі і з кожною секундою передчував власну перемогу, якої ніколи б не зміг здобути на суші. Зрештою суміш нещасливих для Шрека обставин зіграла свою роль. Його життя згасало разом із безглуздим вовтузінням. Кінцівки сіпалися чимраз рідше, і врешті-решт тіло здригнулося в смертельних конвульсіях.

Нажаханий раптовим нападом, Антон не випускав бездиханне тіло санітара протягом кількох секунд. Лише переконавшись у повній нерухомості жертви, він відпустив її й виринув на поверхню. З першим ковтком повітря легені заповнилися справжньою свободою, а за спиною спливло тіло Шрека.

Усвідомлення чергового вбивства важким похміллям стискало голову. Міріади думок юрмилися в черепній коробці, затиснені двома вбивствами: щойно скоєним і тим, з якого все почалося. На відміну від попереднього, сьогоднішній злочин був навмисним, хоч і з поправкою на самооборону. А чи загрожувало викриття нічної вилазки втратою життя?

Відчуття провини насувалося. Воно наповнювало голову, вливалося в тіло й текло до самих ніг, роблячи їх немічними під власною вагою. Знесилений Антон рухався, спираючись на обшарпані стіни, до своєї палати єдиним маршрутом, що його зафіксувала пам’ять. Розхристаний одяг, мокре волосся й сині від тривалого перебування у воді губи підсилювали образ божевільця, так старанно зліплений Антоном. Часткові розлади психіки вже переслідували його в недалекому минулому, а зараз його фобії знову далися взнаки. В очах пацієнта відродився страх за своє майбутнє, за стан власного здоров’я. У стані цілковитої прострації Антон дістався тринадцятої палати. Він увійшов усередину настільки занепокоєний, що поява Міхаеля, який сів на своєму ліжку, анітрішки його не здивувала.

Натомість вигляд приятеля збентежив Міська, і той кинувся до товариша.

— Старий, де вас чорти носять? Тут такий кіпіш: вас із Бемолем усі шукають, навіть мене не чіпали — продинамили! Даремно лише розбудили, — випалив Міхаель.

З уривків почутої інформації Антон склав причину поразки їхнього рейду. Розбазіканий товариш відіграв роль приманки й далі перебував у цьому амплуа.

— Я вбив Шрека, — тихо промовив Антон, сідаючи на ліжко.

Його слова поставили все догори дриґом. Шпряха вже не прикидався сплячим — він сміливо розплющив очі. Кома, що рідко вникав у справи сусідів, теж прокинувся й аж сів на власному ліжку. У палаті зависла тиша. Почуте приголомшило всіх без винятку пацієнтів. Першим оговтався Міхаель, який схопив Антона за плечі й затрусив ним, мов пір’ям.

— Ти що верзеш, психу? Ти це серйозно?

— Його труп у підвалі.

Антонові слова ошпарили Міхаелю долоні.

Він схопився за скроні та швидко замасажував їх пальцями, шукаючи вихід із халепи, у яку вскочив Антон. Шпряха вклався назад до ліжка. Він укрився покривалом, зважуючи наслідки, які можуть торкнутися кожного, хто щойно став свідком Антонового зізнання. Нарешті Міхаель знайшовся з відповіддю:

— Антохо, тікай звідси! Вони тебе згноять! Тобі не вижити тут…

Чи не вперше після вбивства Шрека Антон тверезо оцінив ситуацію. Сьогоднішня пастка лише підкреслила ворожість адміністрації і була виставлена на них із Бемолем, доля якого наразі невідома. Сумнівів щодо ближчого майбутнього більше не було, ключ до життя лежав через волю.

Грім укотре за вечір сколихнув нічне небо. Його відлуння пробігло коридорами шпиталю, попереджаючи пацієнтів про грозу. Раптом у коридорі та й в усіх палатах згасло світло. Суцільна пітьма насторожила хлопців. Наступної секунди до перекотів грому долучилося пискляве завивання сирени, яку вмикали у разі підвищеної загрози. Вона пророчила небезпеку бранцям, а надто — Антонові.

— Ну, чого ти чекаєш — вшивайся! — гукнув Міхаель, який шостим чуттям відчував чимраз зросле напруження.

Очі Міхаеля світилися переляком, випромінюючи занепокоєння долею Антона. Дякуючи, Водолаз поклав свою руку на плече товариша.

— Перекажи Бемолю, що я все зробив.

Говорячи це, Антон вклав у долоню Міхаеля флеш-карту з кабінету Павловича й лише потім підвівся з ліжка та вибіг із палати.

Лампочки сигналізації, що ритмічно блимали й тягнулися вздовж усього коридору й були обрамлені металевими прутами, уподібнювали хол відділення до найстрашніших катівень у концтаборах. Звукові сигнали, підтакуючи миготінню червоних вогнів, лише доповнювали цю картину. Вони розбудили пацієнтів, яких доля закинула на «Аляску». Чоловіки та жінки виходили з палат і зчиняли справжній галас. Час підганяв. Єдиний відомий Антонові вихід пролягав через підвал, у якому покоївся Шрек, але вибору не було.

Водолаз минав палати і двері різноманітних кабінетів, вікна яких затуляли штори. Він залишав за спиною голоси пацієнтів, які винуватили його в порушенні власних снів. Біг лише вперед, бо там, за рогом, на нього чекала воля. На заваді Антоновому порятунку стали голоси санітарів, які вийшли з-за повороту. Ці двоє були йому незнайомі, очевидно, з головного відділення. Вони синхронно наказали Антону зупинитися, але той і не подумав: пацієнт розвернувся й помчав у бік хвіртки. Ставки цієї гри на виживання зростали щосекунди. Десант із персоналу сусіднього відділення схиляв шальки терезів майбутньої перемоги в бік адміністрації — Антонові залишалося стати на прю зі всією психлікарнею.

Коридор «Аляски» наповнював невластивий о цій порі гамір. Звідусіль лунали голоси, тупотіння ніг, пищала сигналізація й на додачу гриміло захмарене небо. Антон проминув тринадцяту палату, минув пост медсестри й убіг у темний перешийок, за яким жевріла остання надія на порятунок. Якщо з головного корпусу надійшла підмога, то цілком можливо, що залізні двері, які з’єднували «Аляску» з материковим відділенням, зосталися прочинені необачними санітарами, що квапилися перехопити втікача.

Серце пацієнта випереджало свого господаря. Шалений ритм, заданий страхом за власне життя, додавав сили та енергії. У сутінках Антон уже бачив залізну хвіртку, і, здається, фортуна йому справді всміхалася — хвіртка мирно теліпалась на завісах, ніби щойно приведена в дію невидимою рукою, гостинно запрошуючи до виходу. Друге дихання додало Антону швидкості. Щодуху він наближався до омріяного фінішу — точки невороття, аж раптом на його шляху виросла знайома перешкода.

З білосніжного коридору шпиталю, бездоганний вигляд якого вселяв у кожного пацієнта надію на одужання, на порозі до «Аляски» зупинилася до болю знайома постать світловолосого беззубого дідугана, якого Антон іменував Привидом!

Смерч страху вмить зруйнував усі позитивні зміни, здобуті Антоновою психікою в шпиталі. Галюцинації заметушилися в закамарках його пам’яті та без перепон матеріалізувалися в постаті старого, що просто зараз заступив утікачеві вихід із «Аляски». Це був Привид! Той самий, що після трагічного трафунку на дорозі напосів Антонову голову, баламутив психіку, загнав до божевільні, а зараз стояв на шляху до волі!

— Ні-і-і-і-і-і, — вирвалось у Антона.

Громовиці та звукова сирена переплелися з криком пацієнта.

Звуковий шлейф потягнувся за втікачем, що, за інерцією впавши навколішки, наближався в руки ворогу по слизькому лінолеуму. Їхня зустріч здавалася неминучою!

Порепане покриття зупинило Водолаза за кілька кроків від Привиду. Зібравши рештки сили, Антон кинувся тікати просто назустріч двом санітарам, що гналися за ним майже від самого підвалу. Останні зупинилися, спантеличені поведінкою пацієнта, який щойно давав від них драла, а тепер мчав стрімголов простісінько в їхні обійми! Жах у його очах іще більше збив їх з пантелику. Утікач і гадки не мав змінювати маршрут, радше навпаки — активно жестикулюючи, він закликав санітарів долучитися до нього. Псих та й годі!

Змарнувати такий момент санітари не мали права. Чоловіки міцно вхопили Антона, задоволені тим, що здійнята пацієнтами буча ось-ось уляжеться. Тіло хлопця зависло над лінолеумом. Його тягли в бік рідної палати, а він усе обертався до хвіртки, воліючи пересвідчитись у наявності потойбічного переслідувача, але його і слід загув. Усе змішалося. Вигадка й реальність поєдналися в одне ціле, а галюцинації знову затягували Антона в прірву.

12

Наступного ранку в кабінеті головного лікаря представник спецслужб і Павлович метикували над нічною пригодою. Ескулап перебував не в найкращій формі. Набряклі через безсонну ніч щоки звисали мішками, обличчя мало похмурий вираз. Передозування нікотином надавало шкірі блідого відтінку, але найбільше допікала втрата вірного підлеглого. Шрек разом із Чахлим був залучений до злочинних схем шефа, і тепер його смерть наражала на небезпеку майбутнє головного лікаря. Чахлий, засліплений ворожістю до всього живого, не здатен на роль повноцінного компаньйона. Тут потрібна обережність і тверезе мислення.

Крім цього, таємнича смерть санітара в нетрях шпиталю породить масу пліток, і суворий вигляд майора, що стовбичив над столом, являв собою зайве тому підтвердження. Небажаний розголос міг накликати службові перевірки з центру, а отже, позбавити їхнього фігуранта теплого місця.

— Що робитимемо, Веніаміне Павловичу? — раптом подав голос Петля.

Павлович пошкодував, що в його руці немає сигарети. Він затягнувся повітрям і несміливо поцікавився:

— Як нещасний випадок можна оформити?

Лікар боязко підвів очі на офіцера спецслужби. Почуття провини викликало в нього комплекс меншовартості, а особливо перед цим гидким «комітетником», що давно тримав над ним владу. Уже й не пригадати, коли він потрапив на їхній гачок. Замолоду перспективний випускник психіатричного факультету мріяв про кар’єру науковця. Та підкорювати наукові вершини з порожніми кишенями виявилося непросто. Вирішив упоратися самотужки — дідька лисого! На самому захисті тему дисертації піддали нищівній критиці, а її виконання оголосили нерозкритим, як наслідок — ганебний провал. Після подальших невдалих спроб узяти реванш молодий спеціаліст облишив свою мрію і влаштувався на посаду дільничного психотерапевта в одній зі столичних клінік. Ось там і почав розкриватися весь його потенціал. Із часом його помітили люди з органів і запропонували кар’єрне зростання в одній із периферійних клінік в обмін на виконання державних замовлень — саме так вони називали незгодних із політикою держави. Периферія виявилася не такою вже й глухою — море, пісок, лагідний клімат, — а з постійним матеріальним заохоченням і взагалі здавалася раєм. У часи розвалу тоталітарної машини кращого місця годі було й уявити. Та, хоч кордони змінювалися, методи спецслужб залишились ті самі, що й доводили наступні слова Петлиці:

— Ми все зробимо, але галас, що зчинився довкола, нам не подобається. Останнім часом від вас самі проблеми, Веніаміне Павловичу.

Лікарю залишалося тільки проковтнути образу.

— Органи люблять тишу. Ви читали пресу? — з металевими нотками в голосі спитав майор.

Петля й далі стискав хватку довкола шиї лікаря, що знітився під його важким поглядом.

— Там ідеться про покійного Муховицького. Здається, ви й досі не вжили заходів щодо виявлення джерела з витоку інформації.

Повітря в кабінеті дещо наелектризувалося. Постійні докори муляли Павловичу влучним попаданням у ціль. Лікареві вривався терпець, і, щоб заспокоїтися, він уявив майора пацієнтом своєї вотчини — ох, він би тут дізнався, почім ківш лиха! Проте наявність певних обставин повернула Павловича до реальності:

— Розумію, що вам доводиться залагоджувати наші проблеми, але ми теж не сиділи на місці. Буквально вчора щур був схоплений.

Слова лікаря не надто переконали Петлю. Викрутаси довкола цієї теми вже осточортіли офіцерові, але за наказом згори він мусив підігрувати ескулапу, хай як противився цьому.

— Хочеться вірити, Веніаміне Павловичу. Хочеться вірити, — сухо відповів Петлиця.

Врешті він запевнив, що замаскує смерть Шрека під нещасний випадок, і покинув лікаря у власному кабінеті. Павлович потягнувся за цигаркою — ніщо так не вгамовувало його нерви, як нікотин.

Кабінет поступово заповнювався димом. Попільничка встигла вщент заповнитися попелом, коли до кабінету увійшов Чахлий. В оповитому отруйним туманом приміщенні санітар вигляд мав похмуріший, аніж зазвичай. Він мовчки поклав на стіл лікаря біляву перуку.

— Повертаю реквізит, — мовив санітар, кривлячись від нікотинових хмар.

— Подіяло? — поцікавився шеф, гасячи недопалок.

— Ще й як, хто це придумав, той справжній псих. Я гадав, у Водолаза інфаркт станеться.

Чахлий дещо пожвавішав, щойно згадав розіграну ним партію. В ім’я загиблого товариша йому хотілося крові — крові Антона. Він зітхнув, чекаючи від шефа на подальші вказівки, які дозволять знищити вбивцю його напарника, проте наразі лікар проводив розвідку боєм:

— Вони в карцері?

— Так, під наглядом Адама.

Павлович відкинувся на спинку крісла. Ситуацію взято під контроль, хоча очевидно, що розголосу не уникнути. Рядовий виконавець, який перебуває в стінах карцеру, уже не становить загрози, проте призвідці цієї операції є значно вище. Зосталося вибити зізнання з тієї наволочі! Для цього конче слід зібратися на силі, задіяти ресурси підлеглих, пообіцявши їм очевидні вигоди, якщо довести справу до кінця, а коли все завершиться, пожинати плоди власної праці. Гра, звісно, небезпечна, але за такої підтримки спецслужб шкурка вичинки варта.

— Вчасно ти все виявив, — підсолодив настрій Чахлому шеф.

— Ага, заходжу до Свєтки чайку попити. Ну і ставлю горнятко на газету, а там у кросворді слова до болю знайомі: то «карцер», то «Аляска», то «Водолаз», а тут «Муховицький». Прізвище Гриші не загубилося в словах. Перечитую по вертикалі — й уже цілу агентурну записку вписано в клітинки кросворду. Винахідник клятий…

— Ще й коньяку не посоромився відпити з моєї пляшки. Де ці гади дістали ключ?

Чахлий злісно зціпив губи, залишивши питання начальника без відповіді, оскільки сам її не знав.

— Але ви спритно обскакали їх із перукою. Це було геніально, шефе, хоч і Шрека вже не повернеш, — завершив думку санітар.

— А та дурепа куди дивилася? — дошкульнув Павлович медсестрі.

— Косметичка женихів шукає. Психи їй навермішелили, а воно, мамлувате, і повелося.

Павлович підвівся, кладучи край розмові.

— Добре, берімося до справ. Залучимо до нашого гурту Прапора. Я з ним особисто переговорю зараз. Відсьогодні він є твоїм напарником, і ввечері його ж продегустуємо на професійність.

Павлович дістав із кишені кілька купюр і простяг їх Чахлому:

— Купиш для Шрека вінок, напишеш щось там про лікарню. Добрий був санітар.

— Пристав до сина, — киваючи, відповів Чахлий і раптом підвів погляд на начальника та крізь зуби процідив: — Павловичу, за Шрека треба помститися.

— Помстимося… Після похорону візьмемо тих гавриків за яйця.

Відповідь зверхника повністю відповідала настрою Чахлого, тому з посмішкою на вустах санітар вийшов із кабінету.

Тим часом у підвалах «Аляски», куди не спромоглася дістатися вода, бранці карцеру перебували в жахливому настрої. Антон прокинувся на кам’яній підлозі. Провівши останні години в безтямі, спричиненій снодійним, він утратив контроль над фізіологічними потребами організму. Сопух власної блювоти неприємно врізався в ніздрі разом із законсервованим повітрям ізокамери. Чоловік підвівся на лікті й відсунувся якомога далі від джерела смороду. У приміщенні панував морок; у голові — безлад.

Спочатку Антон узявся реконструювати нічні події й одразу ж схопився за голову, згадавши про воскреслий жах, що переслідував його на волі. Він повернувся! У найскрутнішу хвилину, коли Антон збирався вирватися зі стін божевільні, привид став на заваді. Жах із минулого, від якого Антон сховався за мурами психлікарні, дістався й сюди. Хто він?

Рівняння з багатьма невідомими, що давно потребувало розв’язку, укотре обтяжувало Антона. За весь час перебування в шпиталі, що його продовжував Антон завдяки усіляким хитрощам на кшталт бійки з санітарами чи ролі справжнього психа, яка вимагала клеїти дурня найвищого ґатунку, йому не вдалося пізнати справжнє лице свого ворога. Він свідомо ризикував і далі перебуваючи в психушці, та лише після смерті Григорія задумався над можливістю втекти. В умовах полону шанси на порятунок знижувалися до нуля. Натомість воля дарувала маневреність: будь-якої миті від недругів можна сховатися на роботі чи в церкві, як було останнього разу, коли він убіг до храму в гідрокостюмі, але зараз, за сприяння Павловича, вороги стали вдвічі сильнішими, й Антона охопила зневіра.

Здогадки та версії кружляли, викликаючи підозри щодо найбільш надійних людей, як сталось у випадку з панотцем Іларієм. Антону й досі було соромно, що тінь сумнівів упала на священика, який щосили витягував його з усіх проблем, отож, на щастя, здоровий глузд узяв гору. Панотець нічого не знав і не міг знати про ту ніч. Такі таємниці не відкриваються навіть людям духовного сану. Так, Антон у розпливчатих розмовах жалівся на гріхи й душевний біль, але ж не настільки, щоб вибовкати найстрашнішу таємницю.

Він знову повернувся в ту злощасну ніч, коли за кермом службового автомобіля гнав у негоду нічним містом. Білявка вискочила з-під автобуса, що стояв на узбіччі, і він уже нічого не міг удіяти. Слизькі шини, немала доза алкоголю, розпач від зради найріднішої людини — ці всі множники в добутку призвели до загибелі незнайомої дівчини. І, хоча він намагався її врятувати, транспортувавши до лікарні, бідолашна померла по дорозі. Так, подальші дії зганьбили його людську гідність. Антон мав би відшукати її рідних, здатися поліції і, зрештою, по-християнськи поховати її тіло в землю, але побоявся. Злякався в’язниці, кари й узагалі — майбутнього. І, можливо, він би змирився, якби трагедія набула розголосу, але ж ніхто не дізнався! Ніхто її не шукав! Принаймні довгий час, коли він пиячив, намагаючись залити всі свої біди оковитою. Щоправда, згодом життя стало догори дриґом.

Попри негоду й темінь, його хтось бачив. Хтось запам’ятав номер його машини й уже по ньому натрапив на слід, ретельно замаскований ним під водою. Для нього це був нещасний випадок, а для когось — убивство найріднішої людини. Інших варіантів Антон не мав, та й не міг мати! У жодні примари й видіння з потойбічного світу він не вірив, а психіка похитнулася хіба внаслідок холоднокровних знущань, якими його зводили з білого світу. У цьому нема нічого дивного. Від самих лише докорів сумління шкіра вкривалася дрижаками, а від переслідувань Привиду — волосся ставало дибки.

У темному закутку кімнати щось ворухнулося, сполохавши бранця.

— Хто тут? — боязко спитав Водолаз.

— Антох-о-о… — протягнув змученим голосом Бемоль. — Хвалити Бога, оклигав.

Голос Бемоля хрипів у мінорній тональності. Він відзеркалював усю гіркоту поразки, якої зазнала його операція, а разом із тим поставила під загрозу життя завербованого ним товариша.

— Ми в карцері, — сухо пояснив Антон.

— Так, я знаю, — відповів Бемоль і застогнав від болю.

Антона вкотре знудило на підлогу. Чоловік обтерся рукавом сорочки, не годен осягнути, що це з його здоров’ям.

— Що зі мною?

— Схоже, тебе перекачали галоперидолом. Ці суки знають, як убивати. Мене он запеленали в мокру гамівну сорочку, її тканина висихає, стягуючи шкіру, здуріти можна…

Голосові зв’язки артиста защеміли від болю. Сорочка зібралась, обпікаючи Бемолеву шкіру. Зласкавившись над другом, Антон спробував підповзти ближче, але його несподівано спинив залізний ланцюг, який кайданками охоплював гомілку.

— Чорт! Припнули, мов собаку! — вилаявся Антон.

Відчай дедалі більше огортав хлопців. Вони згасали, чітко усвідомлюючи безвихідь, неминучість катування і, можливо, втрату життя, що з огляду на невдалий рейд здавалося цілком реальним.

— Розвели нас, Антоне, — видихаючи, промовив Бемоль.

— Я плив на світло, а замість тебе — Шрек… — тихо відповів приятель.

Бемоль перевів дух, згадуючи свою раптову зустріч із санітаром, який підкрався так тихо, що йому мало серце не вискочило з переляку.

— Я навіть не почув, як він підійшов. Підозрюю, він тепер відіграється на нас.

Антон підвів важкі повіки та глянув на співрозмовника.

— Не відіграється, я його вбив.

Навіть скутість гамівної сорочки і страшний біль не завадили Бемолю на мить підвестися, щоб добре роздивитись обличчя Антона.

— Що? Ти серйозно? — ледь стримуючи подив, мовив приголомшений Бемоль.

— Так, — коротко відповів Антон. — Пощастило затягти його під воду.

Хвиля болю вкотре прокотилася тілом Бемоля, і він ліг, аби зайвий раз не ятрити рани. Ситуація вийшла з-під контролю. Смерть санітара докорінно змінювала на гірше їхні позиції, адже Павлович такого не спустить із рук нікому!

— Господи, наші справи геть хрінові.

— У мене не було варіантів, — спробував пояснити Антон.

— А що з картою? Ти потрапив у кабінет Павловича? — поцікавився Бемоль.

— Так. Я встиг передати її Міхаелю.

— Це ти слушно зробив.

Бемоль видихнув.

— Найгірше, що зараз нема як подати сигнал небезпеки на волю.

Приреченість у Бемолевих словах перекинулася й на Антона.

Життя зупинилося за крок до ешафоту, у цих чотирьох стінах, прикуте ланцюгом до стіни. Кати ладували шибеницю, і не було жодного сумніву, що сьогодні-завтра на ній теліпатиметься його тіло.

— Треба було тікати, — розрядив Бемоль зависле в повітрі напруження. — Ти не мусив мені допомагати. Вибач, що втягнув тебе в цю біду, — хриплим голосом покаявся друг.

Антон поспішив заспокоїти Бемоля:

— Місько практично виштовхав мене з палати, я кинувся до хвіртки, але…

Антон знову ковтнув повітря, щоб мати змогу розповідати без зупинки.

— Але на моєму шляху виник привид.

Дихання Бемоля почастішало, адже довкола шиї волога тканина зібгалась, але незважаючи на це, він запротестував:

— Привидів не існує, Антохо.

Відчуваючи підупад сил, необхідних бодай для підтримки елементарної розмови, Антон обперся на стіну. Бемоль мав рацію, але снаги переконувати його в іншому було обмаль, проте Антон спробував.

— Він переслідує мене ще з волі. Він зробив мене психом! Він запроторив мене сюди! — Антон дещо підніс голос, чим збентежив Адама, який, мов пес, чатував під дверима.

Санітар відчинив наглядове віконечко й зазирнув до камери.

— Агов, психи. Ви чого розкричалися?!

— Розв’яжи мене! Я вже задубів! — гукнув Бемоль. — Мене невдовзі шляк трафить!

Народний артист психушки нарікав на своє здоров’я, сподіваючись на м’який характер санітара, проте Адам служив вірно і не піддавався жодним умовлянням:

— Павлович прийде — розв’яже.

Лязкіт металевого віконця, що зачинялося, свідчив про закінчення розмови, згубивши Бемолеві надії на полегшу.

Ефект «мокрої» сорочки наказав застосувати особисто Павлович. Попускати таку зухвалість псевдопацієнту, який збирав компромат на головного лікаря і його команду, — те саме, що скоїти самогубство. А жити хотілося всім, і добре жити. У цій грі переможець лиш один: надто багато поставлено на карту й надто багато за душею, аби програвати.

Фізичні муки Бемоля входили до особливого плану головного лікаря, за яким пацієнт мав видати всю інформацію про замовників, кількість і якість отриманих доказів його злочинної діяльності та, звісно, усіх спільників. Щури мають бути викоренені вщент! Тому зірка Бемоля згасала щохвилини. Висихаючи, тканина стягувалася, витискала повітря й загортала тіло пацієнта в пекучий вакуум. Попри біль Бемоль спробував реабілітуватися в очах побратима:

— Вибач іще раз, що втягнув тебе в цю справу…

Безвихідь ситуації зближувала. Ніщо так не об’єднувало людей, як спільна загроза.

— Припини, я сам погодився.

Відповідь Антона дещо згладила розмову, яка загострилася після категоричного заперечення Бемоля стосовно потойбічних істот, і товариш попросив Водолаза розповісти про болючі для того події:

— То, кажеш, тобі на заваді став привид із твого попереднього життя?

— Так.

— Гаразд, а в тебе є своя версія причин його переслідування?

Бемоль скерував вектор розмови в самісіньке гирло Антонових таємниць.

— Є. Я позбавив життя людину.

Бемоль занепокоївся. Відверті слова Антона він потрактував, як опис нещодавньої трагедії з санітаром, тому поквапився заспокоїти свого напарника:

— Не переймайся ти так. Він був нелюдом.

Бемоль не спіймав нитку розмови, якою Антон шив свою розповідь. Цілком очікувана реакція людини, що мучилася, будучи скутою, і потребувала допомоги. Утім, Антон і не поспішав розгортати перед ним душу.

Поки Водолаз збирав думки, у тринадцятій палаті Світлана готувала пацієнтів до процедур. Цього ранку її ляльковий образ, зумовлений надмірним ужитком косметики, зруйнувало абсолютно чисте личко, яке виражало глибоке розчарування. Гнів і розпач, що огорнули її, щойно начальство викрило зумисну допомогу пацієнтам, переповнювали медсестру. Вона мовчки робила уколи, і, коли дійшла до Міхаеля, той уже зустрічав її вибаченнями:

— Даруй. Я не знав про справжнє призначення цих кросвордів.

Медсестра зміряла Міхаеля холодним поглядом, але таки знайшла в собі сили відповісти:

— Хлопцями переймайся, здається, їм буде непереливки.

Звістка про змову пацієнтів облетіла шпиталь із блискавичною швидкістю. У коридорах перешіптувалися пацієнти; у кабінетах — медсестри; усі з острахом очікували на розв’язку цього конфлікту. Подейкували, що помста Павловича буде відверто показовою, аби застерегти від схожих вчинків тих, хто нелояльно налаштований до лікарняної адміністрації.

Тому Міхаель досадливо проковтнув слова медсестри й повернувся на живіт. Непрозорий натяк Світлани викликав тривогу. Скуштувавши методів тутешнього «лікування», він анітрохи не сумнівався, що оскаженілі від безкарності ескулапи ускладнять процедури. Викриття інформатора, та ще й зі столичного видання, у самому серці «Аляски», розізлило компанію Павловича. А смерть Шрека налила їхні очі кров’ю. Вдало проведене полювання, де Міхаель несвідомо зіграв роль приманки, лише підкреслювало тваринні інстинкти псевдолікарів, які відучора працювали на самозбереження. Згідно з законами дикої природи, у цій сутичці мав вижити хтось один.

13

У підвальних приміщеннях два бранці головного лікаря тонули у власних бідах. Бемоль стогнав, бо його кінцівки затерпли, а Антон мучився здогадками про всемогутність потойбічної сили, яка віднайшла його сховище. Пливучи річищем логіки, думки причалили до місця, на якому увесь час тупцював хлопець. Цей берег укривали сипучі піски, у яких загрузали ноги Антона, хай скільки він дошукувався відповіді на запитання, хто причаївся за маскою Привиду. І просто зараз він знову потопав у тій сипучості, що не відпускала його від себе.

З моменту аварії і вторгнення в життя Антона Привиду він переймався радше власною безпекою, аніж вивченням відомостей про збиту ним дівчину, одначе зараз інтуїція підказувала, що слід було більше дізнатися про неї: хто вона така, ким є її батьки, чоловік чи хлопець і, зрештою, що вона робила тієї злощасної ночі на дорозі? На жаль, розхитані потойбічною істотою нерви не дали цього зробити.

Роздуми Антона перервали важкі кроки, що хутко наближалися довгим коридором підвалу. Хтось зупинився перед карцером, змусивши обох хлопців напружитись і якомога міцніше стиснути кулаки — розв’язка ось-ось настане.

Ключ запорпався в серцевині замка, і за якусь мить двері розчинилися, оприявнивши бранцям карцеру двох санітарів — Адама і Прапора.

— Живі? — голосно спитав Адам, потрясаючи низкою ключів.

— Поки що, — випередив Бемоля з відповіддю Прапор і одразу ж додав: — Ну що, партизани, готові померти за Батьківщину?

З рота санітара тхнуло небезпекою. Антон сахнувся, вловлюючи передчуття біди, але інстинкт самозбереження його підвів — насуплений Прапор попрямував до Бемоля. За п’ять хвилин пацієнт звільнився від обіймів гамівної сорочки і, розтираючи занімілі передпліччя, виструнчився перед санітаром. Той своєю чергою мовчки гіпнотизував бранця. Схожих гордіїв йому довелося з лишком бачити в Афгані, щоправда, у приціл снайперської гвинтівки. Ці смертники, не тямлячи власної приреченості, гордовито несли знамено своєї перемоги, а вже наступної миті падали, скошені снайперською кулею. Надто багато таких облич промайнуло в прицілі Прапора, аби молитовний погляд Бемоля вивів його з рівноваги. Він солдат. Чітко виконує накази командира, а командир тут — Павлович.

Прапор штовхнув Бемоля до дверей. Пацієнт зупинився на порозі, озираючись на друга. Наче перед смертю, поглядом Бемоль просив у побратима вибачення. Затія, що ланцюгом зв’язала їх докупи в боротьбі проти шпитального режиму, танула з кожною секундою.

Попереду невідомість. Прапор без особливих зусиль уловив настрої в цих поглядах і не втримався від шпильки на адресу свого бранця:

— Не будь таким сентиментальним, незабаром побачитеся.

— Іди давай, — докинув Адам.

Бемоля виштовхали в коридор, де пацієнт, зібравши рештки мужності, заспівав бадьору пісеньку для покинутого в стінах карцеру Антона:

Йду, я йду…

Не наклич на нас біду,

зачекай мене, я йду.

Я йду, я йду…

Я у сні чи наяву

Все одно тебе знайду…[8]

Скреготнув ключ у замку, й Антона огорнуло почуття самотності. Він кинувся на залізну хвіртку з кулаками, але м’яка плоть зазнала поразки від сталевих ґрат. Коли біль нарешті став нестерпним, із грудей чоловіка вихопився шалений крик:

— Агов! Що ви робите?! Схаменіться!

Голос проник у всі шпарини і, вирвавшись із карцеру, сягнув конвою і їхнього в’язня.

Ніч стояла під вікнами психлікарні. Вона поглинала часткові паростки світла, що линув від вуличних ліхтарів до окремих палат лікарні, дбаючи про сон їхніх мешканців. Спали всі. Тільки в тринадцятій палаті з розплющеними очима лежав Міхаель. Два порожні ліжка й мовчанка персоналу про долю їхніх господарів неабияк турбували пацієнта. Роль приманки, зіграна ним без умислу, бентежила сумління. Відчуття провини підкрадалося все ближче до серця, а мозок відчайдушно шукав вихід. Він з’явився сам собою.

Двері палати рипнули і, притримані чиєюсь рукою, пустили всередину згорблений силует. Погляд Міхаеля відгукнувся на звук і націлився на чоловічу постать, що кралася прямісінько до його ліжка. З кожним кроком фігура набувала чіткіших обрисів, і за мить Міхаель розпізнав у ній Ваську Довгоносика. Гість причалив до Міхаелевого ліжка і, ніби знаючи про тривогу хлопця, зашепотів йому на вухо:

— Павлович наказав худющому санітарові розправитися з в’язнями карцеру. Думаю, серйозно.

Закінчити Довгоносику думку завадив Фідель, який виник із гущави темряви, тицяючи в Довгоносика пальцем:

— Що це ви тут шепочетеся вночі? — запитав надокучливий прихильник диктатора з острова Свободи.

Його цікавість одним махом урвав Кома, який підкрався до неприятеля, убачаючи в тому кубинського спортсмена, який завдав йому колись фатальної поразки. Прізвисько Фіделя давно не давало йому спокою, а набридливий характер і поготів виводив із рівноваги, тому реакція Коми була закономірною. Його супротивник упав на підлогу, Міхаель і Довгоносик зміряли очима зрадника, вдячно глянувши на переможця.

Здавалось увесь боксерський гнів Коми перемістився з кулака на обличчя. Довгоочікуване бажання помститися змішалося з відчуттям задавненої злості й палахкотіло червоним полум’ям на обличчі спортсмена. Азартний блиск у його очах видав Міхаелю спраглого за поєдинками боксера, і той негайно вирішив цим скористатися.

— Комо, друже… — зайшов здалеку Міхаель. — Наші брати потерпають від свавілля санітарів. Просто зараз ці потвори знущаються з наших друзяк, нехтуючи геть усі правила спортивної етики. Їм потрібен твій кулак, а нам — твоя перемога!

Кома, який нарешті вийшов зі свого звичного стану «відмороженості», уперше з часів шпиталізації відчув себе потрібним. Він із вдячністю глипнув на Міхаеля і кивнув на знак згоди.

14

Лампочка, що звисала з плафона у вигляді тарілки, кидала трапецію світла на масивне крісло внизу. Час від часу вона моргала мороком, потураючи верескливому небу, що збиралось розродитися грозою. Замикання в мережі спричиняло короткочасну темряву, поглинаючи крісло й того, хто в ньому сидів. В один із таких лячних моментів з кутка кімнати пролунав голос Чахлого:

— Ну ось, знову коротить. І хто ж тепер має лазити до щитової замість Шрека?

Голограма Чахлого, на яку скидався санітар у мерехтінні вольфрамової нитки, рушила до крісла.

— Ти не проспіваєш нам, Бемолю? — спитав Чахлий, схилившись над обличчям прив’язаного до крісла пацієнта.

Затишшя на небесах стабілізувало напругу, давши таку-сяку видимість інтер’єру, який здебільшого нагадував середньовічну катівню. Про останнє говорив масивний стілець та вмуровані в його підніжжя металеві пастки на диких звірів, які зубцями дивилися в припнуті ноги Бемоля; а також чорні ланцюги, що наче змії клубочилися між пастками. Навпроти сидів Бемоль. Його завзятість зникла, щойно він побачив знаряддя.

— Ну чого мовчиш, артисте? — сичав Чахлий. — Хто з вас стукач?

Попри гнітючу обстановку, голос санітара не залякав Бемоля.

— Я не знаю…

Категоричність пацієнта не надто розчарувала ката, здається, він очікував такої реакції.

— Нічого, зараз усе згадаєш. Приведуть твого напарника й розпочнемо.

Чахлий заложив руки за спину й колами заходив довкруж вільного стільця, обережно ступаючи між пасток. Не минуло й трьох кіл, як прочинилися двері й на порозі з’явився Прапор із Антоном. Від радості Чахлий заплескав у долоні й надзвичайно уїдливим тоном звернувся до Водолаза:

— Антохо, а ми на тебе чекаємо.

Чахлий поліз до кишені власного халата і, діставши газету, пояснив її роль:

— Кросворди будемо розгадувати — усі разом. Авжеж, Бемолю?

Долаючи страх, Бемоль звів очі на санітара. Тим часом Прапор посадив Антона навпроти Бемоля. Лікті Антона обвили міцні мотузки, які Прапор прив’язав до крісла, аби пацієнт не зміг завдати удару. Потім він схопив із підлоги ланцюги й пропустив їх крізь петлі обох пасток. Від натягу пастки розчепірилися назустріч Бемолевим ногам. Доки пацієнти спостерігали за маніпуляціями Прапора, його напарник підсунув Бемоля настільки близько до металевих пасток, що його ноги опинилися в пащеках капканів, напнутих ланцюгами. Один необережний рух — і металеві зубці зійдуться, розчавивши плоть пацієнта.

— Бери, — наказав Антонові Прапор.

Антон знітився. Незважаючи на втому і страх, він прекрасно усвідомлював відповідальність, яку намагався втелющити йому в руки санітар.

— Бери, інакше я відпущу, — Прапор позбавив Антона вибору.

Зціпивши зуби, Антон перебрав запропоновані йому металеві мотузки. Здоров’я Бемоля перебувало відтепер у його руках. Чахлий умостився поруч на металевий сейф і, дивлячись у газету, дав старт тортурам:

— Отже, перше запитання по вертикалі: для кого псих Бемоль збирав інформацію про стан справ у лікарні?

Пацієнт і допитувач зустрілися поглядами. Чахлий навіть повірив, що Бемоль от-от дасть щиру відповідь, нажаханий інквізиторськими умовами камери. Задля впевненості санітар поквапив пацієнта:

— Я слухаю.

Натомість Бемоль схилив голову. Чахлий не поспішав. Усе його єство упивалося ситуацією. Лікарня, що була для нього чи не рідною домівкою, давала йому владу над такими, як Бемоль і Антон, а коли зважити на протистояння, котре закінчилося для пацієнтів поразкою, він почувався вдвічі щасливішим.

— Гаразд, надамо слово напарникові, — провадив Чахлий. — Отже, перше запитання по горизонталі: що псих Антон шукав у головному корпусі лікарні?

Перемикання стрілок розмови на власну персону збентежило Антона. Провал їхньої операції не означав, що санітари обізнані стосовно її подробиць, тому пацієнт вирішив схитрувати:

— Хотів утекти.

— І що завадило? — не послаблював хватки Чахлий.

Завадили можливі докази щодо фальшування Павловичем діагнозів хворих і методи їх лікування, що, можливо, засвідчені на флеш-карті, яку Антон завбачливо передав Міхаелеві. Проте вголос, звісно, ніхто не збирався виказувати цієї інформації. Можливо, це ще стане в пригоді.

— Передумав, — збрехав Антон.

— А може, тебе тут щось тримає?

Голос санітара видався пацієнтові дуже підозрілим, та й очі надто примружилися. Антон наважився підвести погляд і подивитися просто в холодні зіниці Чахлого. Вони палахкотіли таємничістю.

— Не хочеш поділитися з нами власними секретами? — гаркнув кощавий санітар.

Навантажений ланцюгами, Антон дістав іще один клопіт. Мозок заворушився, шукаючи належної відповіді, але нічого путнього на гадку не спадало.

— Ні, просто передумав.

Під поглядом санітара пальці Антона ціпеніли ще дужче.

Сухожилля напнулося й почало нити, але здаватися не можна. На щастя пацієнта, Чахлий дістав із кишені ручку і, застеливши газетою сейф, узявся заповнювати клітинки:

— Так і зазначимо: втеча.

Чахлий вписав літери в горизонтальний рядок і з виглядом дурника, викликати який з його фізіономією не становило проблеми, промовив:

— Друге запитання по вертикалі.

Обидва пацієнти завмерли, чекаючи на нову каверзу.

Прапор не втручався. Здебільшого його функція зводилася до фізичного вгамування надто збуджених пацієнтів, але наразі їхню волю обмежували крісло й ланцюги. Це, звісно, не війна, на якій він вирішив би всі питання двома пострілами, але для нього вони були по той бік барикад — отже, ворогами. Він глянув на Чахлого, який саме вмостився зручніше біля сейфа й приготувався поставити нове запитання.

— Про яких іще пацієнтів «Аляски» відомо психові Бемолю?

Попри критичність ситуації, артист і далі грав вар’ята, насвистуючи під ніс знайому всім мелодію, хоча ніхто не розбирав, яку саме. Те, що пацієнт проігнорував запитання, розлютило Чахлого. Напруга між ними досягла апогею, і санітар, не пробачивши Бемолю його витримки, ударив того в обличчя. Голова пацієнта хитнулася, з носа заюшила кров. Фізична розправа, на думку Чахлого, мала втихомирити артиста, проте той не відступав. Санітар нахилився до жертви й прогорлав у закривавлене обличчя пацієнта:

— Здавайся, потворо! Здавайся!

Лиховісний крик Чахлого обірвав линви, на яких висіла безпека двох пацієнтів у цьому душезгубному приміщенні. Та осмілілий Бемоль і зовсім перетяв їх піснею:

Я-я-я не здамся без бою!

Я-я-я не здамся без бою![9]

Від завзятого співу Бемоля Чахлому остаточно увірвався терпець. Він глипнув на Прапора, сигналізуючи тому розпочинати нові дії, узгоджені напарниками заздалегідь. Колишній «афганець» схопив із підлоги брудне ганчір’я і набив ним рот співочого пацієнта. Відтепер соло в камері правив лише Чахлий, який входив у процес допиту з притаманною йому садистською насолодою.

Водолаз божеволів. Знущання санітарів набирали загрозливих рис, від чого долоні Антона надмірно пітніли, але він щосили втримував у них ланцюги. Наступні дії Чахлого збентежили його ще дужче. Санітар розвернувся до нього й урочисто промовив:

— Оскільки один з учасників нашої гри не відзначається інтелектом, то він автоматично вибуває з неї. Їдемо далі — і завдання дещо ускладнюється.

Чахлий демонстративно обвів очима своїх бранців і, зустрівши сповнений злості погляд Антона, посміхнувся, відтак знову зиркнув у газету.

— Друге запитання по горизонталі: хто такий Гліб Процевич?

Озвучене Чахлим ім’я обпекло Антону долоні, і він мало не випустив із лівиці ланцюга. В останній момент вдалося стиснути мокрі від поту пальці та втримати сталеві віжки. Нажаханий скреготом, Бемоль зітхнув, радіючи вбереженим кінцівкам. Полегшення відчув і Чахлий, намацавши больову точку в психіці Антона. Відомості про психа виявилися правильними, тож залишалося майстерно довести справу до кінця.

— Бачу, це близька тобі людина, Антоне, — заявив Чахлий, прискіпливо оглядаючи візаві.

Прапор мовчки спостерігав за процесом. Загартований армійською дисципліною, він грав роль виконавця, не проявляючи до пацієнтів і краплинки жалю. Протилежні відчуття переживав Антон. Він щиро заздрив таланту Бемоля, який відспівувався від Чахлого і з виглядом, переповненим непорозуміння, тепер спостерігав за Антоном. Водолаз жалів їх обох. Він прекрасно усвідомлював, що його гра зайшла надто далеко, і взятий на себе обов’язок порятувати всіх, скривджених шпитальним режимом, не виправдав себе. Йому б себе відволодати! Але надія на визволення все танула. На підтвердження цієї думки Чахлий знову почав копирсатися в минулому працівника рятувальної станції.

— Схоже, твій співучий друг дещо заінтригований. Киньмо дещицю світла на твоє інше життя. Ви ж не проти, Глібе?!

Санітар перейшов на крик, намагаючись мати грізніший вигляд в очах пацієнтів, а також здобути авторитет у нового напарника.

— Подумати лишень, водолаз рятівної станції вбив дівчину й переховується під вигаданим ім’ям від слідства в стінах психушки!

Раптом санітар підступив до сполоханого Антона й тицьнув йому в обличчя газету.

— А може, розкажемо про це твоєму другові — журналісту?! Га? Нехай напише про це статтю, ото сенсація вийде! Не гірше від нашої!

— Це неправда! — заволав Антон. — Неправда! Я не вбивав її! То був нещасний випадок! Аварія!

Слова важким камінням покотилися вниз із Антонової душі. Він так довго тримав цей біль у собі, ховав від усіх, що й не второпав, звідки Чахлому відомо про трагедію, про яку жодним словом пацієнт, а раніше — рятівник Гліб Процевич, не прохопився! Зрушений емоціями тягар якорем падав на дно, відпускаючи свого бранця на волю. Антон заговорив. Нехай чують його кати й побратим, нехай стануть свідками його сповіді — уже однаково! Він готовий спокутувати той гріх, бо йти в могилу з такою ношею не до снаги.

— Це була випадковість. У рясній зливі я не помітив білявки, що вибігла на дорогу. Вона вискочила нізвідки. Нізвідки! Розумієте?

Бемоль тонув у Антоновій правді. Як цілком адекватний чоловік, він підозрював, що сусід по палаті щось приховує, але «поправка» на особливий режим «Аляски» усувала ці підозри — у кожного була власна історія потрапляння до спецвідділення лікарні. Зараз Антонова істина спливала кисневими бульбашками. Оливи в огонь підлив Чахлий, знецінивши виправдання Водолаза:

— Твоя правда, психу, але ти приховуєш одну важливу деталь — ти був п’яний до чортиків!

Антон не квапився з поясненнями. Крізь призму совісті його вчинок не мав виправдання, але що вже вдієш. Так, він пиячив. На те були свої причини, а після трагедії він і зовсім здав позиції: біль через скоєне загнав його до чарки. Межу між вигадкою й реальністю стирали гарячкові галюцинації. У тім божевіллі Антона носило вокзальними генделиками й закапелками спальних районів, у яких випадало пиячити з незнайомцями й різного штибу гульвісами. З кожним днем міра алкогольного отруєння набирала обертів, і хтозна, чи вижив би Антон, якби не опинився в церкві.

Усі чекали пояснень: Прапор, Чахлий і тим паче Бемоль, якому потрошку ставала зрозумілою загадкова поведінка товариша. Ці надмірні марення привидом, вигадане ім’я та бажання залишитись у психушці доповнювали образ пацієнта, що сховався за мурами лікарні від проблем, які чатували на нього за парканом шпиталю, зрештою, як і більшість пацієнтів «Аляски».

Одначе тепер ці негаразди набули ознак прямої загрози, матеріалізувавшись у тіла двох санітарів-психопатів, яким поволі уривався терпець.

— Антоне, ти ж розумний хлопчина. Скажи, кому передавалася здобута вами інформація, і ми залишимо тебе наодинці з твоїм минулим.

Чахлий і не підозрював, що Антону простіше зізнатись у змові проти ескулапів, аніж зустрітися віч-на-віч із минулим життям. Пацієнт зціпив зуби й відповів цілком чесно:

— Я не знаю.

Санітар розчаровано «завис» над Антоном, перетравлюючи негативну відповідь і, остаточно змирившись із нею, узявся до плану «Б». Він повернувся до сейфа й, відчинивши дверцята, вийняв звідти паяльну лампу.

Умить очі Бемоля налилися жахом. Він одразу второпав призначення інструменту й те, що станеться, щойно вогонь нагріє металеві ланцюги. Двоє бранців не зводили з санітара очей. Той небавом дістав сірники і, запаливши один, підніс до сопла лампи. Звідти негайно вислизнув язичок полум’я, сичання якого наповнило камеру.

— Ну що, пташенята, зараз ви зацвірінькаєте по- справжньому!

Не гаючи часу, санітар наставив вогняний стрижень на один із ланцюгів неподалік Антонових долонь і одразу ж поцікавився:

— Не спекотно рученятам, Антончику? Чи краще «Глібе»?

Глузливий тон Чахлого розбудив у жилах Антона гнів і замість відповіді в’язень харкнув в обличчя санітарові. На диво, поведінка пацієнта насмішила медпрацівника:

— Даремно ти так, Антоне, вологість тобі зараз стане в пригоді.

Очі Чахлого спалахнули гнівом. У його зіницях відбивалося полум’я лампи, що своїм сичанням віщувало хлопцям біду. Санітар збільшив вогонь — і ланцюг почав хутко нагріватися. Ситуація загострилась аж так, що навіть холоднокровний Прапор увіп’явся поглядом до Антонових рук, які тремтіли від перенапруження. Дивлячись у вимучені очі Антона, Чахлий звернувся до його напарника:

— Ну що, артисте, може, заспіваєш?

Санітар розраховував дістати бодай якийсь знак на співпрацю, але Бемоль не рухався. Від нетерплячки наступне питання криком вирвалося з горла санітара:

— На кого працюєш, суко?!

Градус емоцій зашкалював. Метал червонів, Антонові вривався терпець. Із місця нагріву температура дедалі ближче підкрадалася до його рук, роблячи утримання ланцюгів нестерпним. Антон зціпив губи, виконуючи все можливе для безпеки друга. Погляд Бемоля вимолював кілька секунд на ухвалення правильного рішення, але в їхнє умовне спілкування втрутився Чахлий. Санітар скерував полум’я ближче до долонь Антона. Цієї-таки миті сопух обсмаленого епідермісу вдарив у ніс усіх присутніх. Чахлий поморщився й відвернув свою мармизу вбік, аби позбутися неприємного запаху. Від нестерпного болю на руках Антона поздувалися вени. Очі його друга налилися страхом, і тільки Чахлий із посмішкою доводив почате до кінця.

Тим часом по підвалу лікарні рухалися двоє пацієнтів на чолі з Міхаелем. Вони йшли похапцем, прислухаючись до глухих звуків, що блукали напівтемним приміщенням. Орієнтиром для просування слугував карцер, оскільки саме там завжди карали невгодних бранців. І справді, біля потрібних дверей чатував Адам. Колеги по цеху не бачили потреби втаємничувати його в стан справ, які останнім часом не надто гладко йшли в лікарні, а лише взяли ключі від сусіднього приміщення, у якому за старих часів «лікували» надто буйних хворих. Не маючи нічого проти такої тактики начальства, товстенький санітар умостився з ноутбуком на кріслі неподалік власної вотчини і, як завжди, проводив час із фільмами для дорослих, відгородившись від сторонніх шерехів і людських зойків приємнішими звуками. Раптом чиясь тінь затулила монітор комп’ютера. З переляку Адам закрив ноутбук і розвернувся. Уздрівши перед собою одного з мешканців тринадцятої палати, санітар гаркнув:

— Ти що тут робиш, психу?

Кулак Коми смачно вліпився в щелепу санітара. Комп’ютер випав із його рук і розбився об кам’яну підлогу, але втрата гаджета здавалася санітару мізерною супроти втрати притомності, яка вже покидала його. Заледве він зміг упізнати Міхаеля, який схилився над його нерухомим тілом. Щоправда, обличчя психа трохи розпливалося, але голос звучав чітко.

— Де вони? — звук двоївся у вухах Адама.

Наражати себе на небезпеку, фактично будучи поза грою Павловича й колег, наміру санітар не мав і чітко вказав у бік карцеру:

— За карцером.

Хлопці дали Адамові спокій і рушили до кімнати за карцером, де в цей момент розгорталися страшні події.

Вони закричали одночасно: Антон від опіків, Бемоль від заіржавілих щелеп, що вгризлися в праву ногу. Крик першого зрикошетив стінами й вирвався в коридор, а другого — застряг у роті, набитому ганчір’ям. Бемоль несамовито совався в кріслі, намагаючись таким чином погамувати біль, Антон і собі дмухав на обпечену долоню, проклинаючи кривдника, який вже підносив лампу під інший ланцюг.

— Ну що, гаврики, тепер вам перехотілося грати в мовчанку?

Слова санітара розчинилися у відчайдушних криках його бранців.

15

У кімнаті допитів обидва пацієнти переживали черговий напад страху. Маніпуляції Чахлого з паяльною лампою гіпнотизували погляди чоловіків, ув’язнених у цій катівні. Час від часу вони перетинались, і тоді кожен перепрошував приятеля за цю муку. Відчуваючи нестерпний біль, Антон уже не був певен у тому, що зможе тримати ланцюг у правиці так само довго, як зміг у лівій руці. Бемоль плакав. Від болю, страху за здорову ногу й за власне майбуття, що зараз належало санітарові, який зібрався продовжити тортури. Пережити вдруге такі катування було не до снаги, тож, коли спрямований Чахлим струмінь вогню облизав другий ланцюг, Бемоль затріпотів, мов пташка. Він волав заткнутим кляпом ротом і тупав здоровою ногою, сповіщаючи нелюдам про свою готовність до співпраці.

Така активність пацієнта не залишилася поза увагою Прапора, і він кивнув напарникові. Чахлий покинув свою чорну справу і з надією глянув на Бемоля.

— Ну що, артисте? Надумав заспівати? — спитав Чахлий, виймаючи з рота страждальця ганчір’я.

Бемоль підвів на санітара змучені очі, благаючи бодай про дещицю співчуття.

Посмішка з’явилася на вустах Чахлого. Відчуття власної зверхності притупило жаль до беззахисних пацієнтів. Перемога наближалася з кожною секундою, і він приготувався обійнятися з нею. Проте вже наступної миті Бемоль обірвав політ санітара, заспівавши хриплим від болю голосом шлягер «Плачу Єремії»:

Я співатиму для неї, аж бринітиме кришталь,

Та хіба зуміє голос подолати цю печаль…

А вона, лиш вона…

Спів Бемоля перетворив Чахлого з грізного інквізитора на нікчемного хулігана, нездатного вибити зізнання з нерухомих пацієнтів. Пиха Бемоля принижувала, била Чахлого в самісіньке серце, де вже зароджувався новий план помсти. Аж раптом двері катівні розчахнулися навстіж. Санітари, синхронізуючи свої дії на рівні інстинкту, одночасно озирнулися на поріг. Прапор попався під гарячу руку першим. Прямий удар Коми вивів його зі стану рівноваги й повалив на сейф, а згодом — на підлогу.

— Чемпіон, — коротко підсумував Міхаель навички боксера.

Поки увага пацієнтів була прикута до нокаутованого Прапора, Чахлий потрохи усвідомив міру загрози, що зависла над його головою. Він зробив крок назад і мимохіть скерував полум’я на долоню Антона, яка все ще тримала один ланцюг і рух якої обмежувала мотузка, обвиваючи лікоть. Сила вогню враз роз’їла Антонові м’язи. Запах горілого м’яса розлетівся по кімнаті з несамовитим лементом потерпілого. Ланцюг вислизнув з обпеченої руки. Друга пастка проковтнула ногу Бемоля, від чого кімнату знову наповнив страшенний вереск. Зойки болю краяли серце. Чахлий, ужахнувшись своєї витівки, відступив назад. Міхаель відштовхнув його подалі від пацієнтів і поспішив на допомогу Антону:

— Потерпіть, братики, зараз я вас визволю.

Тільки-но Антон зміг підвестися з крісла, він схопив лампу й посунув на Чахлого, що перелякано втискався в стіну. Антон підніс лампу до обличчя санітара й заводив перед ним полум’ям.

— Ну що, суко, як ти почуваєшся в ролі жертви?

— Ні, ні! — благально загорлав Чахлий, обличчя якого червоніло на тлі вогню.

Удар металевою лампою припав на голову санітара. Він розпластався на підлозі, заливаючись власною кров’ю. Чахлий уже не являв собою небезпеки, і Антон нарешті вгамував свою злість, хоча долоня дуже боліла. Хлопець присів поруч, мовчки спостерігаючи за визволенням Бемоля. Від пережитого больового шоку той по-дитячому рюмсав. Його кінцівки перетворилися на два кавалки м’яса, що поволі спливали кров’ю. Червона калюжа заливала кам’яну підлогу. Міхаель, що досі возився з пастками, залишав по кімнаті криваві сліди, тим самим посилюючи її жахливий вигляд. На позір пацієнти здавалися переможцями, але найгірше чекало на них попереду.

Звільнивши Бемоля, Міхаель із Комою допомогли йому сісти на їхні сплетені руки. Антон так-сяк перемотав його кінцівки дрантям і, підтримуючи Бемоля зі спини, вийшов разом із друзями з жахливої кімнати. Його понесли темним коридором до сходинок, а звідти й до палати. Незважаючи на різкий біль і кровотечу, Бемоль не втратив гостроти мислення.

— Мужики, вам необхідно втікати. Тут ви більше не жильці!

— А ти? — спитав Антон.

— Зі мною все буде гаразд, — запевнив Бемоль, лягаючи за допомогою товаришів у своє ліжко.

— Ти впевнений? — перепитав Міхаель.

— Так, — твердо відповів пацієнт і звернувся до Антона. — Глібе…

Нове ім’я, яким Бемоль назвав товариша по нещастю, привернуло увагу Міхаеля. Водолаз лише махнув скаліченою рукою:

— Потім поясню.

— Антохо, — вів далі Бемоль. — Доберешся до міста, відшукай офіс радіостанції «Ельмар фм», там спитай звукорежисера Жолудя, віддаси йому нашу флешку.

Черговий напад болю в Бемоля урвав їхню розмову. Муки розтікалися по його тілу й, вириваючись стогонами, відлунювали палатою, витягуючи його бідолашне тіло в струну. Коротка мить перепочинку дала чоловікові змогу продовжити свою думку:

— Коли будете в безпеці, набери Павловича, пригрози йому тим, що маємо відео-компромат, це буде запорукою моєї недоторканності.

На відміну від Міхаеля, Антон розумів, про що говорить Бемоль. Він добре усвідомлював важливість покладеної на нього місії і, щойно товариш замовк, спробував його заспокоїти.

— Я все зроблю, як ти кажеш! Ми переможемо цю нечисть.

Антон заледве вірив у сказане, але не мав права знехтувати вірою Бемоля. Замордований і знесилений, мученик потребував підтримки. Утім, Міхаель був у чудовій фізичній формі і, передбачаючи наслідки їхнього конфлікту з адміністрацією, висловив своє бажання:

— Мужики, я теж стаю на лижі.

Бемоль із Антоном глипнули на приятеля, і той квапливо пояснив:

— Після всього, що ми накоїли, ми всі в одному човні, але за одним компроматом геть усі не сховаються.

— Флешка в тебе? — спитав Антон.

— Так, — відповів Місько.

Потім він звернувся до Бемоля, дивлячись тому в очі:

— Без образ, артисте, я тебе виручав скільки міг.

Міхаель поклав долоню на плече Бемоля й востаннє підбадьорив його.

— Ми зробимо все можливе, щоб ті вар’яти не заподіяли тобі шкоди!

Хлопці прощалися. Їхня історія, пережита в психлікарні, закінчувалася для усієї трійці. Міхаель з Антоном попрощалися з Комою, Ваською Довгоносиком і Шпряхою та вискочили з палати, поки від їхнього переполоху не оговталася вся лікарня.

Бемоль залишився сам на сам із ворогом. Страх заклубочився зміями глибоко в його єстві. Почуття самотності, що так раптово виросло в цій палаті, віщувало поразку, і єдине, чим він зараз міг себе втішити, був спів:

Най цілий світ пропаде, я пожити хочу сам.

Кругом одні вар’яти, я вар’ятом чуть не став,

Я маю досить ваших злих і ненормальних слів.

Я хочу бути корабльом на свому морі снів[10].

Його голос біг із палати слідом за хлопцями. Він супроводжував товаришів пацієнтів, нагадуючи їм про дружбу й спільну боротьбу, яка об’єднала їх супроти Павловича. Він давав їм знати, що його власник не зламався й гідно пройде нові випробування, якщо ті виникнуть на його шляху. Слова летіли коридором, просочуючись до інших палат. Вони будили пацієнтів, але обрана співаком пісня всім припала до душі. Спустошення, що охопило артиста від самоти й проникливої лірики, передавалося голосу, який сьогодні був кращий, аніж будь-коли. Щоб іще більше підбадьорити себе і друзів, він щодуху затягнув приспів:

Оу-оу-о, то моє море.

Оу-оу-о, то моє, моє море.

Оу-оу-о, то моє море.

Оу-оу-о, то моє, моє море.

Сторінку лікування в психіатричній лікарні було перегорнуто. Водолаз скинув із себе шкіру пацієнта-мученика, охопленого потойбічними видіннями, і з твердим наміром рухався на «вихід». Ця справа більше не вартувала виправки. З дня на день до лікарні могли завітати слідчі. Трупа з Привидом гастролювала вже в лікарні, а ляльковод цієї вистави й досі невідомий Антонові. Його оточили в стінах шпиталю, і єдиним виходом була втеча. Спочатку необхідно врятувати виснаженого Бемоля, а вже тоді він візьметься до власної проблеми. Усе буде добре: у нього є ще друзі, які обов’язково допоможуть видряпатися з цієї прикрої історії!

Міхаель та Антон рухалися коридором до залізної хвіртки. Переполох на «Алясці» ще не дістався материкової частини лікарні. Чахлий із Прапором сиділи, замкнені в кімнаті допитів, а Адам, який міг би їх урятувати, усе ще замірював власним тілом температуру кам’яної підлоги, не отямившись від удару Коми. Вийняті з його халата ключі відкривали хлопцям шлях на волю.

Міхаель зупинився перед хвірткою й, погрюкавши ключницею, врешті дібрав потрібний ключ. За секунду залізні двері відчинилися, і хлопці сміливо вийшли в безлюдний коридор лікарні. У стерильній білизні головного корпусу двійко хлопців у заплямованих власною й чужою кров’ю одежинах спотворювали наведений малярами лад. Скидаючись на радарні курсори, дві цятки поступово рухалися до виходу. На їхнє щастя, більшість санітарів віддавала перевагу відпочинку, і хол лікарні був геть порожнім. Усе, що зараз турбувало чоловіків, — це чи є десь незаґратоване вікно. Воно знайшлося в кабінеті Павловича, щоправда, цього разу ключа Антон не мав. Але він не став марнувати дорогоцінного часу. Водолаз відчинив двері в кабінет ногою, замок вилетів на підлогу, і хлопці увійшли в кабінет головного ката цього закладу. Антон вистрибнув на стіл, шарпнув шпінгалет — і очікувана воля відчинила перед тепер уже колишніми пацієнтами психлікарні свою браму.

16

Надзвичайна пригода з проникненням до кабінету головного лікаря в установі, що зажила слави виправної колонії й відзначалася надійним утриманням пацієнтів, вимагала негайного реагування. Тому, незважаючи на нічну годину, Павлович зірвався на ноги за сигналом підлеглих.

Дістатись автомобілем клініки із заміського будиночку не забрало багато часу, і вже до середини ночі Павлович із почтом оглядав робочі приміщення. З-за його спини в кабінет зазирали медсестри й кілька санітарів; поруч стояв Чахлий, притуляючи до носа закривавлену пов’язку.

— Ну, чого вирячилися? Роботи не маєте?!

Голос лікаря дзвенів металом. Його гнів спрямовувався на занадто цікавих підлеглих, що віддавали перевагу втручанню в його справи, а не роботі. Працівники насупились, але з коридору почулися кроки — і всі як один повернули голови в бік шуму, що наближався. Прапор із Адамом поспішали з доповіддю.

— Все обшукали! У самоволку пішли! — чергуючи слова з жадібними ковтками повітря, випалив Прапор.

— Дивно, що тебе це приголомшує. Тільки самогубці залишилися б після такого в лікарні.

Павлович сів у крісло, запалив сигарету й замислився над своїми подальшими діями. Не завадить обговорити все з відданими слугами, але за такої кількості зайвих вух це було небезпечно. Тому лікар обвів поглядом підлеглих і сухо наказав:

— Ідіть працювати, досить на сьогодні втікачів. Якщо ще хтось прослизне, я з вас шкуру спущу.

Персонал поквапився виконати волю начальника, тим паче, що в такому настрої він здавався небезпечним. У кабінеті залишилося троє чоловіків: Прапор, Чахлий і сам Павлович.

— Що скажете? — розпочав лікар, дочекавшись, коли двері кабінету зачиняться за останнім відвідувачем.

Чахлий занепокоївся. У його обов’язки не входило «думати», тому він плавно зиркнув скоса на Прапора, який, схоже, перейнявся проблемою. Санітар незмигно дивився на Павловича і врешті наважився озвучити свою думку:

— Їх треба ліквідувати.

Від слів напарника Чахлого пересмикнуло — ідея помститися зародилася, щойно він дістав кривду від пацієнтів-утікачів, і, здається, у нього з’являвся реальний шанс утілити її в життя. Павлович теж підтримав пропозицію.

— Процевич нас недооцінив. Мені вже багато чого про нього відомо, зокрема й адресу проживання — думаю, слід до нього навідатися в гості, поки темрява нам сприяє.

— Без машини вони зо дві години будуть добиратися до міста. Певен, ми їх випередимо, — погодився з думкою шефа Прапор.

Павлович випустив хмарку диму, що склубочився під стелею.

— У разі потреби влаштуємо засідку. Ідіть до моєї автівки, я зараз.

Слова начальника вивітрили підлеглих із кабінету. На тлі ображеного пацієнтами Чахлого, Прапор мав вигляд надто збуджений. Либонь, запахло справжньою війною, тож як чоловік, відданий своїй справі, він приготувався почати бій. У додаткових інструкціях не було сенсу. Незаконна діяльність ескулапів розв’язувала йому руки, а благословення начальника спонукало на подвиг.

Павлович вийшов із кабінету слідом за підлеглими й подався довгим і порожнім коридором своєї лікарні. Дорогою він зайшов до ординаторської, звідки забрав Адама, і вдвох вони попрямували до «Аляски».

У тринадцятій палаті Бемоль корчився від болю. Хоча медсестри й надали невідкладну допомогу, біль не вщухав. У нього піднялася температура, нили рани і час від часу тремтіли руки, віщуючи тілу неспокійну ніч. До цих неприємних відчуттів додався візит головного лікаря. Павлович зупинився перед ліжком, уважно вдивляючись у перекривлене від болю обличчя пацієнта.

— Болить? — раптом спитав Павлович, погладжуючи бакенбарди.

Бемоль спромігся лише на кивок.

— Звикай, — пригрозив лікар.

Після свого вердикту лікар обернувся до санітара й грізно наказав:

— Не зводь із нього очей, відповідаєш головою!

Адам поспіхом закивав на знак розуміння ситуації й провів свого шефа поглядом за межі палати.

Прапор на місці переднього пасажира пильно вдивлявся в номери триповерхівок, які час від часу втрапляли у світлові кола, окреслені фарами автомобіля. Машина вправно оминала ями, що виникали на шляху, а коли потрапляла у вибоїни, на задньому сидінні підкидало Чахлого.

— Ось він, — тицьнув у будинок із чотирнадцятим номером Прапор.

Його начальник завертів головою, шукаючи надійне місце для засідки, і, обравши за таке прогалину між гаражами, скерував туди своє авто.

— Нарешті, а то мене мало не занудило, — невдоволено промовив Чахлий, за що одразу дістав нагінку від шефа.

— Тебе по-справжньому знудить у суді, коли слухатимеш вирок.

Чахлий мовчки проковтнув образу. Начальник мав рацію, отож треба себе пересилити, аби не вскочити в ще більшу халепу. Машина зупинилась, і водій вимкнув двигун.

— Шуруйте всередину, визначте, куди виходять вікна 25-ї квартири.

Усвідомлюючи всю серйозність ситуації, санітари вийшли на вулицю і під гавкіт одинокого собаки-волоцюги поспішили до будинку, у якому ще до цих трагічних подій мешкав Гліб Процевич із дружиною. Павлович, залишившись в автомобілі, видобув чергову сигарету й задимів у напівпрочинене віконечко.

Його підлеглі повернулися, коли він робив останню затяжку.

— Ти б не курив у машині — спалимося, — професійно зауважив Прапор.

Павлович загасив недопалок, дослухавшись поради санітара.

— З’ясували? — командирським тоном спитав Павлович, навертаючи підлеглих у русло підпорядкованості.

— Усе нормально. Ось два вікна на другому поверсі з жалюзі на балконі, — доповів про результати розвідки Прапор.

— Що робимо? — спитав поради Павлович.

Прапор глянув на вікна квартири, обмірковуючи ситуацію.

— Якщо їх чекала машина, то псих уже у квартирі, якщо ж ні, то скоро надійде. Зачекаймо з півгодини.

Його спільники пристали на цю пораду. Чахлий подався в машину до Павловича й задрімав: адже він тямив обмаль, ба й покладена на нього відповідальність була обмеженою. Це аж ніяк не стосувалося його шефа. Павлович нервував. Старанно вибудована ним схема ламалася на очах. Найстрашніше, що у випадку із втечею пацієнтів лікарю не слід розраховувати на допомогу своїх впливових друзів. Відтепер він сам стає для них тягарем, і можливість бути «злитим» власними покровителями збільшувалася. Вихід із ситуації був темним, мов навколишні сутінки, у яких доводилося сидіти в засідці.

Прапор за армійською звичкою віддано ніс службу. Його погляд незмигно спостерігав за вікнами Антонової квартири, відвертаючись інколи на двері під’їзду, що їх освітлювала однісінька лампочка. Час спливав, а разом з ним і надія виявити втікача. Та раптом у вікні, до якого так пильно приглядався санітар, засвітилося. Прапор насторожився й зіщулився. У вікні, затягнутому тюлем, з’явився чоловічий силует і, покрутившись із горнятком, зник у кімнаті, загасивши за собою електрику. Квартиру Антона знов огорнув морок. Прапор миттю розбудив своїх спільників.

— Прокидайтеся, він у квартирі.

Павлович, якому найбільше кортіло повернути ситуацію під свій контроль, негайно отямився й штурхонув Чахлого.

— Ти впевнений? — спитав лікар у Прапора.

— Так, щойно тинявся по кухні, мабуть, справді машина чекала.

Прапор дістав із кишені в’язку відмичок і, задзеленчавши ними, покликав Чахлого.

— Ходімо, — після чого одразу звернувся до начальника. — Шефе, ти нам потрібен на стрьомі в під’їзді.

Позіхнувши, Чахлий виліз крізь задні двері й поплентався слідом за напарником до будинку. За ними поволі ступав лікар. Усі троє підійшли до дверей, за порогом яких опинилися лише санітари.

Ступивши на перший поверх, Прапор негайно вимкнув загальне освітлення на сходових маршах. Потім обидва санітари навшпиньки піднялися на другий поверх і зупинилися перед дверима 25-ї квартири. Прапор дістав зубчасті шпильки і, опустившись на одне коліно, почав устромляти їх по черзі в замок. Щоб успішно відімкнути, знадобилося кілька секунд. Прапор обережно штовхнув двері та увійшов в оповитий сутінками коридор помешкання. Санітар зупинився, дослухаючись до звуків у незнайомій квартирі й, переконавшись у безпеці подальшого просування, дістав із куртки пістолет і вручив його Чахлому. У худого санітара загорілись очі. Відтепер затія його напарників наповнилася справжнім сенсом і полювання ставало дедалі цікавішим. Прикривши тил, Прапор дістав з іншої кишені флакон хлороформу. Він акуратно змочив ним чорний мішок, який мав накинути на голову Антону, та прокрався до спальні.

Пітьма готувалася до тривалої облоги денним світлом. Вона причаїлася за шторами, сховалася за шафу і трюмо, вправно маскуючи два тіла, накриті простирадлом. До кімнати увійшло двоє. Масивніша постать Прапора відокремилась і наблизилася до ліжка. Його напарник узяв на «мушку» сплячих. Тримаючи в руках чорний мішок, просякнутий хлороформом, Прапор нагнувся, щоб розрізнити тіла бодай за статевою ознакою. Ідентифікувавши чоловіка, він миттю накинув на його голову мішок, придавлюючи коліном сполоханого господаря. Метушня розбудила жінку, і, як тільки та вгляділа незнайомців, з її легень вирвався назовні несамовитий крик.

Така бурхлива реакція задіяла рефлекси Чахлого, і той без вагань натиснув на гачок пістолета. Куля, притишена глушником, увіп’ялася в тіло бідолашної, і попри тьмяне світло кімнати Чахлий помітив темну пляму, що розпливалася по нічній сорочці в районі живота.

— Ти що накоїв, придурку? — процідив крізь зуби Прапор.

Його жертва, наковтавшись випарів снодійної речовини, обм’якла в міцних обіймах. З коридору залунали кроки, і обидва санітари повернули голови в бік вхідних дверей. За секунду з пітьми виринув Павлович, який піднявся у квартиру, збентежений гармидером, що його зчинили його підлеглі.

— Чого ви тут розшумілися? — пошепки спитав лікар.

Його очі поступово обнишпорили кімнату, зупинилися на Чахлому, що тримав пістолет, і за кілька секунд пазли склалися в цілу картину вбивства.

— Ти що накоїв, ідіоте?! — вирвалось у психіатра.

Павлович підскочив до санітара й вихопив у того пістолет.

— Дай сюди! Хочеш решту життя провести на нарах?

Розлючений лікар вихопив зброю й накинувся зі звинуваченнями на Прапора:

— Навіщо ти дав йому зброю? Цей імбецил нас під суд підведе.

Чахлий поспішив виправдатися:

— Та ця сучка поставила б на ноги увесь будинок!

— Замовкни! — Павлович вилаявся й попрямував до жертви Чахлого. Жінка розпростерлася на ліжку. Червона калюжа крові з-під неї заливала білосніжні простирадла. Лікар тильною стороною долоні торкнувся шиї жінки й розпачливо констатував:

— Ти її застрелив. Боже, у нас іще один труп, — розчаровано підвів лінію під власними проблемами головний лікар божевільні.

Чахлий стенув плечима. Павлович перевів погляд на завмерлого чоловіка в руках Прапора й раптом побачив у ньому джерело всіх своїх бід. Водолаз зі своїми галюцинаціями, його вибрики проти адміністрації лікарні, убивство ним Шрека й ось тепер — нова халепа. Страшенна лють охопила психіатра. Він стиснув кулаки й наказав тягти винуватця свого лиха до іншої кімнати. Прапор негайно скинув жертву з ліжка й разом із Чахлим відбуксирував її до вітальні. Павлович розсунув штори, впускаючи в кімнату трішки світла, й озвучив наслідки вбивства:

— Труп на трупові, та ці кегебісти довіку з нас не злізуть. Приводьте мерщій його до тями!

Прапор швидко скинув із голови бранця мішок, і Чахлий, який першим уздрів обличчя незнайомця, відсахнувся:

— Дідько, хто це такий?!

Поведінка санітара насторожила його спільників. Обидва вирячилися на заручника, не впізнаючи в ньому втікача.

— Ти хто в біса такий? — гаркнув Прапор.

Незнайомець безтямним поглядом зміряв трьох чоловіків, що вдерлися до його помешкання. Він неабияк походив статурою на Антона, але це таки була інша людина, в очах якої світився переляк.

Зітканий з опалої і висушеної південним сонцем глиці та прибережного піску, килим м’яко поглинав кроки втікачів. Їхні голоси тамував ліс, а коло моря заглушувала пісня хвиль. Сосняк, який тягнувся вздовж узбережжя до рибальського поселення, гарантував хлопцям безпечну мандрівку, і тільки Місяць, по-зрадницьки пробиваючись крізь густі крони дерев, освітлював дві рухливі постаті. Антон не припиняв торочити про суд і страшну помсту санітарам, яка мала б здійснитися за допомогою зібраного на Павловича компромату; Міхаеля ж цікавила вся правда про спільника. Уже протягом десяти хвилин він мовчки вислуховував бідкання товариша й скористався першою-ліпшою паузою:

— Антоне, ви з Бемолем пішли проти системи. Гарантую, що вони вже готують на нас облаву. У тебе є затишне місце, щоб перечекати ці гастролі?

Антон зупинився. Серце скипіло кров’ю, щойно згадав про домівку. Як довго він там не був? Хто в його квартирі, опріч дружини? Антон знав відповідь на останнє питання, але менш за все він хотів думати про це. Про зраду, про власну слабкість, яка довела його до пияцтва, про безвихідь, у якій опинився, про незмогу подолати цю кризу самотужки й про психічні розлади, що розхитали його здоров’я. Крім дому, була робота й храм, але шокувати близьких своєю появою не хотів.

Вагання напарника не проминули повз увагу Міхаеля:

— Що у вас за темні справи з Бемолем? Хто ти?

Антон зупинився й глянув на море. На рідну стихію, що втішала його навіть у найтяжчі часи. Вона давала йому прихисток і роботу, спокій та надії, а втім, не гарантувала безпеки. Він подивився на Міхаеля, який чекав пояснень, і цієї миті збагнув, що надто довго жив із тим тягарем, який випав на його долю.

— Мене звати Гліб Процевич. Я переховувався в лікарні під вигаданим ім’ям, тому що так склались обставини.

Трохи подумавши, Антон пояснив:

— Мене переслідували привид і поліція.

Останнє слово викликало в Міхаеля значну полегшу. Він зітхнув і скоромовкою проговорив:

— Виходить, ти не мент. Ну слава Богу!

Слова Антона скинули з Міхаелевих рамен важезний тягар, і він жвавіше взявся розпитувати.

— Тоді розповідай, що саме тебе привело до психушки.

Хлопці сповільнили рух. Антон збирався на думці перед тим, як уперше розказати комусь усю правду. Він ще раз глянув на море, яке заколисувало, та місячну доріжку. Набравши за звичкою повні груди повітря, Антон заговорив:

— Задовго до появи в лікарні в мене все було гаразд: дружина, робота, друзі… Останнім часом помітив за жінкою певні дивацтва, потім з’ясувалося, що в неї з’явився інший.

Гіркі спогади посилили біль обпечених долонь, перев’язаних бинтом. Антон зупинився та сперся на дерево, щоб дати раптово воскреслому нападу болю сягнути свого піку й спокійно вщухнути. Дочекавшись полегшення, він продовжив розповідь:

— Яким чином чоловіки знімають стрес, ти, мабуть, здогадуєшся.

Міхаель поклав руку на плече оповідачеві. Відчувши розуміння друга, Антон промовив:

— Я топив горе в чарці практично щодня. Тієї днини, коли трапилося найстрашніше, ми геть посварилися. Вона все мені розказала й попросила розлучення.

Історія Антона починалася банально, але, знаючи її частину, Міхаель із цікавістю дослухався його слів. А чоловік тим часом говорив:

— Я зібрав свої речі й подався до найближчого генделика. Пиячив до ночі, а потім заледве сів у службову машину й помчав на роботу. На жаль, негода лютувала. Травневі зливи відрізняються короткотривалістю, проте страшенною рясністю — лило як із відра.

Міхаель згідливо кивнув, боячись словами перервати розповідь.

— Дорогою я ще сьорбав із пляшки, відволікаючись від керування, і в якийсь момент цей маневр став для мене вирішальним. Надпивши вкотре, я пришвидшився й на одному з поворотів вирішив об’їхати припаркований на узбіччі автобус.

Дихання Антона почастішало, наче від втрати кисню. Він ніколи й нікому не розповідав цілу свою історію, яку ретельно приховував від оточення. Та, на жаль, обізнаність санітарів у деталях цієї трагедії заперечувала таємничість тогочасних подій. Щось приховувати від Міхаеля не було сенсу.

— Вона вискочила просто під колеса. Навіть якби я був тверезим, то навряд чи вчасно зреагував би. Гальмівний шлях на мокрому асфальті виявився довгим, і її сумочка, що приземлилася на капот, проїхала зі мною до повної зупинки.

Антон утомився. Від мандрівки і спогадів ноги налилися свинцем, з кожним кроком зраджуючи свого господаря. Хлопці зупинилися біля поваленого дерева, використавши його стовбур як сидіння. Трохи віддихавшись, Антон продовжив сповідь:

— Вона ще жила, розумієш, Міську? Я намагався її врятувати, поклав на заднє сидіння й повіз до лікарні…

Душа, сповита у важкі спомини, хилила голову Антона додолу.

Трагедія досі гризла йому душу.

— Вона померла в машині. А я сховав її труп.

— Чорт забирай! — вирвалось у Міхаеля. — Ти хочеш сказати, що нікого про це не повідомив? Ні родичів, ані поліцію?

Прямота Міхаелевих слів добивала й без того кволого Антона.

Він ухопився за стовбур дерева, автоматично здираючи кору й зі сльозами на очах зізнався у скоєному. Сухе гілля затріщало під натиском його руки, спогади не давали спокою навіть зараз.

— То ти сховався в психушці від ментів, — поквапився із висновками Міхаель.

— Не зовсім, — плутав логіку товариша Антон. — Мене ніхто не шукав, і поступово страх перед в’язницею відступив. Залишилося приборкати совість. Відчуття провини загнало мене до чарки. Я напивався, як чіп. Біла гарячка підбиралася дедалі ближче, й одного разу я напився так, що мене знайшли непритомного на сходах храму. Святий отець — воістину свята людина — допоміг мені з лікуванням у наркології, де ескулапи почистили мій організм від цієї потрави.

Згадка про священика оживила спогади Міхаеля.

— Чи це не той святоша, що навідувався якось у лікарню?

— Так. Мабуть, хотів розпитати про моє здоров’я, а ті суки навіть побачитися не дали.

— Адміністрація в нас жорстока, — підтвердив слова свого друга Міхаель і одразу ж запитав:

— А яким боком до цієї історії привид? Ти ж не хочеш сказати, ніби щиро віриш у його існування?

Нарешті в системі координат чоловічої розмови з’явилася точка перетину. Правду й марення Міхаель зіштовхнув так, що відповіді Антонові тепер не уникнути. Він і сам це розумів, але фарс усієї ситуації полягав у тому, що хлопець не знав реального стану справ, а отже, його відповідь прозвучала несміливо:

— І ось тут почалося найгірше, — плавно мовив Антон. — Після того як мене відкачали, я переселився на рятувальну станцію й поринув з головою в роботу. Одного дня до нас завітали контрабандисти й запропонували підробіток. Їхня баржа напоролася на катер берегової охорони біля мису, і вони примусово скинули свій вантаж у море.

— Що за вантаж? — перепитав співрозмовник.

— Самостріли, гарпуни, сітки, чого там лишень не було, навіть гранати. Так я повторно став на шлях злочину, але це, на диво, відвернуло мою увагу від душевних мук. До того ж ці хлопці щедро платили, а під водою я наче одужував. День при дневі ми на їхньому човні шукали вантаж, аж поки не втрутилася негода. Штормове попередження перервало наші пошуки, а коли буря вщухла, пропали мої «друзі», і я самотужки вийшов у море на рятувальному човні.

Розповідь Антона полонила своєю цікавістю: Міхаель уважно слухав, поступово розчиняючись у словах друга. Вир історії затягнув слухача в минуле Антона-Гліба, яке, між іншим, набувало дедалі карколомніших обрисів.

— Після шторму, — вів далі Антон, — ящики замулило піском і різноманітним брудом, тому пошуки сповільнилися. Та все ж я відвіз до мису два знайдені ящики, а потім знову повернувся у відкрите море, де і затримався допізна. Уже під вечір пірнув з останніми запасами кисню, а коли зринув на поверхню, у човні на мене чекав неабиякий сюрприз. Видряпавшись на борт, я одразу ж кинувся назад у воду…

Заворожений новим поворотом подій, Міхаель роззявив рота.

— У човні лежала жіноча сумочка, — закінчив свою думку Водолаз.

— Хочеш сказати, схожа була в тієї дівчини? — спитав Міхаель.

— То була та сама сумка! — оголосив Антон.

— Чорт, та як вона могла там опинитися? — вибухнув цікавістю Міхаель.

— Відповідь на це запитання я дістав, підвівши голову, — пояснив Водолаз. — Він стояв у моторному човні неподалік.

— Кого саме ти маєш на увазі? — нажахано спитав Міхаель.

— Привид. Він був із довгим білим волоссям, як у тої дівчини. З переляку я видряпався на борт і кинувся заводити двигун; ця ж тварюка плавно ковзала назад-уперед, перетинаючи мені шлях до суші. Порятунок був у відкритому морі, і я ним скористався, хоча й дуже швидко зрозумів, що це — пастка.

Слова Антона розчинялися в просякнутому ароматом хвої повітрі, втягуючи Міхаеля за собою. Шум морських хвиль і гуркіт двигуна заполонили його слух. Дощ, про який став розповідати Антон, затарабанив просто над головою, а шум хвиль лише підсилив ефект присутності на місці пригод нещасного. Міхаель розгледів у нічному мороці Антона і човен, який наздоганяв його і в якому за стерном стояв хтось із довгим білим волоссям. Човен рятівника програвав у потужності катерові переслідувача, що без завад висів на хвості у жертви. Коли відстань між плавзасобами скоротилася до п’ятдесяти метрів, Привид схопив гвинтівку й зробив кілька пострілів. Влучно!

Повітря зі свистом вирвалося на волю. Гумові борти, продірявлені кулями на очах рятівника, втрачали форму правильних циліндрів. Судно з капітаном і матросом в одній особі почало тонути в розбурханих морських хвилях.

— Я опинився у воді, і тоді він обрав тактику виснажування, направивши свій катер просто на мене. Раз у раз я мусив пірнати, рятуючись від гвинтів човна.

Гіпнотизм Антонової оповіді не відпускав Міхаеля з гальорки, звідки він спостерігав останній акт цієї драми. Він чітко бачив жалюгідні занурення товариша, який щохвилини видихався в нерівній боротьбі з машиною. Врешті-решт, коли рятівник підупав на силі, він приготувався гідно зустріти свою смерть. Натомість біловолоса Примара мала свої плани. Її катер наблизився впритул до жертви, і Привид заніс над головою Антона рушницю. Важкий дерев’яний приклад опустився на голову немічного хлопця, який уже був готовий піти на дно слідом за власним човном.

Цікавість повернула Міхаеля в реальний світ, і він запитав:

— Як же ти вичаряпкався?

— Після удару він зник, — заходився пояснювати Антон. — Мабуть, просто вирішив, що я не дотягну до берега, і хтозна, якби не гідрокостюм, може, так би й сталося. Проте я вижив, але повертатися до станції було настільки страшно, що я спересердя побіг рятуватися до церкви.

Міхаель згадав день Антонової шпиталізації до їхнього відділення, а також його нарікання через брак на тілі гідрокостюма. Супроти проблеми їхнього ув’язнення ця дрібничка видавалася тоді мікроскопічною. Крім цього, розкидані Антоном шматки пазлу не зовсім клеїлися в суцільну картинку, але в цьому хаосі Міхаель розгледів беззаперечну істину, яку не посоромився висловити співрозмовникові:

— Антохо, вибачай, але привиди на човнах не ганяють і з гвинтівок не стріляють. Це справа людських рук, а конкретно — ворогів!

— То було його друге пришестя. Повертатися на станцію я не ризикнув, оскільки вперше ми перестрілися саме там. Далі ти знаєш.

Ну от і все. Досі нікому не відоме минуле Антона вперше відкрилося іншій особі. Якби хлопець раніше з кимось цим поділився, то усім байкам про привида знайшлося б пояснення, але Гліб Процевич надійно оберігав свою таємницю. Хай там як, а цей камінь упав з його душі, щойно останнє слово злетіло з вуст. Він уже не боявся ворогів, адже твердо вирішив, що з цим робити, коли їм із Міхаелем пощастить залагодити справи з Бемолем і шпиталем.

17

У невеличкій кімнатці, куди втягли незнайомця санітари, Павлович уважно слухав заручника. Чоловік не на жарт злякався непроханих гостей. Його тілом бігали дрижаки, зап’ястки затерпли від мотузки, якою один із нападників зв’язав йому за спиною руки. Прибульці не церемонилися, тому бранець розповідав усе, що знав:

— Мене звати Ігор.

— А баба хто? — вирвалось у Павловича. — Чия це квартира?

— Її.

Павлович не знаходив собі місця. Він кружляв довкола ледь притомного полоненого, зазираючи час від часу в його обличчя, ніби шукаючи в ньому власного пацієнта. Переживав не лише він один. Наслідки скоєного злочину нарешті второпав і Чахлий. Убивство жінки могло обернутися для нього не просто ув’язненням, а й наявністю кревного ворога в особі Антона чи й цього чоловіка, що спав із нею в одному ліжку. Паніка поступово ширилася по тілу санітара краплинками поту, що вкривали його чоло й долоні. Натомість Прапор зберігав спокій. Маховик його мислення набирав обертів, і, намацавши певний хід думок, він звернувся до шефа, який тиснув на Ігоря новим питанням:

— А чоловік її хто? Де він?

— Псих він, у божевільні лежить, — тремтливим голосом пробелькотів полонений.

Прапор зашепотів Павловичу свої думки, а відтак зброя перекочувала до рук санітара. Ігор затрусився зі страху. Вторгнення посеред ночі незнайомців, які розшукували чоловіка його коханої, не віщувало добра, а зловісний шепіт за спиною і зовсім викликав моторошні думки.

Він заплакав, намагаючись бодай якось розчулити нападників, та це не подіяло.

Уже знайоме бахкання, запах пороху — і Чахлий смикнувся. Ще один труп! Він боязко підвів очі й, побачивши скривавлений килим та нерухоме тіло, засопів:

— Навіщо?

Реакція Павловича виявилася менш бурхливою. Йому припав до душі план Прапора, і як добре, що реалізацію задуму взяв на себе підлеглий. Оскільки з-поміж трійці лише Чахлий не був утаємничений, Прапор спокійним тоном пояснив:

— Усе просто: у лікарні нашому психові донесли про зраду дружини, і його остаточно перемкнуло. Як наслідок — утеча й убивство на ґрунті ревнощів. Маємо: вибиті двері кабінету головного лікаря і «ствол», викрадений з вашого сейфа. Думаю, з минулого разу його пальчики на ньому залишилися. Знав би цей придурок, у який зашморг запхав свою голову!

Відтепер подвійне вбивство мало вигляд настільки логічний, що кращого розвитку подій головному лікареві годі було й сподіватись. Його позиція в протистоянні з божевільними значно зростала, а угода зі спецслужбами підвищила шанси на перемогу. На обличчі ескулапа з’явилася єхидна посмішка.

Тієї ночі, коли над головою Антона нависла справжня загроза, небо було навдивовижу чистим і безхмарним. В оселі, де він прожив три роки, підступний план Прапора перекреслив будь-які перспективи на майбутнє життя. Чахлий повеселішав від такого повороту подій, який знімав із нього підозри щодо вбивства незнайомки й вішав усіх собак на шию психа-втікача.

— Найголовніше — завчасно стукнути ментам і подати все під правильним соусом, — доповнив Прапор.

— Це ми влаштуємо, — запевнив Павлович.

План повернення ситуації під контроль сподобався всім присутнім, і трійця взялася зачищати сліди свого перебування в чужій квартирі. Потім чоловіки навшпиньки рушили до виходу. Починався ранок важкого дня.

* * *

Світанок стирав нічні барви. Сонце ще не з’явилось, але його зблиски ясніли за обрієм. Ліс ставав чимраз рідшим із кожним словом Міхаеля, який доводив Антону хибність версії щодо потойбічного походження його бід. Дерева ще зустрічались, але вже не були перешкодою для гамору хвиль, що діставався пішоходів, змушуючи їх підносити голос.

— Я думаю, що, найімовірніше, у тієї аварії були свідки. Лише побачивши цілу картину, можна так вправно маніпулювати деталями, як ото з тією сумкою.

Антон задумався.

— Чому ж тоді не викликали поліцію?

Слушність Антонового запитання ставила під сумнів припущення Міхаеля, а втім, воно мало право на життя, якщо зважити на один нюанс — цією людиною керувала жага помсти.

— Та бодай тому, що тебе хотіли провчити! Тому, що цей Привид вважає покарання ґратами для тебе недостатньо суворим! — емоційно обстоював гарну думку Міхаель, і мав рацію.

Логічна лінія Міхаелевих думок виструнчилась у фінішну пряму, якою можна дістатися розгадки цієї таємниці, але наразі Антон планував будь-якою ціною допомогти Бемолю.

— Можливо, правда твоя, однак насамперед ми потрібні Бемолю.

Місько погодився зі словами друга.

Хлопці вийшли на узлісся. Дерева залишилися позаду, а просто перед ними розкинувся великий луг, укритий польовими квітами, які виблискували, купаючись у перших променях сонця. Міхаель подався збирати квіти й за якусь мить тримав у руках розкішний букет.

— Що ти робиш? — поцікавився Антон.

— Готуюся цивілізовано увійти в здоровий світ.

Перед утікачами виросли перші будиночки рибальського поселення. Їхні стріхи вилискували бляхою та черепицею, а плоти вкривалися сітями, що досихали перед черговим зануренням. Човни риболовів спочивали на березі, очікуючи, коли їхні господарі знову поженуть їх у відкрите море. Десь на горизонті маленькою цяткою рухався пароплав, відвозячи пасажирів у закордонний круїз. Усе довкола гармоніювало одне з одним, аж поки не наблизились двоє ранніх гостей.

Міхаель зупинився недалеко від двох стовпів, на мотузках яких сушилася випрана білизна.

— Потримай, — Міхаель облишив квіти й попрямував до одягу, що мирно гойдався під вітром.

— Що ти задумав? — тихо перепитав Антон.

— Добуваю нам нові манатки, чи ти в лікарняній піжамі зібрався розгулювати на людях?

Укотре вже Міхаель мав рацію, тож Антону залишалося пильнувати, щоб товаришеву витівку не помітив який-небудь рибалка, якому скоро час виходити в море. Крадіжка минула успішно, і Міхаель повернувся з чужим, проте чистим шматтям.

— За цією будкою перевдягнімося.

Міхаель зайшов за невеличке приміщення, оббите бляхою. Зграя котів, наполохана ранковими гостями, розбіглася навсібіч, звільнивши хлопцям місце під роздягальню. Вони поскидали сорочки й убралися в поцуплені футболки. Старе цебро з відпрацьованим машинним мастилом стало прихистком для лікарняних речей — тепер можна рухатися далі.

Чоловіки вийшли з укриття й звернули ліворуч — на вуличку, де стояли три склеєні докупи будиночки. Міхаель підійшов до крайнього й тричі постукав у шибу. За хвилину там з’явилося миле жіноче личко. Дівчина прочинила вікно і, протираючи заспані очі, звернулася до Міхаеля:

— Боже, Міську, ти що тут робиш? — оглянувши приятеля вона додала: — Ще й у сусідовій футболці?

Хлопці перезирнулися, проте Міхаель не розгубився і, простягнувши дівчині квіти, відповів:

— Так склалося. Ось, це тобі.

Дівчина радо прийняла імпровізований букет і впустила хлопців до хати.

Чотири роки тому вона познайомилася з Міхаелем на курсах реабілітації, куди її привела незапланована вагітність. Роль майбутньої матері настільки збентежила Риту, що вона вирішила назавжди зав’язати з наркотиками. Міхаель теж час від часу «брався» за розум, намагаючись очистити організм від тривалого вживання тих чи тих наркотичних речовин. Природженому ловеласові досить легко вдалося знайти спільну мову з дівчиною, і відтоді вони заприятелювали. Їхня дружба ще більше зміцнилася після стійкої перемоги Рити над наркотиками, тож щоразу, як Міхаель знову намагався «підлікуватися», він охоче навідував подругу.

Дівчина знайшла притулок у старому будинку свого дядька, який повірив у племінницю на відміну від свого брата — рідного батька Рити. З того часу дівчина ростила малечу й поралася по господарству, поки дядько вештався в морях та океанах, працюючи капітаном на торгівельно-вантажному судні, що перевозило товар до країн Східної Азії.

Побувавши колись у схожій шкурі втікача, Рита без зайвих слів упустила хлопців. Нарешті на них чекав невеличкий перепочинок.

Негаразди так і сипалися на Антона. Він снідав у чужому будинку, навіть не підозрюючи, що в колишній домівці лежать два нерухомі тіла, записані вбивцями на його рахунок. На жаль для Антона, обставини втечі та його відвертий конфлікт із адміністрацією лікарні додавали вигаданому Прапором мотиву зайвих балів. За таких умов Павловичу було просто переконати поліцію в його провині, надто ж, коли ці органи так охоче йдуть назустріч головному лікареві. Із притулку шпиталь перетворився на справжню катівню.

Ранкова трапеза завершувалася кавою, яку Рита урочисто внесла в трьох металевих чашках. Господиня дому разом із гостями розташувалися довкола круглого столу, вкритого блакитною цератою, і всі троє мовчки задивилась у вікно, за яким плюскалося синє море. Час спливав. Рибалки вже вийшли в море, і можна було не сумніватися, що Павлович теж розкинув свої тенета. Посада, що доти забезпечувала йому комфортне життя, уперше опинилася на краю прірви, з якої, звісно, ніхто кидатися не збирався. Антон це прекрасно розумів, але після виснажливої ночі сили втікачів, мов крига, скресли. Прихисток, люб’язно дарований Ритою, забрав рештки наснаги, з якою хлопці мали рушати в останній бій. Утома підломила друзів, і, поки за їхніми спинами розгорталася ціла спецоперація з нейтралізації Антона, той дрімав у кріслі, відновлюючи енергію.

Жахливі видіння клеїлись у стрічку, відтворюючи в голові сцени тортур у психушці, переплетені з власними мареннями, де фігурував Привид. Його пооране зморшками лице ховалося за шторами. Він підглядав за Антоном, який роздивлявся знайоме середовище. Шафа, трюмо, килим і крісло — все йому рідне, аж ось і ліжко, у якому він колись голубив свою дружину. У цьому сні, позбавленому барв, шовкові простирадла нагадували саван, під яким лежали два тіла. Раптом у цей сон удерся металевий гуркіт — і збентежений Антон перевів погляд на вікно. На паркеті його колишньої кімнати валялася лопата, покинута зловісним гостем. Жах скував чоловіка. Хто він? За що його переслідує? Два питання, з якими довелося прожити останні місяці, не давали спокою навіть у мареннях. Від часу їхньої першої зустрічі він ані на йоту не просунувся в пошуках відповідей, заплутавшись у викривленій реальності. Інтер’єр спальні почав розпадатися на окремі фрагменти. Спочатку зникли меблі — утиснулися в стіни сотнями цяток; затим потемніло у вікні, наче ніч затулила день, і, нарешті, щось ворухнулося під саваном. Антон збентежено глянув на ложе. З-під накривала з’явилася тендітна рука, у якій хлопець упізнав правицю власної дружини. На мить усе завмерло, а потім зсунулось у провалля. Чорна діра всмоктала у себе постіль, залишивши на місці ліжка яму, до краю якої кинувся Антон. Чоловік обережно зазирнув усередину і прокинувся, усвідомивши, що зазирає в могилу.

Кімната пустувала. Голоси Рити й Міхаеля лунали знадвору, переплітаючись із дитячим сміхом. Здається, тут всі були своїми, окрім Антона. Щоб не заважати, Водолаз увімкнув телевізор і «гуляв» каналами, доки не надибав на екрані насумрене обличчя Павловича.

Поява в телевізорі одіозного лікаря насторожила колишнього пацієнта. Антон ухопив пульт і додав звуку, аби не проґавити ані слова. Мовець перебував у оточенні мікрофонів на тлі власного виплоду — катівні — й офіційно заявляв про втечу Антона й Міхаеля:

— Ці двоє проходили курс інтенсивного лікування, оскільки мали деякі труднощі в сприйнятті певних суспільних норм. Зокрема хотів би сказати про ревнощі одного з пацієнтів, і мені видається, що його втеча мала такий самий мотив. Нагадаю, з мого сейфа викрали пістолет. Надіюся, нічого страшного не трапиться, але, користуючись нагодою, хочу звернутися до них: хлопці, якщо ви мене чуєте й бачите — не чиніть дурниць і поверніться до лікарні, ми вам допоможемо…

На очільника шпиталю посипалися запитання схвильованих журналістів. У гомоні голосів Антон не розчув жодного з них, але похід Павловича в коридор лікарні й демонстрація зламаних дверей свого кабінету розставила всі крапки над «і» — лікар задумав щось лихе.

Недобрі передчуття роз’ятрили стару рану. Біль вихлюпнув назовні, наливаючи Антонові очі злістю. Він встав і, зрушений невідомою силою, побіг надвір. Господиня з дитиною завмерли, зачакловані вихром, що промчав повз них. Міхаель упродовж кількох секунд стояв мовчки, а відтак кинувся наздоганяти товариша, який мчав стрімголов, не зупиняючись. Антон вилетів із подвір’я, зачепив дитячий велосипед, який перекосився від дотику, і рвонув по ґрунтівці в бік моря, привертаючи до себе увагу поодиноких сусідів, що поралися на обійстях. Міхаель не встигав. Відстань між хлопцями безжально зростала, і, напевно, Місько би програв, якби не спорожнілий пляж, куди Антона вивела дорога. Водолаз укляк і безсило замолотив руками об мокрий пісок, вигукуючи прокльони на голову Павловича і його гевалів. Міхаель зупинився, завбачивши на Антоновому обличчі такий розпач. Він наближався поступово, не наважуючись перервати друга, а коли той утихомирився, нарешті спитав:

— Що трапилось?

Антон мовчки дивився за обрій. Губи хлопця тремтіли від розуміння можливої біди, якою відлунювали слова Павловича. Загроза дружині, нехай і колишній, турбувала втікача. Павлович кидав виклик, можливо, заманював у пастку, але не реагувати на це Водолаз не мав права. Нарешті він озвучив Міхаелю причини своєї поведінки:

— Павлович щойно дав прес-конференцію просто з лікарні, де повідомив про нашу втечу. Він задумав щось лихе.

Прикра новина змусила Міхаеля схилити голову.

— Грає на випередження?

— Я не знаю, Міську, але в його словах лунала погроза, і мені здається, що, насамперед, це стосується моєї дружини. Він наплів щось про ревнощі, вкрадену зброю з його сейфа й ще казна-що…

Міхаель присвиснув. Інформація дійсно тхнула небезпекою й потребувала реагування.

— Хочеш, щоб я допоміг?

Антон вдячно подивився на друга.

— Мені конче слід навідати її. Про всяк випадок.

Міхаель розумів прохання Антона. Зрештою, утікши з лікарні, він опинився з хлопцем у одному човні.

— Хоч що б сталося, ми з Ритою тебе прикриємо, а я готовий допомогти завершити місію Бемоля.

Антон дістав із кишені плаский носій інформації і простяг Міхаелю.

— Радіостанція «Ельмар фм», звукорежисер Жолудь. Запам’ятав?

— Так. Ти самотужки впораєшся? — натомість спитав Міхаель.

— Побачимо.

Новий виклик, кинутий Павловичем, зменшував шанси хлопців на перемогу в цьому герці. Однак вони повернулися на подвір’я, щоб попрощатися з Ритою й стати до нового бою.

18

Майор Петлиця, викликаний до психлікарні Павловичем, стояв перед дверима й дивився на розтрощений замок. Головний лікар розмістився за письмовим столом, воліючи опанувати думки гостя, але кам’яне обличчя останнього не виражало жодних емоцій, отож психіатрові залишалося тільки здогадуватися, що крутилося в голові в представника спецслужб. Той злився. День розпочався з проблем лікаря, які потребували негайної розв’язки. Буча, збита довкола лікарні, не сподобалася нікому з його начальників, але поки що не було іншого шляху довести суспільству злодійства втікача. За інших часів він вчинив би інакше, але за умов лібералізації політичного курсу діяти слід обережно:

— Відзвітували? — не приховуючи роздратування, спитав офіцер.

— Згідно з вашими інструкціями, — не менш дражливо відповів лікар, якого власне безсилля сердило дужче, аніж він гостя.

— Опергрупа вже виїхала за адресою психа, думаю надвечір поінформуємо суспільство про страшну трагедію й оголосимо про початок спецоперації.

Павлович змовчав. Ситуація настільки заплуталась, що без допомоги «сильніших» її не вирівняти. Утома і спека знищили здатність лікаря критично мислити. Тягар відповідальності за скоєні в лікарні злочини чавив імовірністю можливого викриття, і тоді все, чого прагнув і домігся ескулап, зникне. Усвідомлюючи цю загрозу, Павлович подумки погодився на ліквідацію будь-кого, хто зазіхне на його власність чи й навіть життя.

Тим часом Прапор, його підлеглий, спостерігав, як складають апаратуру кілька журналістів. З позиції здорового глузду вбивство божевільним своєї дружини та її коханця було виправданим, прес-конференція шефа — теж, але перебування втікача на волі бентежило санітара. Він мав право на власний хід, і треба добре постаратись, аби той не виявився смертельним.

Роздуми Прапора перервав Петлиця, який попри спеку крокував до автомобіля в діловому костюмі. «Павлович звільнився», — подумав санітар і, не гаючись, попрямував до кабінету свого шефа. Начальник зустрів підлеглого без особливого ентузіазму, але, на щастя, той не сікався з порадами чи допитами.

— Шефе, я візьму Чахлого й вашу автівку, ми прочешемо територію коло будинку нашого психа, — запропонував Прапор і, діставши згоду, щез за дверима кабінету.

У його жилах пульсувала «тривога». Армійський вишкіл допоміг зібратись і сконцентруватися не лише на проблемі, а й на варіантах її розв’язання. Прапор пришвидшив ходу. Час безцінний і грає на боці Антона. Врешті санітар дістався ординаторської й зірвав на ноги худорлявого напарника, який доти дрімав на канапі після виснажливої ночі.

— Підйом! — скомандував Прапор, якому розроблена власноруч спецоперація давала функції командира.

— Що таке? — промимрив Чахлий.

— Поїхали на завдання, — рішуче скомандував санітар, запихаючи пістолет Павловича собі за пояс.

Така поведінка не залишала Чахлому нічого іншого, як підкоритися — зрештою, Прапор рятує і його шкуру.

19

Гаражний кооператив, що розкинувся перед колишнім будинком Антона, ряхтів шеренгами одноманітних будівель із заліза, схожих одна на одну, як і більшість їхніх власників, що вимащеними солідолом руками копирсалися під капотами автомобілів. Пополудні більшість цих механіків-самоуків ховалася від пекельного сонця в гаражах. Заведені для випробування двигуни перегукувалися час від часу надривчастим хрипом, приводячи своїх власників у стан блаженства або розпачу — у випадку, коли тембр здавався підозрілим. Іноді з прочинених дверей лунала лайка чергового механіка-невдахи, а інколи задоволений свист, який сигналізував сусідам про досягнення результату.

Звісно, ніхто з цієї заклопотаної публіки не зацікавився смаглявим пішоходом, котрий плівся курною дорогою між їхніх володінь, хоча чутки про жахливе вбивство дістались і цих нетрів. Антон чудово орієнтувався в мережі перехресних шляхів, якими не раз їздив на службовій машині, прагнучи обминути житловий мікрорайон і вискочити на кільцеву. Це відбувалося в ті добрі часи, коли в них з Інною все було гаразд. Щасливий рік після одруження, коли молодята готові вергати гори, а друзки від перших сварок лише попереду. Перші тріщини з’явилися навесні, щойно в Гліба-Антона побільшало роботи, а зарплата лишалася без змін. Та справжній злам стався після невдалих спроб зачати дитину. Лікарі діагностували в чоловіка епідемічний паротит, що призвів до безпліддя, і після цього все пішло шкереберть. Спільні мрії руйнувала цинічна реальність. Один крок до ненависті перекреслив геть усі сподівання врегулювати ситуацію, і, як наслідок, взаємини було розірвано. Серце й досі боліло після слів Інни про коханця, але Процевич вирішив її відпустити. Це було єдине правильне рішення в цій ситуації, хоча далося воно нелегко. Виходу з нинішньої кризи він не бачив. Скоріше діяв інтуїтивно, керуючись усе тим-таки природженим відчуттям справедливості, і, якщо буде змога врятувати дружину, він її врятує.

Територія гаражного кооперативу закінчилася, про що свідчила алюмінієва сітка, натягнута поперек дороги й укрита паростками плюща. Виїзд для автомобілів розташовувався праворуч, проте Водолаз звернув у чагарник, де була хвіртка для пішоходів. Стежка вела в зелену оазу, зарослу акаціями, обліпихою та кущами запашного бузку, саме звідти Антон планував поспостерігати за власним будинком. На диво, у хащах не бавилися діти. Чоловік обійшов кущ бузку і зрозумів причину, з якої місцевість наразі була безлюдною: перед його будинком стояли машини швидкої і поліції, по території метушились правоохоронці. Передчуття біди застрягло в Антоновому горлі. Воно посилювалося щосекунди й вибухнуло, коли з під’їзду винесли тіло, укрите білим простирадлом. Слова Павловича, адресовані Антону з телевізора, збилися в чорну хмару. Загрозливий циклон насувався зусібіч, включно з колишньою домівкою. Чоловік осягнув безвихідь, у яку його загнав Павлович із посіпаками, а вже наступної миті вдарив грім: двоє поліціянтів виносили друге тіло, у якому можна було легко розпізнати обриси жінки. Уторопавши, хто це, чоловік закляк. Нерухома постать із закарбованим на обличчі жахом споглядала останній акт власної сімейної драми. Шок був такої сили, що Антон і не помітив, як загойдалися вітки бузку, і лише різкий хрускіт сухої гілки змусив його повернути голову.

— Я знав, що ти прийдеш, — прошепотів Прапор.

* * *

Кабінет звукорежисера радіостанції «Ельмар фм», якої Міхаель дістався по обіді, скидався на студію звукозапису, захаращену різноманітною апаратурою. Крім режисерського пульта, в оббитих повстю апартаментах безладно лежали інструменти: мікрофони, паяльник, порожні коробки, немитий посуд і навіть мікрохвильовка. Жолудь — друг Бемоля й одна з численних ланок операції — поправив зав’язане у хвостик волосся і, зігнувшись над монітором, прокручував отриманий щойно відеозапис. Міхаель не заважав. Кадри зі знайомого кабінету психлікарні, а надто сам Павлович, прикували і його погляд. Рівень злості на цього чоловіка перетнув усі припустимі норми. Тортури, зламані долі пацієнтів, життя Григорія і тримання в заручниках Бемоля вимагали відгуку на лиходійства ескулапа, тож Міхаель щиро сподівався на справедливість. Доклавши свою лепту до приборкання божевільного лікаря, пацієнт-утікач відчував справжню гордість, і, коли Жолудь радісно скрикнув, Міхаель палко взявся розпитувати звукорежисера про причини його раптової втіхи:

— Що там?

— Є! Є! — радісно вигукував режисер.

— Начальнику, не тягни, — наполягав Міхаель.

— Іринка, за легендою, дружина Бемоля, просить нашу рибку потримати свого начебто чоловіка, тобто Бемоля, у лікарні ще тривалий час. На ній був прикріплений мікрофон і звуковий ряд давно готовий, а тепер маємо й відео!

— Добре. Шефе, тепер конче слід подбати про Бемоля.

Жолудь із шаною поставився до слів гостя й одразу ж запропонував вихід із ситуації:

— Я зв’яжуся зі столичним офісом газети Бемоля, ми узгодимо всі деталі й увечері вони скличуть прес-конференцію. Постараємося залучити всі провідні канали. Чим швидше надамо розголосу цій справі, тим краще буде для Бемоля. Це буде бомба!

Міхаель зрадів. Відчуття перемоги в спільній справі переповнило його єство. Кар’єра Павловича котилася за обрій, де бовваніла в’язниця, а він, Місько, — один із тих, хто допоможе його туди запроторити.

* * *

Антон біг без упину. Молодий і тренований організм дав змогу відірватися від санітара, проте останнього підстрахував Чахлий, перекривши автомобілем шлях до міста, де можна було б розчинитися в мереживі вулиць. Затиснутий на дорозі назад поміж гаражів і двома недругами з різних кінців стежини, екс-пацієнт божевільні мав напохваті один-єдиний шлях — через дахи.

Розпечений сонцем руберойд плавився під вагою Антона, який хутко мчав до протилежного краю даху. У чоловіка не було часу на обережний спуск, тому він просто стрибнув у купу піску й кинувся через дорогу до наступного ряду, щоб по невеличкому виноградникові видряпатися на дахи наступних гаражів. З лівої сторони викотився автомобіль, у якому за кермом сидів Чахлий. Спрогнозувавши подальший маршрут утікача, санітар із ревом погнав машину вперед і завернув на першому розі праворуч, з метою перехопити Антона, коли той зіскочить на землю.

Прапор намагався не відставати, хоча йому це давалося доволі важко, принаймні він досі тримав колишнього пацієнта на прицілі. Він би залюбки «зняв» цю мішень із даху, але цьому заважали численні свідки-автомобілісти. А найдужче перешкоджав власний план із вішання усіх псів на шию Антона. І тут у голові санітара промайнула ще краща ідея: убити Антона, а відтак замаскувати його смерть під самогубство. Такий розв’язок поведе всіх занадто цікавих у цій справі хибним шляхом, знявши всі питання щодо можливого вбивці дружини психа і її коханця, а заодно усуне підозри від шефа.

Прапор аж так надихнувся цією ідеєю, що побіг прудкіше.

На Антонове лихо, у момент його приземлення Чахлий пристиг на автомобілі, мало не переїхавши колишнього пацієнта, щойно той опинився на землі. Хлопець відлетів від бампера й схопився на ноги, зустрівшись із Чахлим поглядами. Санітар насолоджувався своєю вигідною позицією, лякаючи «ціль» натисканням на газ. З-під капота машини ревів двигун, бурчання якого розносилося по окрузі й змусило декількох чоловіків вийти з гаражів. Їхня поява врятувала Антона від наїзду, а заодно дала кілька секунд на те, щоб оцінити ситуацію. Насправді шлях до свободи й далі пролягав через дахи гаражів, і Прапор, що вискочив з іншого кінця дороги не залишив Антонові вибору. Хлопець глянув у вічі Чахлому й кинувся просто на джип. Від несподіванки, переляканий санітар натиснув на газ, але Антон уже був однією ногою на капоті, а другою — на кабіні автомобіля. Йому вистачило секунди, щоби стрибнути на дах нового ряду гаражів, і вже наступної миті Водолаз мчав стрімголов по розпеченому руберойду. Прапор тим часом підбіг до авто — і обидва санітари подалися в об’їзд.

Зграя чайок, схвильованих втручанням незнайомця в їхню зону комфорту, здійнялася в небо. Зазвичай, людське товариство не дошкуляє їм, але Антон гепнувся додолу, мов з неба. Щиро кажучи, саме так і було. Чоловік зіскочив із даху останнього ряду гаражів, які задньою стіною межували з пунктом прийому металобрухту. Робоча зміна вже закінчилась, і за мовчазної згоди техніки, птахи осідлали кран-балки, вагончики й купи металу, що скидалися на голлівудські декорації до фантастичного блокбастеру. Останні два слова цілком характеризували Антонову ситуацію: це дійсно фантастика, що він досі живий, і справжній блокбастер, оскільки просто зараз джип Павловича з Чахлим за кермом протаранив ворота цієї закритої території. Ланцюг із колодкою розлетілися навсібіч під натиском сотень кінських сил, які містив у собі двигун автівки. Машина відрізала Антонові шлях на волю, тож, аби не бути забитим на місці, хлопець кинувся втікати поміж контейнерів, навантажених спресованим металом. Санітари повиходили з машини. Прапор озирнувся: ліпшого місця для ліквідації психа годі й шукати. Він дістав пістолет і наказав Чахлому перекрити браму, бо на території, облямованій по периметру колючим дротом, то був наразі єдиний вихід.

Руків’я пістолета приємно холодило Прапору долоню. Це відчуття йому подобалося ще з Афгану, де в гарячих умовах можна було покластися лише на зброю. З її допомогою він надумав здихатись і Антона. Тимчасом як Павлович відбілював честь лікарні перед телекамерами, Прапор удосконалив свою версію нічних подій. Професійна чуйка не підвела санітара. Після приїзду до будинку Антона він щонайперше звернув увагу на зручне місце для спостереження. Їх було два, і прочісування «зеленки» дало свої плоди. Подальше — справа техніки: прикінчити психа та вкласти йому до рук пістолета, який, за легендою, був викрадений із сейфа Павловича і з якого вбили його дружину та її коханця — краще не придумаєш!

Прапор обережно ступав поміж високих контейнерів. Водолаз уже довів свою «живучість», і, щоб не дати маху цього разу, треба вельми серйозно поставитися до його ліквідації. Над головою щось зарипіло — і Прапор швидко зиркнув угору, дорікаючи собі за хибно обраний шлях, адже в цій пастці й самому легко можна стати жертвою. Санітар зважив ризики й негайно вийшов на голий простір. Сполохана чайка привернула його увагу, допомігши виявити Антонову схованку. Той уже й не переховувався. Він щодуху біг до протилежної сторони території. Прапор кинувся навздогін, проте його напарникові було зручніше впасти на «хвіст» утікачеві.

Антон скористався з єдиної, на його думку, можливості. Туди, куди він біг, під огорожею з бетону лежали рури різноманітного калібру. Висоти цієї гірки з труб мало б вистачити, щоб вибігти ними нагору й уже звідти стрибнути на бетонну огорожу, увінчану колючими дротами, крізь які всміхалася свобода. Антон не бачив перешкод: ні Прапора з пістолетом, ані Чахлого, що вже дихав майже в потилицю. Усе відійшло на задній план, лише повний уперед!

Скорочення відстані між утікачем і Чахлим відіграло в житті останнього чи не найгіршу роль. Коли Антон уже видерся нагору, санітар підбіг до складених штабелями труб і навіть поставив ногу на купу металевих виробів, але стрибок Антона похитнув несталу конструкцію, яка під власним натиском зруйнувала страхові кілки, убиті в землю, і зсунулася назустріч санітару. Рури збили Чахлого з ніг, котячись сніговою лавиною донизу. Одна з них защемила йому ноги, інша — руки, а ще інша — загатила чоловіка по черепу, знімаючи з жертви скальп. Уже наступної секунди його тіло було поховане під купою металу.

Страшенний гуркіт змусив Антона озирнутися й стати свідком останніх митей життя одного зі своїх переслідувачів, але втіхи з цього обмаль — Прапор націлював на нього пістолет.

Часу на роздуми не було. Чи не вперше дії пацієнта виявилися спритнішими за думки, тож, коли пролунав постріл, Антон уже перелізав через колючий дріт, незважаючи на його вістря, що вгризалися в тіло. Цей трюк із випередженням був би успішним, якби не постріл і кавалок свинцю, що прошив Антонове передпліччя. Він турнув вимучене тіло на той бік огорожі.

20

Сутінки вичавлювали день, залишаючи на обрії розжеврілу півдугу сонця. Хрести й бані храму виблискували в щораз тьмяніших променях, що стелилися паралельно до землі. У церкві наразі було порожньо, проте свої двері вона завжди тримала відчиненими для парафіян.

Розписані стіни маскували фрески в мороці. Лави відпочивали від обтяжених клопотами людей; хоругви позбулися долонь, що віддано обіймали їх протягом служби. Кілька свічок, поставлених турботливими відвідувачами, догоряли у свічниках, розносячи храмом гіркуватий запах парафіну. За вівтарем, у так званому захристі, щось мерехтіло. Там, перед екраном невеличкого телевізора в крихітній кімнатці, де зазвичай переодягалися священики, сидів отець Іларій. Його увагу привернув вечірній випуск місцевих новин, у якому розповідали про трагічні наслідки втечі пацієнтів із психлікарні. Звістка про ці події супроводжувалася портретом Антона. Уздрівши знайоме обличчя, панотець щиро перехрестився.

Кашель, що пролунав наступної секунди, звучав не з телевізора. Священик насторожився й, зачувши чиїсь хрипи, зіп’явся на ноги. Він вийняв зі склянки штучну щелепу і, вставивши її до рота, вийшов до вівтаря.

Важке хрипіння порушувало цнотливу тишу, що запала в стінах храму після вечірньої служби. Панотець ішов на звук, який видавали чужі легені.

— Хто тут? — зрештою спитав він.

Луна підхопила стривожений голос священнослужителя й понесла його вздовж канделябрів до центральної бані храму. Діставшись напівсфери, він розродився снопом звуків, які стікали по стінах, осипавши кожен куточок церкви. Нарешті з-поміж лавок зазвучали слова Антона:

— Панотче Іларію…

Знайомий голос збентежив священика. Він прикував отця до кам’яної підлоги, аж поки пам’ять не розпізнала, кому він належить.

— Господи Ісусе, — удруге перехрестився настоятель.

Він кинувся до запізнілого відвідувача, простягаючи до нього руки.

— Отче, отче… — стогнав колишній пацієнт лікарні. — За мною женуться. Я не знав, куди йти. Я знову у вас… Пробачте.

Слова похапцем злітали з вуст хлопця. Вони випереджали думку, яка квапилася застерегти Антонового збавителя.

— І цього разу то не привид, панотче, — простогнав Антон.

— Добре, добре, — заспокоював його священик, знаючи про проблеми зі здоров’ям свого гостя.

Настоятель ухопив Антона під руки. Той застогнав від болю.

— Обережно, панотче, мене поранено.

— Гаразд.

— Дякую. Пробачте ще раз…

Отець Іларій поспішив угамувати згорьованого хлопця:

— Ти зробив правильний вибір, сину мій.

За допомогою священика Антон звівся на ноги та, опираючись на його руку, пошкандибав у захристя. Стіна іконостасу, за яку ступив Антон, дарувала відчуття захищеності. Сузір’я ікон сяяли відблисками палахкотливих свічок, підсовуючи ілюзію обману замість справжнього захисту.

— А тебе по телевізору показували… — раптом сказав священик.

— Справді? Мабуть, нічого доброго, — намагаючись зберігати спокій, мовив Антон.

— Нічого, — підтвердив отець Іларій. — Підозрюють у розправі над дружиною та її коханцем.

— Не вірте їм, панотче. Це все наклеп. Удома я не був від часу нашого з вами знайомства.

Священик пригадав той фатальний для них обох день, коли його гість напідпитку вдерся до храму та приніс на білому прапорі чорні вісті. Спогади кісткою стали поперек горла Іларію, але копирсатися в минулому не було часу, зранений чоловік дедалі більше опирався на його немічне тіло.

Натомість у Антона згадка про страшну звістку викликала відчуття провини. Кілька років сімейного життя не були взірцевими, але на думку спадали лише добрі спогади. Антон і незчувся, як із очей скотилася сльоза — у пам’ять про колишню дружину. На більше він не спромігся. Лабіринт проблем ховав вихід, який Антон вправно шукав упродовж місяців. Аварія, привид, божевільня, втеча й переслідування — перелік, що не до снаги й кіногероям. Більшість із цих пунктів мають прозорі причини та наслідки, проте один із них і досі оповитий таємничим серпанком. Беззубий привид у світловолосій перуці десь поруч і чекає на вдалий момент, коли тріумфально вийде на сцену в ролі переможця. Антон відчував: розв’язка не за горами.

Чоловіки пройшли в кімнатку. Гість сів на стілець, на якому перед цим спочивав його доброчинець, і намагався зупинити кровотечу з плеча. Священик рушив до столу й узявся нишпорити в шухляді.

— Куля вийшла, але кров просотується. Ще й з висоти впав, добре, що на пісок, інакше тут не сидів би.

Отець Іларій шукав кровотамувальні ліки.

— Аптечки не бачу. Піду у ванній подивлюся.

— Головне, щоб бинти були, — крикнув у спину священикові Антон.

— Мусять бути, — озвався панотець.

У лавині негативних подій, що накрила Водолаза останнім часом, йому пощастило відшукати приємний спогад, пов’язаний із отцем Іларієм.

— А я вас бачив, отче! У психушці!

Антон підніс голос, аби літній священик зміг почути його слова, та отець Іларій уже не шукав медикаментів. Його чорна постать, убрана в рясу, підкрадалася до гостя з-за спини. Нічого не підозрюючи, Антон і далі говорив:

— Мені здалося, ви мене шукали, але адміністрація була не в захваті від ідеї дозволити нам побачення.

Священик завис над Антоном чорною хмарою, з якої прогримів сердитий голос:

— Я приходив по твою душу…

Антон не встиг до пуття обміркувати ці слова, аж тут отець Іларій заніс над його головою важкий свічник і з розмахом ударив ним безпорадного хлопця. Той скрутився й без ознак життя упав на підлогу.

* * *

День видавався спекотним не лише через погоду, а й завдяки подіям. Поява незнайомця з відеозаписом про протиправні дії головного лікаря психіатричного шпиталю додала перчинку в буденну роботу звукорежисера. Їхня операція пройшла успішно, і за допомогою підставної дружини Бемоля вони нарешті мають докази злочинної діяльності Павловича. Разом зі столичною редакцією, де працював Бемоль, Жолудь готував прес-конференцію, щоб надати справі резонансу й урятувати не лише журналіста, який опинився в заручниках навісних лікарів, а й багатьох інших пацієнтів, що несправедливо перебували на стаціонарному лікуванні в божевільні.

Жолудь сидів у своєму кабінеті перед монітором і, сьорбаючи каву, переглядав різноманітні сцени з кабінету головного лікаря. Він сортував попередні ролики, готуючи їх до відправлення в столичну редакцію, та час від часу продивлявся навмання обрані записи. На одному з таких, зроблених напередодні сьогоднішнього переполоху, він помітив чоловіка у священицькій рясі. Звукорежисер сфокусувався на особі релігійного сану. Здається, він бачив його й на попередніх записах і, може, не звернув би на це уваги, але нетривіальність хабара дещо здивувала звукорежисера. Як правило, із Павловичем усі розраховувалися грошима в конвертах, а тут панотець поклав на стіл невеличкий пакет. Павлович заходився виймати пакунок і за секунду тримав у руці біловолосу перуку.

Дивний предмет насторожив Жолудя. Чоловік поставив на паузу й зосередився на картинці.

21

Двигун автомобіля порушив нічний спочинок мешканців лісу. Ховрахи забилися в нори, їжаки скоцюрбилися в клубки, і лише сови завмерли на верховітті дерев. Вони крутили головами, спостерігаючи за подіями, що розгорталися внизу. Лише цим птахам судилося стати свідками жорстокої розправи над зв’язаним чоловіком, що лежав на піску у світлі автомобільних фар.

Із грудей знеможеного Антона вирвався хрип, і його одразу заглушив рев двигуна, що працював на «холостих» обертах. Хлопець мав кепський вигляд, і тільки з його марних спроб звільнити кінцівки від липкого скотчу можна було здогадатися, що він іще живий.

Зібравши рештки сили, Антон перевернувся зі спини на бік і став навколішки. Його очі наповнилися страхом. На голові теліпався жмут склеєного засохлою кров’ю волосся, а скуті руки заніміли. У темноті, де ліс строєм молодих сосен наступав на галявину, почулося якесь шарудіння. Хтось вовтузився, чіпляючись за сухе гілля.

— Хто тут? — перепитав Антон.

На мить у хащах запала тиша, але вже наступної секунди звідти видерлася людська фігура й попрямувала до беззахисного бранця. Тіні високих дерев маскували незнайомця в довгому балахоні, аж поки підфарники автомобіля не намалювали фігуру білявого Привиду. Видіння збитої Антоном дівчини матеріалізовувалося просто на його очах.

— Ні… Ні! — закричав Антон, відчуваючи, як страх знерухомлює його тіло. — Тебе не існує!

Фігура Привиду завмерла на межі світла й темряви. Те, чого останнім часом уникав Антон, стояло за кілька метрів від нього, забиваючи в психіку бранця смертельний кілок. Непорушний силует напускав жаху на зв’язану жертву, упиваючись її безпорадністю, і все ж Привид заговорив:

— Ти помиляєшся, Глібе, — мовив він, знайомим голосом панотця Іларія.

Незнайомець, що донедавна зводив Антона, чи то насправді — Гліба, з розуму, виявився зрадливим попом, очі якого палали помстою. Шанси на порятунок танули щосекунди. Антон відчайдушно шукав вихід, але його плани поховав хорист Фома, що вийшов на світло підфарників із лопатою в руках. Неуважний погляд Водолаза блукав від одного чоловіка до іншого. Сопух змови витав у повітрі.

— Що ви в дідька задумали? Навіщо ця вистава, панотче?!

Слова Антона вилітали мов тріски з-під сокири. Він відчував загрозу й розпачливо лопотів голосом, сповненим хвилювання. Натомість вороги пішли в наступ. Слово взяв Фома:

— Ми судимо вбивцю.

— Вбивцю? — поспіхом спитав Антон, відчуваючи, куди хилять недруги. — Якого ще вбивцю? Хто вам сказав, що я вбивця? Отямтеся, нелюди!

На це запитання отець Іларій чекав найбільше. Настав час заповнити правдою вакуум Глібового безпам’ятства. Він має про все дізнатися перед тим, як вони з Фомою вкоротять йому віку. Кат його доньки мусить покаятись у її смерті і спокутувати цей гріх власним життям!

— Ти навіть не пам’ятаєш… — розпочав священик.

— Що? Що я мушу пам’ятати? — тремтливим голосом перепитав Антон.

Його охопила істерика. Сльози наверталися на очі, дрижаки перекинулися на долоні: картина мук ставала дедалі чіткішою, одначе бракувало останніх штрихів, про які, безумовно, знав священик і його підопічний. Отець Іларій заговорив:

— Після смерті дружини в мене зосталася лише донька. Та одного дня вона щезла. Ми шукали її протягом кількох днів, я вже готовий був заявити в поліцію, аж раптом якогось вечора в храмі з’явився ти.

Священик поправив перуку, волосся якої лізло в очі, і додав:

— Ти ледве стояв на ногах, від тебе тхнуло алкоголем, навіть не знаю, який день ти пиячив. Попри це мій обов’язок був вислухати тебе, адже ти захотів висповідатись…

Антон закляк. У часи непросипного запою напади амнезії були звичним явищем для його отруєного алкоголем організму, але такий збіг обставин видавався фантастикою. Утім, священик і далі приголомшував Антона бентежними фактами, які геть-чисто вилетіли бранцю з голови.

— Бог стримав мене від негайної помсти й дав нагоду приготувати тобі важку спокуту. З того дня, як ти сам зізнався у вбивстві моєї доньки, думка про справедливе правосуддя, якого тобі вдалося уникнути, не покидала мене…

Антон збагнув, як прикро він помилився.

— Господи, то, виходить, я добровільно зізнався батькові збитої мною дівчини в її смерті… Чого ж ви не дали мені себе згубити? — закричав Антон, у якого стали здавати нерви. — Я ж хотів повіситися?!

— Це було б надто легко, ти мав пройти крізь усі кола пекла, — замість священика відповів його прислужник, що завідував у храмі церковним хором.

— Коли ти опинився в психушці, — зрештою промовив отець Іларій, — нам випала нагода змусити тебе спокутувати свій гріх — краще й не придумаєш. Ти шукав прихистку, одначе впіймався в пастку.

— Панотче, це було ненавмисно… Присягаюся вам… — крізь сльози заговорив Антон.

Хлопець заплакав: щиро, відверто, з відчуттям скинутого з душі каменю. Дивно, але саме перед батьком ненароком збитої дівчини біль відступав від нього. Він витікав назовні, залишаючи на серці глибокі рубці, яким, щоб загоїтися, потрібні роки. Мýка випадала осадом, і її доведеться вимивати не одним потоком гірких сліз, а втім, біль ущухав…

На жаль, щиросердне каяття не справило на катів жодного враження — надто довго вони виношували хитрий план помсти.

— Уже час, — нарешті сказав священик.

Наближалася неминуча розправа. Вона змусила Антона підвести голову й глянути ворогам у вічі.

— А не страшно, отче, брати гріх на душу? Жити з цим не легко, повірте мені.

Священик витримав удар, щиро відповівши:

— Я горітиму в пеклі, але й ти не житимеш!

Категоричність Іларія не віщувала Антону прощення, схоже, його каяття не розтопило кригу на серці старого. У розпуці полонений загорлав:

— А як же віра?! Бог?! Ви ж слуга Божий!

Однак важелі совісті, на які тиснув Водолаз, давно заіржавіли й уже не являли собою частину злагодженого механізму, яким колись була для священика віра. Жодне слово не торкнулося душі батька, що втратив єдину дитину й сенс життя.

— Якби він існував, то не забрав би від мене дружину, а згодом доньку, — відповів отець Іларій.

Розчарування в голосі священика загасило останній промінчик надії, за який намагався триматись Антон. Паніка холоднокровно нищила його гідність і врешті-решт він закричав, апелюючи до глузду потенційного вбивці:

— А його, як свідка, ви теж уб’єте?! — і вказав поглядом на Фому.

То був шанс нацькувати спільників один на одного й виграти час, але відповідь священика просто-таки ошелешила Антона.

— Фома був її хрещеним батьком.

Коло Антонових проблем замкнулося. Кам’яна незворушність, із якою напарник панотця Іларія спостерігав за допитом жертви, не вселяла надії. Вона викликала огиду, але Антон спробував іще раз:

— Чого мовчиш?! На твоєму місці я б не надто йому довіряв. Сам бачиш, таємниці сповіді він не дотримується…

Губи Антона тремтіли. Окремі слова розбивалися на склади; зв’язані кінцівки німіли через недостатній кровообіг; двигун автомобіля ревів мінором, поглинаючи тихі схлипи Водолаза.

— Перед тим як відійти від нас в інший світ, ти відчуєш неймовірний страх. Це твоя плата за вбивство моєї доньки.

Від слів отця Іларія аж мороз ішов повз Антонову шкіру.

— Їй теж було лячно, тому ти повинен заплатити сповна!

Сови насторожилися, ніби розуміючи людську мову. Вітер стих, аби кожне дерево почуло вердикт свавільного суду. Антон завмер, приготувавшись почути, яким чином він покидатиме цей світ.

— Ти будеш похований живцем! У невідомому місці, як і моя дитина.

Хмари наповзли на місяць, аби він не став ненавмисним свідком цієї кривавої розправи. Сови позривалися в небо, сколихнувши крони дерев, які проклинали власні коріння, що намертво вросли в ці піщаники. Якби вони могли, то разом із іншими не бачили б цього лиходійства.

Фома наблизився до укляклого Антона й схопив його за комір сорочки. Могутня рука хориста потягнула нерухоме тіло за машину, і там бранця накрила паніка. В Антона здали нерви. Колишній пацієнт божевільні сполотнів і відтепер нагадував справжнього психа, завбачивши труну й викопану яму.

— Що це? Господи… Ні, ні, ні! — закричав Антон, борсаючись у міцних руках Фоми.

Передчуваючи довгоочікуваний тріумф, отець Іларій кинувся на допомогу спільникові. Він схопив Антона за ноги, і вони вдвох із церковним служкою потягнули бранця до відчиненої труни, що вже чекала на жертву. Водолаз щосили пручався. Він смикався, як викинута на берег рибина, бився в цупких руках своїх недругів, але сили були нерівними. Літні чоловіки вкинули його зв’язане тіло в домовину, і, поки Фома притискав його, отець Іларій побіг по віко, що підпирало собою молоду сосну. Антон укотре забився в істериці.

— Благаю… Не треба… — кволо хрипів він.

Пруг власного життя відкривав перед Антоном браму до вічності. Звідти повіяло холодом, жахом і вільготністю свіжої могили. Життя пронеслося перед очима, міняючи зображення з блискавичною швидкістю, воно падало в безодню. Місяць, визирнувши з-за хмари, освітив його шлях у той світ, і це було останнє, що побачив занімілий від жаху Антон. Віко домовини опустилося на своє місце. Відчайдушний крик вирвався з легень живого мерця і був придушений щойнотесаними дошками.

Жива труна ходила ходором під священиком і його служкою, що тримали її вагою власних тіл. Фома дотягнувся до молотка та цвяхів, але отець Іларій випередив його.

— Я сам.

Хорист чемно передав панотцеві інструмент, і священик обережно став на одне коліно. Він узяв цвях, приставив його до краю віка і, прицілившись, замахнувся. Перший увійшов у домовину наполовину; другий, третій і четвертий уже намертво скріпили віко, і, лише коли було вбито останній цвях, бранець трішки вгамувався.

Фома подав своєму кумові мотузку, пропустив обидва її кінці під труною, і чоловіки, схопивши важку ношу, поволі опустили її на дно могили. Коли домовина опинилася внизу, отець Іларій перехрестився і промовив:

— Пером тобі земля. Амінь.

Відповідно до християнських обрядів священик узяв лопату й запечатав місце поховання. Суміш землі, піску та глини з тріскотом посипалася на сирі дошки. Дочекавшись закінчення ритуалу, Фома забрав лопату та взявся засипати могилу. Він квапився мерщій притиснути шаром ґрунту домовину, яка й далі «гуляла» на дні ями. З кожною лопатою голос живого мерця стихав, а згодом і зовсім замовк у безіменній могилі. Хорист зупинився й поглянув на священика. Той обперся на двері автівки, витираючи з чола цівки поту. Обидва чоловіки мовчали, виснажені власним вчинком. Фома увігнав лопату в пісок і спер важку голову на держак.

22

Двигун автомобіля й далі порушував тишу в нічному лісі. Йому підігравала секунда стрілка наручного годинника, що висів на зап’ястку Фоми. Приблизно на п’ятому оберті великої стрілки Фома пильно вгледівся в очі свого патрона. Той уважно вивчав погляд кума і через певний час примружився. Для Фоми це був знак. Він, зіскочивши з лопатою в могилу, заходився знімати верхній шар ґрунту. Мотузки все ще лежали під домовиною, і, коли віко труни очистилося від землі, Фома подав їхні кінці священику. Він виліз на гору, ухопився за мотуззя, і, напружуючи м’язи, чоловіки вийняли домовину. Труна більше не сіпалась, і це насторожило злочинців. Певний час вони дивились один на одного, а потім Фома підхопив інструмент і позривав з віка домовини всі цвяхи. Передчуваючи біду, священик розкрив труну.

Той, кого вони поховали, змінився до непізнаваності. Покусані власними зубами губи спухли, кров бульбашками пінилася в кутиках рота. Кулаки не мали на собі живого місця від безкінечних ударів у дерев’яне полотнище. Та найдужче змінилася голова. Від пережитого колись темні Антонові скроні стали геть сивими. Очі ж світилися невимовним жахом.

Фома звільнив кінцівки в’язня від липкої стрічки, і той самотужки викотився з труни та порачкував до машини — подалі від своєї могили.

— Я забув спитати, де її тіло, — пояснив своє несподіване рішення отець Іларій.

Відповідь священик почув не відразу. Слова кісткою застрягали в горлі Антона, й лише з третьої спроби, долаючи напад заїкання, йому вдалося вимовити:

— У м-м-м-орі.

— Пам’ятаєш, де саме? — підозрілим тоном спитав отець Іларій.

— Так, нав-в-в-проти м-мису, — просопів Антон.

— Ти дістанеш її. Вона має бути похована за християнським обрядом.

Антон вичавлював із себе якісь звуки, змушуючи своїх мучителів губитися в здогадках.

— А-а-аква…

— Акваланг, — збагнув Фома, на що хлопець ствердно похитав головою.

— Буде тобі акваланг.

Фома схопив нещасного Водолаза й однією рукою закинув до автомобіля. За хвилину машина виїхала з галявини, залишивши лісовим жителям безлад, потрощену домовину й розриту могилу.

Човен м’яко погойдувався на невтомних хвилях неподалік мису. Вода плюскалась об борти, хвилі пінились і бігли далі в бік скелястого берега, який саме в цій частині суходолу заріс кам’яними пагорбами заввишки з опору гірського підйомника. Антон закрутив вентиль балона й дочекався показників газоаналізатора, який видав припустиму норму кисню в газовій суміші, що наповнювала спорядження.

— Можна пірнати, — констатував Антон, — тільки трохи ближче до скель п-п-потрібно.

Фома спрямував човен до круч і зупинився якраз під кам’яною стіною. Навіть у цього чоловіка зі сталевими нервами нині калатало серце. Ретельно спланована операція добігала свого логічного кінця. Кривдник їхньої доньки сповна заплатив за завдане їм горе, але щойно він виконає останній пункт плану, його доведеться вбити по-справжньому.

Одного разу хорист уже ступав на цю стежку. У далеких 1990-х, коли радіостанція «Промінь» голосом Кузі гонила по городах наркоманів[11], Фома саме поповнив їхні ряди. Спізніла мутація голосу, що розпочалася задовго до здобуття країною незалежності, поклала хрест на мріях молодого хлопця завоювати естраду. Та й сцена тоді заледве животіла — перебудова торкнулась усіх сфер. Студентські роки, проведені за пляшкою, лише поглибили кризу, а далі постійне становище безробітного, марні спроби влаштувати життя і врешті-решт розчарування у всьому.

Голка замінила чарку. Разом із тим довелося знайомитися зі щоразу новими особами. З деякими Фома раз пішов розвантажувати судно, що повернулося зі Стамбула з партією турецьких светрів, таких популярних у ті часи. Та річ у тому, що «розвантаження» не було узгоджене із власниками майна й капітаном судна — то був розбій. І хоча він минув вдало, їх знайшли по гарячих слідах. І вже в останній фазі операції, коли оперативники оточили будинок, де переховувалася злочинна ватага, хтось із його товаришів-наркоманів дістав пістолет. Вогонь відкрили з обох сторін, і, коли напарник Фоми упав, скошений кулею оперативника, хорист вихопив зброю. Він стріляв навмання, але таки поцілив у противника. За вбивство правоохоронця Фомі вліпили десять із гаком, і після терміну йому не знайшлося місця в суспільстві. З часом він зав’язав із наркотиками, проте гріх ішов слідом за ним по п’ятах. Урешті-решт мордований долею й ув’язненням чоловік знайшов прихисток у храмі, тим паче, що церковний спів бальзамом лився на скалічену душу. І ось тепер він знову на лихій стежці, проте зрадити найближчу людину він не мав права.

Поки Фома міркував над власними діями, Антон ухопився за борт човна.

— Зажди, — скомандував Фома, виринувши зі своїх роздумів.

Він підняв із дна човна металевий трос і причепив на шию Антона залізний обруч, що увінчував мотузку.

— А ц-це ще навіщо? — заїкаючись, спитав Антон.

— Щоб ти часом за буйки не заплив, — пояснив хорист.

Фома замкнув на обручі замок і вказав Антону на море, запрошуючи того розпочати пошуки. Він прилаштував спорядження на спину в’язня й надів на його сиву голову ліхтарик.

— Ну, з Богом, — священик благословив свого бранця на пошуки, на що дістав відверту відповідь:

— Іди до біса.

Антон натягнув маску, уклав до рота загубник, увімкнув ліхтарик і, перехилившись спиною через борт, упав у темну воду. Металевий трос поринув слідом, повільно тікаючи з рук Фоми.

З часів психушки Антон уперше потрапив у знайоме середовище. Підводний світ манив тишею й помірністю. У промінь світла потрапляла розмаїта фауна: бички, медузи, скумбрії та різноманітна мілька; по дну повзали краби. Рідна стихія додала пірнальнику сміливості й упевненості. Він занишпорив променем по морському дну, аж поки не побачив те, що шукав. Антон розвернувся на півоберта і, заворушивши ластами, поплив до темного отвору, що був насправді входом у печеру, яка ховалася під водою від цікавих поглядів мандрівників.

Маневр Водолаза напнув у руках Фоми металевий трос, яким той утримував бранця. Це занепокоїло Антонових поневолювачів. Фома вчепився в трос, що втікав, і поглянув на наставника, очікуючи команди.

— Витягуй його! — гукнув священик.

Фома натягнув сталеву мотузку і обережно, мов велику рибу, почав тягти до себе. За кілька підхватів голова Антона з’явилася над водою. Водолаз нервово витягнув загубник і невдоволено промовив:

— Я ж сказав, с-смикну двічі.

— Тебе різко понесло до скель, — відповів на це Фома.

— Вона серед к-каміння, — кивнув у бік кам’яної стіни Антон.

За триста-чотириста метрів від стрімчака, яким завершувався мис, виплив приватний катер. З його борту лунала спокійна мелодія.

Двоє служителів церкви завмерли на місці, пильно вдивляючись в Антона, чи, бува, той не заволає на допомогу. Фома про всяк випадок напнув мотузку, попереджаючи бранця не бавитись із вогнем. Однак їхній невільник навіть і не думав про втечу чи допомогу від сторонніх людей. Він мовчки провів очима білосніжний катер, що віддалявся в нічну пітьму, забираючи з собою звуки мелодії. Щоб додати собі духу, Антон пошепки повторив слова останньої пісні, яку почув від Бемоля:

То моє море…

— Що ти верзеш? — злісно перепитав священик.

Антон підвів на нього важкий погляд.

— Пірнай і гляди, без фокусів мені, — наполягав панотець.

— Які фокуси під водою? — відкараскався Антон і знову пірнув у воду.

Сталевий хвіст поплівся за ним, вислизаючи з рук Фоми щоразу з більшою силою. Духовний наставник хориста схилився над водою, спираючись на борт судна. Він прискіпливо вдивлявся в чимраз тьмяніший промінь підводного ліхтарика, яким прокладав собі шлях у морських глибинах Антон. Дрижаки пробігли тілом священика. Йому не вірилося, що цей тривалий марафон і повільне доведення вбивці його доньки до безтяму добігає кінця. Тепер від Водолаза вимагали лиш одного — підняти тіло вбитої дівчини на поверхню, і все! Долю його вирішено: він згине на цьому-таки місці.

Отець Іларій настільки «світився» ідеєю помсти, що її загрозливе сяйво вказало Антонові вихід зі скрути. Від моменту другого народження він думав лише про порятунок, але зараз дедалі більше схилявся до наміру дати відсіч кривдникам. На щастя, шанс у нього був.

Сховані ящики контрабандистів стояли в печері, вхід до якої був під водою. Навіть досвідченому пірнальникові не пощастило б потрапити туди без спорядження. Звісно, про неї знав не лише Антон, а й дехто з його колег-дайверів. У юності багато з них шукали в ній скарби або влаштовували романтичні прогулянки сміливим дівчатам, проте з роками цікавість до печери зникала, а в еру комп’ютерних технологій молодь не надто переймається дайвінгом. Утім, Антон не забув про підводне сховище. Тієї злощасної ночі, коли він сам вийшов у море на пошуки втраченого контрабандистами знаряддя, вдалося-таки дещо знайти. Антон підняв ящик на судно, а коли відкрив, то здивувався — всередині лежали гранати. Не знаючи, що робити з такою знахідкою, і маючи купу власних проблем, рятівник вирішив перетягти вантаж до печери, ніби відчуваючи, що небезпечна знахідка може стати в пригоді. Як у воду дивився!

Нарешті Водолаз пірнув у невеличкий отвір і, зробивши два короткі махи ластами, проплив під навислими кам’яними бурульками. Далі шлях угору, і за секунду він виринув з води, опинившись у невеличкій печері. Спричинені Антоном хвилі захлюпотіли в кам’яні стіни печери. Промінь ліхтаря ковзнув довкола і зупинився на маленькому виступі. Потрібний ящик лежав тут на своєму місці, ретельно замаскований камінням і водоростями.

У цей час його мучителі пильно вдивлялися в темні морські глибини. Ця ділянка моря, схована в затінку скель, не сприяла їхньому спостереженню. Отець Іларій відверто нервував. Погляди кумів зустрілися тієї миті, коли металева линва в руках Фоми смикнулася двічі. Хорист нашорошився, священик перехрестився й перехилився через борт, виглядаючи бранця з донькою на руках.

Антон і справді підіймався вгору. Його ліхтарик дедалі чіткіше світив у вічі недругам, які мусили примружуватися, щоб тримати Водолаза в полі зору. Нарешті голова їхнього бранця з’явилася над водою. Чоловік виплив без тіла, проте не з порожніми руками, які мерщій сховав від прискіпливих поглядів.

— Де вона? — гукнув отець Іларій, якому вже вривався терпець.

Антон виплюнув з рота загубник і, ковтаючи повітря, відповів:

— Панотче, мені справді шкода, але її тіло не в найкращому стані. Може, залишмо її і нехай спочиває з миром?

Фома одразу ж скоса зиркнув на свого друга. Він як ніхто знав про бажання старого перепоховати доньку, тож реакція священика була для нього прогнозованою. Отець Іларій люто схопив Антона за шию і, стиснувши пальцями горлянку, прошипів просто в очі:

— Замовкни! Пірнай назад і дістань її тіло…

Фома міцніше вчепився в трос, тримаючи його натягнутим, аби полонений не міг ударити чи штовхнути отця Іларія. Проте Антон і не думав цього робити. Він сміливо дивився ворогові в очі. Цей двобій аж так захопив священика, що Водолаз міг непомітно, ховаючи долоні під бортом судна, вийняти з гранати запобіжну чеку.

— Мабуть, легше… — хриплим і здушеним голосом промовив Антон.

— Що? Що ти сказав? — нетерпляче перепитав отець Іларій.

— Легше вас тут поховати, отче.

Після цих слів Антон жбурнув до човна гранату і, вхопившись за трос, щосили потягнув його на себе. Побачивши бойовий снаряд, Фома розгубився й послабив хватку, а це дало Антонові змогу опинитися під водою.

Куми лише встигли перезирнутися. У їхніх поглядах тепер був розпач і гострий біль, а надто в очах отця Іларія, який усвідомив власний програш. Уже наступної миті тіла двох чоловіків розшматували десятки осколків, не зоставивши їм жодного шансу на життя. Вибухова хвиля зрикошетила від скель і погнала відлуння за обрій у відкрите море, відносячи в невідому далечінь душі Антонових катів, а заодно — і його біди.

Пiслямова

Ретельно спланована прес-конференція одного з найупливовіших друкованих видань спричинила вибуховий ефект у житті цілої країни. Докази існування каральної психіатрії та знущань над пацієнтами породили інформаційне цунамі, що його підхопили всі провідні ЗМІ. Миттєвою реакцією високопосадовців стало створення урядової комісії, покликаної розібратися зі злочинами лиходіїв у білих халатах не лише в одній нарізно взятій лікарні, а й в усіх медичних закладах загалом.

Завдяки галасу в ЗМІ доля Бемоля опинилася під «мікроскопом» одного з провідних телеканалів. Кілька днів поспіль узята в облогу районна лікарня не могла здихатися настирливих журналістів, які нарешті домоглися того, щоб їхнього колегу перевели до звичайної клініки для лікування ушкоджених кінцівок. Перебуваючи на стаціонарі, Бемоль активно співпрацював зі слідством.

Згідно з наказом комісії, Павловича усунули від виконання обов’язків головного лікаря на час розслідування. Він досі сподівався на допомогу покровителів з усемогутніх кабінетів, але зв’язок із ними практично урвався відтоді, як пішов розголос про його злочини. Удар був такої сили, що в один із робочих днів його знайшли повішеним у власному кабінеті. Правоохоронці кваліфікували трагедію як самогубство, і всі з цим погодились. Однак Прапор, який під час нічного чергування бачив на території лікарні знайому постать, що нерідко навідувала Павловича, мав на те свою думку. Санітар зробив правильні висновки: шефа списали. Рятуючи власну шкуру, Прапор дав свідчення, якими звинувачував покійного начальника в усіх гріхах, зокрема у вбивстві дружини колишнього пацієнта та її коханця. За словами санітара, начальник оскаженів через утечу «психів» і, взявши зброю, поїхав на полювання. На щастя, після невдалої спроби наздогнати Антона Чахлий перебував у реанімації на межі життя і смерті, тому ні підтвердити, ані спростувати слова спільника не міг.

Цими ж днями біля мису виловили два трупи, у яких упізнали настоятеля місцевого храму та його хориста. Достеменно встановити причину їхньої загибелі не вдалося, але слідство зійшлося на одному — необережне поводження з вибухівкою під час риболовлі.

Така кількість смертей в невеличкому містечку на березі моря породила силу-силенну пліток. Щодня вони обростали новими версіями, але жодна з них і близько не відтворювала істини. Найприкріші, звісно, стосувались Антона. І хоча слідство повністю виправдало хлопця, проте його лікування в психіатричній клініці та втеча звідти оповили цю історію таємничим серпанком. Утім, Антон, чи правильніше — Гліб, не зважав на чутки. Значно більше його гризло власне сумління. Уся ця історія почалася з подружньої зради, а проте в тій зловісній аварії винен лише він. Обличчя білявки не раз з’являлось у снах, і щоразу він прокидався, обливаючись холодним потом — почуття вини брало гору. Перед ким спокутувати гріх? Час спливав, і зрештою хлопець наважився реалізувати давно ухвалене рішення.

Оксамитовий сезон уже закінчився, хоча погода ще тішила своїм теплом. Осінні вітри шмигали морем, скуйовджуючи його поверхню у хвилясті кучері. Біля причалу погойдувався невеличкий вітрильник. Засмаглий чоловік порався на палубі з канатами. Нарешті керманич закінчив усі приготування й човен плавно відштовхнувся від свого пристанища. Підхоплений силою вітру, він подрейфував у бік маяка, за яким відкривався вихід у море. Капітан цього невеличкого судна взяв курс на Босфор, не маючи наміру повертатися на суходіл, до життя, яке відтепер утратило свою цінність.

Примітки

1

Пісня «Весна» гурту «Воплі Відоплясова». (Тут і далі прим. ред., якщо не вказано інше.)

2

Пісня «Двоє» гурту «Фантом-2».

3

Пісня «Файне місто Тернопіль» гурту «Брати Гадюкіни».

4

Пісня Марії Бурмаки «Пробач».

5

Пісня «Міську, вважай» гурту «Брати Гадюкіни».

6

Пісня «Старі фотографії» гурту «Скрябін».

7

Пісня Андрія Миколайчука «Піду втоплюся».

8

Пісня Юрка Юрченка «Я йду».

9

Пісня гурту «Океан Ельзи» «Без бою».

10

Пісня Віки Врадій «То моє море».

11

Мається на увазі пісня «Наркомани на городі» гурту «Брати Гадюкіни» та їхній лідер Сергій «Кузя» Кузьмінський.

Content

Сергій Бут
«Аляска»

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Пiслямова

Примітки