Андрій Кокотюха

Осінній сезон смертей

Обережно! Ненормативна лексика!

Передмова

Криваві сенсації грішного міста

Настирний дзвінок у двері. Сонячне світло ріже очі. Голова розламується з похмілля. А в кімнату вже суне купа людей у міліцейській формі, які вимагають щиросердно зізнатися в жахливому злочині…

Так почався перший після відпустки робочий день пересічного київського журналіста. Ім’я – Андрій Миколайович Шкарада. Рік народження – 1970-й. Сімейний стан – розлучений. Посада – кореспондент відділу культури газети «Міські новини». Обвинувачується у зґвалтуванні і звірячому вбивстві дівчини, Наталії К.

Здається, столичні мешканці звикли до всього: тут трапляється вісім убивств на добу і більшість – на побутовому ґрунті або під час кримінальних «розборок». Однак цього разу Київ паралізовано страхом і відчаєм. У студентському містечку орудує маніяк, обличчя якого відбилося в зіницях нещасних задушених жертв – Тетяни, Слави, Наталії, Світлани. Хто він, цей психічно хворий чоловік, який тероризує велике місто? Черговий Чикатило, Онопрієнко, маніяк з Окружної? І де шукати його слід?

Андрій Кокотюха, маестро детективної прози, веде нас темними київськими вулицями, де вогні ліхтарів і неонових вивісок відбиваються в осінніх калюжах. Звичайний гуртожитський мурашник, з його постійним гармидером, де ніколи не вщухає дикий музичний ритм, тупотіння ніг і грюкання каструль на кухнях. Тут п’ють шампанське і горілку, грають у карти, розповідають похабні анекдоти, лаються, б’ються й кохаються. Кожний парубок – вічний шукач пригод, і кожна дівчина в міні-спідничці і з червоною помадою на губах – легка здобич. У цьому місті пороку сучасні Адами і Єви давно забули про невинність, пізнавши солодкий і повабний гріх. Лише глибокої ночі стихає це вселенське гульбище, і тоді на полювання виходить Він і вершить свою темну справу.

У цієї криваво-моторошної історії – кілька зацікавлених сторін. Городяни, звісно, хочуть спокійно ходити вулицями, не сахаючись власної тіні. Міліція традиційно прагне зберегти честь мундира і чимшвидше розкрити морочливу справу, схопивши першого, хто потрапить під руку, і не надто дбаючи про справжні докази. А журналюги, як завжди, шукають дешевих сенсацій, щоб заповнити ними шпальти «жовтих» видань і прославитися завдяки резонансному матеріалу.

Вести власне розслідування паралельно із правоохоронцями Андрія Шкараду спонукає не лише мисливський азарт та смак до ризикованих авантюр. Для колишнього кримінального репортера розкрити серію злочинів – означає не тільки зняти з себе тяжкі підозри, а й прийняти виклик підступного вбивці і довести, що в цій химерній грі із законом виграє розумніший і той, хто опиниться на кілька кроків попереду.

Чи вдасться герою поставити крапку у смертоносному ланцюгу й вивести маніяка на чисту воду? Затамувавши подих, ми спостерігаємо, як вправні пальці журналіста клацають по клавіатурі, розрізнені припущення складаються у версії, за ними ось-ось прогляне розгадка. А в той самий час чиясь невміла рука виводить у загальному зошиті карячкуватим почерком слова любові і слова ненависті, у яких – і власне виправдання, і вирок сучасному суспільству, що втоптує в бруд найсвятіше й найчистіше почуття. Адже зворотним боком Любові є Божевілля, як нагадує нам автор в епіграфі до роману, цитуючи французького есеїста Мішеля Монтеня.

Якщо ви шукаєте жорсткої правди життя, нуртування темних пристрастей, гострих колізій моралі і закону – то «Осінній сезон смертей» написано саме для вас. Андрій Кокотюха вміє приголомшити, заплутати, пустити читача хибними стежками, приспати його пильність, щоб у фіналі вразити безжальною ясністю фактів. І ми знімаємо капелюха, захоплені талантом письменника, який розповідає нам історію про життя, любов і смерть так майстерно, що від неї не можна відірватися ані на хвилину.

Софія Філоненко, доктор філологічних наук

Автор хоче вірити, що всі дійові особи, навіть працівники міліції, не мають і не матимуть реальних прототипів, а сюжет від початку до кінця – плід авторської уяви

* * *

Кохання – це різновид божевілля.

Мішель де Монтень

Частина 1

Третя жертва

1

Інколи місто скидається на величезного дрімливого звіра.

А люди – на кров’яні частинки. Носяться артеріями та венами вулиць, цілий день даючи тварині живучу енергію. Надвечір вони поволі загасає, даруючи гігантові бажаний спокій – ненадовго, до ранку… І так із року в рік, зі століття в століття…

Маячня, скажете? Але такі асоціації можна вибачити: п’яним багато чого прощають. І п’яним не дивуються – мало, що може стукнути в хмільну голову! А я зараз п’яний. Доза алкоголю поки що сумісна з життям, навіть робить його прекрасним. Я лечу – мчу в таксі крізь Велике Місто, що поринає в сон.

До речі, якщо розвинути теорію міста-звіра, то таксі разом із водилом і пасажирами – мною та моїм так само п’яним приятелем Сєвою – можна назвати вечерею монстра. Смішно, скажіть же, хіба ні? Звірюга згамав нас, а тепер перетравлює, засинаючи. І ми, перетравлювані, мчимо стравоходом – центральною вулицею… Як вона, в дідька, зветься?… Допилися… Хоч не так уже й допилися: просто радянські назви київських вулиць міняються на українські незалежні, але ми в такому віці, що тримаємо в пам’яті саме ті, совкові, тож заплутатися тут не штука. Дивно, що таксист не знає, як вони називаються тепер, а молодий же хлопчина, піонером точно був, хоч комсомол навряд чи застав… Ну їх, згадки про радянські вулиці, тягнуть за собою прикрі спогади. Повертаємося в сьогодення.

А в ньому несемося ми, на жаль, у пряму кишку. Щоб нас викинуло в одну з клоак-околиць, як годиться решткам і покидькам. Місто, між іншим, – живий організм, а в будь-якого живого організму є своя, пардон, жопа. У місті багато таких клоак-околиць, якщо вже так хочете – задниць… Стоп, це виходить, що в цього звіра багато гузиць?

Я зареготав так несподівано, що водій повернувся до мене, на хвильку переставши стежити за дорогою. Своїх думок про місто-звіра я, мабуть, уголос не висловлював, і зрозуміло, чому його дивує безпричинний сміх п’яного пасажира.

– Ти чого? – Сєва так крикнув мені у вухо, що воно заболіло і, здається, навіть згорнулося трубочкою.

Бажання сміятися зникло так само несподівано, як і виникло. Знову дивлюся у вікно на вогні ліхтарів та освітлені вивіски комерційних кіосків, що мигтять повз нас. Подумки вирішую: варто б запам’ятати цю народжену сп’яну теорію міста-звіра й використати десь. Тільки, боюся, воно не напишеться все так, як думається тепер. Усе ж таки багато шедеврів літератури й музики були створені під кайфом. Байдуже, алкогольним чи наркотичним. Деякі навіть навмисне експериментували з галюциногенами: це більше музикантів стосується – Моррисона, наприклад…

Стоп, знову мене несе не туди!

Моя сьогоднішня пиятика не має творчої мети. Просто я свою відпустку провів на гірській турбазі, куди мене запросив один давній друг. Його тато – директор підприємства, що постачає на турбазу харчі, і ми жили там на повному пансіоні. Я заплатив тільки символічні гроші за проживання. Тому за два дні до кінця відпустки в мене лишилася непристойно велика сума грошей, яку треба було негайно пропити. Ідею годі було б зреалізувати, якби мені не трапився Сєва. Я випадково зустрів його сьогодні серед білого дня в підземці. Ми згадали, що не бачилися років зі сто. До того ж учора Сєва вирядив жінку до Хмельницького, на речовий базар по манатки, вона трошки торгує, і повернеться половинка тільки завтра. Тож Сєва, якого жінка тримала в шорах, поводився так, немов зірвався з латунного ланцюга. Заквасили пристойно, і тепер Сєва віз мене в студмістечко до свого знайомого дівчиська, що ну точно, ну стопудово мало подружку…

– Хоч нічого так? – запитав я, коли ми брали горілку, шампанське, вино й шоколадку.

– А тобі не один хрін?

– Поки що ні!

І справді, поки що я, тьху-тьху-тьху, непогано тямив. Добре пам’ятаю, як вийшли з таксі. Студмістечко рідне я навіть під чаркою впізнаю: прожив же тут колись п’ять років. Ніби вчора було…

…Пам’ятаю гуртягу…

…Пам’ятаю номер кімнати – сорок шість. Там справді було дві подружки. Обидві нічогенькі. Даремно я хвилювався… Сєва нас познайомив:

– Оце Свєта, а це… я не знаю, як тебе… ага, Наталка, дуже добре. Коротше кажучи, це Свєта, а це Наталка. Отак!

Свєта пішла ставити чайник, електричним чомусь не розжилися, і я тут-таки пообіцяв від щедрот подарувати найближчим часом. Наталка схопилася чистити картоплю. Я кинувся їй допомагати, це точно пам’ятаю. Ось про що тринділи, орудуючи ножами, згадати не можу і, напевне, не зможу, але пам’ятаю: реготали на два голоси…

…Потім сіли до столу…

Я пив тільки горілку. Хоч спочатку всі хильнули шампанського, по краплі, але це далося взнаки… Пили, балакали, ще пили, потім – музика: стара добра «Армія коханців», Земфіра, «Свє-єт аз-заріл маю ба-альную душу»… Просив рок, знайшовся вічно живий «Квін», але загалом споживали дикий якийсь музичний коктейль із неактуальної для мене, але популярної в маршрутках російської попси…

Танцювали…

Пили…

Ще танцювали…

Допивали…

Сєва мені щось шепотів. Я всього не втяв. Тільки Наталя раптом почала збиратися. Їй треба було до іншого гуртожитку: вона там живе. Сюди ж просто в гості зайшла, а вже зовсім темно і далеко за північ. Свєта не відпускала, плела про якихось маніяків… Я втрутився, сказав, що проводжу Наталю і порозганяю к хрінам усіх маніяків, нехай тільки вони…

…Далі пам’ятаю фрагментами. Провали в пам’яті…

Ми на темній вулиці… Я обіймаю Наталю, вона пручається, але не дуже… М’які пухкі губи… Нетерплячі рухи рук… Трава, м’яка на дотик… Слабке зітхання… Чиєсь нерівне дихання… Може, то я так голосно сопу?… Глухий зойк, полегшене зітхання…

…Я кудись їду. Сиджу на передньому сидінні машини. Темно. Я підношу руку з годинником дуже близько до очей. Марно. Їдемо ще якийсь час, потім машина гальмує.

– Приїхали, – голос немов із глибокого колодязя…

…Я намагаюся влучити ключем у замкову шпарину. Нарешті усвідомлюю: не той, у мене їх ціла в’язка. На поверсі біля дверей так само темно… Чи це у мене в очах?…

…Я на кухні. П’ю воду з чайника. Просто з носика. Світло горить, і я можу глянути на годинника. Пів на третю ночі! Бляха, де ж я встиг так теє… Знов темно в очах… Чи я їх заплющив?

…Дзвінок не змовкає, а мені ліньки продерти очі. На них давить головний біль, у черепній коробці дзвінки й молоточки… А один, зараза, гучніший за всі! Якого чорта? Кому там робити нема чого?!

Дзвонять у двері. Наполегливо.

Я рвучко підвівся й сів, не розтуляючи очей. Голову наче лещатами стиснуло. Поволі розкліплюю повіки. Кімната стрибає і хитається, сонячне світло боляче ріже очі.

Дзвінок не стихає. Я труснув головою і помалу звівся на ноги. Пошукав очима джинси, згадав раптом, що зняв їх чомусь на кухні. Там вони й валяються, на стільчику.

– Та зараз! – кричу до вхідних дверей.

Навіть розмовляти боляче, це ж треба! Заліз у джинси, натяг футболку, відімкнув двері.

Спочатку зайшов хтось у ментівському строї. За ним пропхався пом’ятий і знічений Сєва. Потім – іще люди, у формі й у цивільному. Один тицьнув мені корочку під носа.

– Карний розшук. Збирайся, з нами поїдеш.

Це що, продовження сну?

2

– Прізвище?

– Шкарада.

– Ім’я, по батькові?

– Андрій Миколайович.

– Рік народження?

– Сімдесятий.

– Тисяча дев’ятсот?

– А ви як думаєте?

– Відповідати треба повністю.

– Одна тисяча дев’ятсот сімдесятий рік Божий від Різдва Христового.

– Місце роботи?

– Газета «Міські новини».

– Хто?

– Що значить – хто?

– Посада ваша.

– Кореспондент.

– Давно там працюєте?

– Чотири роки…

– А згідно з документами квартиру винаймаєте лише рік. Де проживали до цього?

– Яка різниця! Бомжував. То в приятелів тулився, то по гуртожитках…

– Значить, є різниця, якщо запитують.

– Гаразд. Займав житлову площу колишньої дружини. Вона жила в свого співмешканця. Коли вони взяли офіційний шлюб, то виселили мене, бо надумали продати квартиру.

– Де тепер ваша колишня дружина?

– Півтора року, як живе в Німеччині. У місті Мюнхені. П’є баварське пиво. А що, це важливо?

– Ваша правда, ми відхилилися від справи. Де ви були одинадцятого і двадцятого серпня?

– Відпочивав на турбазі в Закарпатті… Я взагалі-то сьогодні останній день у відпустці… Завтра на роботу.

– Де саме ви відпочивали? Хоч… ми знову відбігаємо від справи. З Наталею Кущенко давно знайомі?

– А хто це?

– Я можу показати фотографії й освіжити вашу пам’ять.

Міліцейський слідчий Величко недбало простяг пачку чорно-білих фотографій, немовби то були не знімки жертви злочину великим планом, а краєвиди пляжу Варадеро.[1] Він звик роздивлятися такі фотокартки, і це зрозуміло. Так само ясно, що він хоче шокувати мене, відразу налякати і вивести з рівноваги своїм професійним цинізмом.

Він не зважив на одну річ.

Зрештою, він не міг на це зважити, бо не знав, що до спокійного, білого та пухнастого відділу культури однієї з найпопулярніших київських газет я приписаний більш-менш недавно. І поки одного мокрого листопадового вечора не дістав по голові у власному під’їзді, мав змогу роздивлятися не лише фотографії трупів, а й справжні трупи. Ба більше – сам ледь не став трупом. Навіть довелося одного разу стріляти в людину, рятуючи своє життя. Не люблю я штампованих літературних фраз, але, здається, недалеке минуле, від якого я намагався втекти і сховатися в ошатному пралісі української культури, таки наздоганяє мене.

Якщо вже не наздогнало.

Голова мертвої молодої жінки неприродно вивернута набік, фотограф зафіксував профіль жертви. Обличчя перекошене, язик вивалився з розтуленого рота. Переконую себе, що на фото не може бути зображений хтось із тих, кого я знаю особисто. І поза тим щось знайоме вгадується в цьому профілі… Щось…

– Чорт!

– Упізнали?

– Т-так… Я знаю її… Чорт!

Учорашня Наталка. Подружка, з якою я познайомився під п’яне діло. Вона вчора пила шампанське, вино, горілку, дзвінко сміялася з моїх похабних анекдотів, танцювала зі мною… Я проводжав її додому… З нею я…

Господи!..

– Сміливіше, сміливіше…

– Ми познайомилися вчора. Я був нетверезий… Не дуже, але все одно. Ми ще пили… Кепсько пам’ятаю все, ви ж розумієте… Можна води, в роті сухо… Важко говорити…

– Ми відхиляємося від справи. Ви дивіться, дивіться на фотографії. Вони, я бачу, допомагають вам пригадувати.

– Дайте води!

– Відповідайте на запитання. Ви стверджуєте, що познайомилися з Наталею Кущенко вчора ввечері. Нехай. За яких обставин?

– Ми випивали з Сєвою Горбуновим – це мій давній знайомий. А тоді він запропонував поїхати в гуртожиток до дівчаток. У нього є там знайома – Свєта…

– Горбунов стверджує, що пропозиція поїхати до дівчаток надійшла від вас.

– Отакої! Свєта, в якої ми пили, – моя знайома, а не його? І він їхав до неї в шахи грати, коли жінки вдома нема?

– Розберемося. Ви самі запропонували провести Наталю додому?

– Наче так… Сам…

– А дорогою почали чіплятися до неї. Вона пручалася. Ви вдарили її в обличчя… Ще б пак, п’яна агресивність далася взнаки! Вона знепритомніла, ви відтягли її в кущі бузку і зґвалтували! Пригадуєте?

– Що за фігня? Авжеж, я був п’яний. Але не так, щоб…

– Сядьте на місце! Вона очуняла, почала кричати, ви спробували заткнути їй рота і задушили!

Мій стан важко описати словами. Все ж таки слідчому вдалося вибити мене з сідла. Спочатку я не міг нічого говорити – тільки дивився на нього і кліпав очима. Мені раптом стало душно, лоб укрився холодним потом.

– Води… Дайте води…

– Підпишемо зараз щиросердне – і скільки хочете води. Бочку, цистерну, хоч водойму цілу!

– Яке ще?…

– Щиросердне визнання провини. Я розумію: ви злякались і втекли з місця злочину, не зрозумівши, що сталося. Просто лежить дівчина, не ворушиться… Вона чинила опір, у неї величезний синець на обличчі. Отут. Ось фотографія, дивіться…

Фотографії обпікали мені руку, я акуратно поклав їх на стіл.

– Це дурниця якась!.. Чортзна-що…

– Слухайте, Шкарадо, двоє свідків підтверджують, що Наталя Кущенко пішла з вами! За десять хвилин до смерті вона мала статеві зносини з чоловіком! Сліди насильства на обличчі й тілі! З вами ще хтось був? Ні? Тепер експертиза, дослідивши сперму, зможе встановити особу! Будемо робити експертизу?

Слідчий Величко скидався на комара.

Не зовні. Сам він був низенький, весь із округлостей і якийсь сірий: сірий костюм, сіра несвіжа сорочка, сіра краватка, сірі стомлені очі, навіть обличчя явно нездорового сірого кольору. На комара він схожий звичками – вперто дзинчить у темряві, чекає, поки людина втомиться відмахуватися й засне, – щоб поживитися такою бажаною кров’ю. Комарине дзинчання тисне на психіку і дратує. За набридливою комахою ганяєшся, втративши терпець. Справді, мало не з сокирою. От тільки даремно все: у боротьбі з комаром більше допомагають увага, терплячість і зосередженість. Без них ніколи не позбудешся настирливого, впертого дзижчання.

– Послухайте, я справді погано пам’ятаю, що було вчора. Так, проводжав… Так, щось між нами сталося… От тільки не пам’ятаю як, але все було без насильства. А потім я їхав у машині. Наче дівчина казала щось про те, щоб я йшов геть… Авжеж, точно казала!

Слідчий не переривав, байдуже дивився на мене сірими втомленими очима, і погляд його свідчив про те, що для себе він давно все вирішив. Дав справі кінець, а ти, хлопче, балакай-балакай.

– Якщо ви точно встановили годину смерті, то знайдіть водія, який мене підвозив! Він скаже, коли я в машину сів. Він мусив запам’ятати час! Коли вночі п’яна людина мало під машину не кидається, хоч-не-хоч на годинника дивишся! Машинально! Звірте час, порахуйте хвилини! Чого ви сидите й мовчите?

– Важко з вами. – Слідчий Величко склав фотографії місця злочину в конверт. – Отже, одинадцятого і двадцятого вас у місті не було?

– До чого тут це?

– Перевіримо. – Здавалося, він не звернув уваги на моє запитання. – Все перевіримо. Тільки питання поки що я ставлю. І ще ставитиму. – Його товстий короткий палець натиснув на кнопку, викликаючи конвой. – А ви подумайте. Не іграшки це все. Одинадцятого серпня у студмістечку вбили дівчину. Студентку. Двадцятого – ще одну. Вчора, двадцять п’ятого, – третю. Усіх трьох задушили. Води налити?

3

На правах серійного маніяка-вбивці я зайняв окрему камеру.

«Подумайте», – сказав слідчий.

Що ж, обставини спонукають до роздумів. От тільки думки в голову не лізуть. Але добре подумати мені таки треба.

Це все було б сюжетом для комедії, коли б не смерть дівчини Наталки, яка вчора вночі любилася зі мною, п’яним і дурним, віддаючись так шалено, ніби робила це востаннє. Хоч так воно, зрештою, і вийшло. Чорт! Пити треба менше, от що! Зняти б за цим сюжетом науково-популярний фільм і братам-п’яницям показувати! Ось, мовляв, чим це все може, бляха, скінчитися! Звинувачення в убивстві, і не в одному! Ну, за перші два я спокійний: те, що мене не було в місті, легко перевірити…Одначе тепер я розумію слідчого. Як кортить йому заарештувати клятого маніяка і позбутися цієї морочливої справи! Він ладен на все. Я це помітив. І коли дуже захоче, то повісить на мене всі три трупи. Той, хто не знає нашої слідчої системи зсередини, не повірить і почне товкти про презумпцію невинності. Але ж не треба нам дурити голову юридичними термінами… Захочуть – посадять. От вам і вся презумпція.

Гаразд, спостерігати, вдавати з себе досвідчених, битих і робити висновки ми вміємо. Що далі? Ситуація не просто дурна – вона страшна. А вихід?

Мені раптом стало моторошно на саму думку, що я таки насправді її задушив, сам того не хотівши. Стис горлянку, щоб не кричала, і… От тільки не кричала вона й не пручалася. Я все ж таки притомний був і пам’ятаю. Не все, але це пам’ятаю. Часто дихала, стримувалася, але крику не було. І цей синець на обличчі… Я ж не бив її… Це той, хто задушив, – убивця – її вдарив. Звідки він тільки взявся так швидко? За десять хвилин після… Слідчий так сказав…

Кортіло заснути, зібрати сили, які мені ще сьогодні знадобляться. Та не спалося: дурні думки так і лізли в голову. Їх доводилося відганяти, як комарів…

Знову комарі…

Мені здалося, що я не спав. Та коли по мене прийшли, я розплющив очі й глипнув на годинника, переконавшись, що день пішов на спад. Я подрімав три години з гаком. Почувався від того не найкраще. Голова мені знову заболіла…

4

– Щастить вам, юначе. Слово честі, щастить.

Мені насправді було шкода слідчого Величка. У нього справа про серйозне вбивство. Він знаходить людину, що її з великим зусиллям, але можна звинуватити в злочинах. А зусилля таким, як Величко, докласти не штука. Їм шпарина потрібна, в яку можна ногу просунути. Далі, як кажуть, справа техніки. І зітхне слідчий полегшено, сходить до начальства, щоб подякувало йому, потім горілки вип’є. Законне право має. Аякже! Камінь з серця…

– Знайшовся водій, що вас учора підвозив… У нього сестра поруч зі студмістечком живе. Хворіє вона. Він побув коло неї, поки «швидка» приїхала… Чоловік п’є десь… Півтора місяця вдома не ночує… Дружків-ханиг по гроші присилає. Вона ганяє їх, а він знову присилає… Гаразд, відбігаємо від справи. – Слідчий старанно уникав моїх спроб глянути йому в очі, дивлячись то на пофарбовані в казенний колір стіни кабінету, то на поверхню власного стола або спостерігаючи, як струмінь диму з його сигарети здіймається до стелі. – Звуть його Сердюк. Григорій Петрович… Удень сьогодні заїхав сестру відвідати. Вона вже краще почувається… До неї сусідка заходила і розповіла про вбивство… Тут уже від ідіотських чуток діватися нема куди. Весь район маніяка боїться… Ну а Сердюк згадав, що вночі біля студмістечка дивного хлопця підібрав…

– Що в мені дивного було? П’яних цей Сердюк ніколи не бачив?

– Сам зателефонував… Ваша правда, він дійсно тоді на годинника глянув… І навіть точний час запам’ятав. Хоч як дивно, була саме друга ночі.

– Знову дивно! І чого йому все дивно?

– Експертиза визначила точний час смерті. Її душили приблизно тоді, коли ви сідали в машину. В нас чудові експерти і сучасна техніка.

Говорить, неначе інтерв’ю дає! Згадав, що з журналістом спілкується. З працівником засобів масової інформації. А може, перевірив мою особу по своїх каналах і дещо знає про мою коротку, але – хай їй чорт! – яскраву кар’єру кримінального репортера.

– Крім того, ми перевірили – вас справді не було в місті одинадцятого і двадцятого. – Слідчий Величко зітхнув і прикурив чергову сигарету. – І ще всякі нюанси, які дають підстави зняти з вас підозри. Як свідок ви, можливо, ще станете в пригоді… Хоч…

Він не пояснив свого «хоч», але я зрозумів, що з людини, яка нічого не пам’ятає, бо була п’яна, мов свиня, свідок нікудишній.

– Підпишіть отут і отут. І можете бути вільні.

Слідчий Величко говорив це з неприхованим жалем. І я не образився. Бо розумів його.

5

Мені страшенно хотілося взяти гарячу ванну і потім лягти спати.

Але я відчував потребу навідати свого вчорашнього товариша по чарці. Побачивши мене, Сєва дурнувато всміхнувся й заметушився:

– Слава Богу, а я вже тут думаю!.. Ну ж бо, теє, завалюйся… Шурки нема, пішла домовлятися про якусь там справу… Я її вранці не зустрів з поїзда, сам розумієш… Ми з тобою зараз горілочки… Нерви заспокоїмо…

Я стояв, спираючись на одвірок, і байдуже стежив за тим, як із холодильника на кухонний стіл перекочували ковбаса, сир, сало, солоні огірки і, нарешті, пляшка горілки «Мягков». Повна на дві третини. Чомусь саме ця почата півлітрівка остаточно відбила в мене охоту сідати за стіл і викликала незрозумілу відразу до всього, що відбувалося тої миті.

– Не буду я з тобою пити. Не хочу.

– Ну чого ти, чого ти! – загугнявив Сєва. – Я винен хіба, що ти… теє…

– Гаразд. Вивалюй.

– Ну, коротше кажучи, вранці Наталку двірник знайшов. – Сєва, як і слідчий Величко, намагався не дивитися на мене. – Упізнали її швидко. Сусідка по кімнаті сказала, що ввечері Наталка до подруги пішла. Мінти, певна річ, до Свєтки, а там я… Свєтка в крик, я з бодуна не тямлю нічого… Свєтка їм сказала, що Наталку проводжати мій приятель пішов… Тобто ти… Що мені було робити? Вони б мене забрали, якби я твоєї адреси не сказав… А ти ж Шурку знаєш… Пояснювати їй ці всі речі…

Логіка в його вчинках справді була залізна.

– Я, між іншим, загриміти міг.

– Хто тобі винен узагалі?!

– Дівчата вчора торочили про якогось маніяка… Знаєш що-небудь?

– Товкли всякі дурниці. Свєтка мені потім розповідала. Тільки, думаєш, я пам’ятаю? – Сєва зітхнув і почухав маківку. – Як ти викрутився? Що запитували?

– Тобі є різниця?! – У мене зовсім зникло бажання з ним говорити.

– Ну, як хочеш… Може, правда по кілька грамів?

– Шурка запах занюхає, скаже – алкаш. Бувай! Піду я…

6

Удома, лежачи нарешті у ванні, я думав, як мене зустрінуть завтра на роботі. Адже особу мою, звичайно, перевіряли. Редактор, без сумніву, поцікавився, в чому річ. Йому пояснили…

Мабуть, він так само пояснив тим мінтам, яким моє прізвище ні про що не говорить: відколи засновано «Міські новини», відділ криміналу тримається на матеріалах Андрія Шкаради. Сам Андрій Шкарада, тобто я, вирізняється з-поміж переважної більшості кримінальних репортерів тим, що продав успадковану від бабці хату в селі Патюти на Чернігівщині й цілеспрямовано витрачав десятки, двадцятки і навіть сотенні зелені купюри з портретами американських президентів на невеличкі премії міліційним операм та іншим людям, які допомагали роздобути інформацію.

Бабина спадщина швидко скінчилася, але наш відділ криміналу на той час мав стабільні джерела інформації. Тому «Міські новини» могли давати найповнішу інформацію про кримінальне життя Києва. Звичайно, всього ніхто за сто баксів не розповість, ба більше – все не завжди можна друкувати. Та хай там що, а нашим публікаціям довіряли. Тож і надалі я міг сподіватися на допомогу ментів. І навіть мав сяку-таку довіру серед криміналітету. Словом, я став популярним у певних колах кримінальним журналістом, не зміг вчасно зупинитися, загрався, втратив пильність, перестарався. Кілька разів, зловживаючи довірою редактора, підготував аж надто ризиковані публікації. Вже потім, у лікарні, я зрозумів: є такі шпарини в дверях, куди не бажано пхати свого цікавого носа, а коли вже запхав – мовчи собі. Добре, якщо за свою самовпевненість сам платиш…

Після того як до моєї дружини навідалися ті, чиї інтереси зачепила моя чергова сенсаційна стаття, після того як дві доби вона просиділа гола у вогкому підвалі, немає нічого дивного, що вона пішла від мене без жодного пояснення. Швидко знайшла перспективного іноземця і гайнула якнайдалі від цього всього криміналу.

Ну, а я… Що я?… Була розмова з шефом. Він усе зрозумів. Перетасував працівників у редакції. І тепер колишній кримінальний репортер пише про відкриття виставок та театральні прем’єри. Зрештою, культура – теж непогано. Тут такі пристрасті – крутіші за блатні розбірки… І по голові митці один одному теж цілком можуть дати. Коротше кажучи, час минув. Усе почало забуватися. До сьогоднішнього ранку.

Нині ж я відчув, як десь усередині ворухнулося щось давно забуте. Поволі, як ведмідь після зимової сплячки, прокидається колишній юнацький азарт, неприборкане і небезпечне бажання запхати голову у вир подій, що відбуваються у студмістечку, де я прожив свого часу п’ять років. Воно бачило все. Будь-які прояви юнацького незрілого божевілля.

Крім серійного маніяка-вбивці.

Робоче місце 1

1

– Ганьба п’яниці і бешкетникові, – без усмішки привітав мене Володька Ситник – заввідділу культури, мій безпосередній начальник.

– Уже всі знають? – Я потис йому руку і під осудливим поглядом Тітоньки Коняки вмостився на краєчку свого робочого стола.

Узагалі-то Тітоньку Коняку звали Алевтина Матвіївна Бойко. Таких, як вона, серед київських журналюг можна перелічити на пальцях. Не в кожній редакції відділ спорту очолює жінка, до того ж колишня спортсменка. В журналістику вона прийшла з легкої атлетики. Якщо зібрати докупи всі чутки про неї, вийде досить повчальна історія.

Алевтина Бойко вперто посідала друге місце в чемпіонаті (тоді ще Союзу) з легкої атлетики серед жінок. Найімовірніше, це була її межа. Вище від себе, як відомо, не стрибнеш. Але самолюбство взяло над нею гору, і спортсменка почала захоплюватися всякими гормональними препаратами. Багато які з них були їй зовсім протипоказані. Тож її голос загрубів, а зовнішні риси почали втрачати жіночість.

Вона мало не догралася: її могли дискваліфікувати, спіймавши на допінгу. Але травма хребта під час тренування зачинила перед Алевтиною Бойко двері у великий спорт.

Якийсь час вона була в депресії. Кажуть, пила. І чоловік, відомий радіожурналіст, розлучився з нею. Згодом екс-спортсменка опанувала себе. Вона так і не вийшла заміж удруге, що, зрештою, і не дивно. Коли я вперше побачив Алевтину Матвіївну, це була істота середнього роду: коротка стрижка, величезні окуляри в жахливій оправі, аніякої косметики, джинси, незмінна сигарета, затиснута в тонких губах. Пересувалася вона мало не маршовим кроком, усміхалася вкрай рідко. Але справу свою знала чудово. Як до професіонала претензій до неї ніколи не було. Хто охрестив її Тітонькою Конякою – невідомо, одначе прізвисько підходило ідеально.

Ще не так давно її відділ працював в окремому кабінеті. Але через фінансову кризу і все таке кілька кабінетів на нашому поверсі віддали в найми якимось незрозумілим бізнесменам. Під офіс. Своїх працівників, певна річ, потіснили, тож відділ культури разом із відділом спорту опинилися в одній кімнаті.

– Ти в нас герой дня! – Валера відкинувся на спинку стільця. – Лягаві вчора були, особу вашу, Андрію Миколайовичу, встановлювали.

– Смійся, смійся…

– А смішного мало, – буркнула Тітонька Коняка. – Напитися так, щоб потім міліція шукала, – зовсім не по-спортивному.

Ця дама напружувала вже самою своєю присутністю.

– Зайди до шефа. Він тебе хоче в збоченій формі, – промовив Валера.

– О Господи! А я нині без вазеліну…

Тітонька Коняка провела мене несхвальним поглядом, але до нього я вже встиг звикнути. Було б дивно і, повірте, ще моторошніше, якби вона глянула на мене лагідними очима.

Секретарки Танюхи не було. Я потупцяв хвилину перед шефовими дверима, а тоді нарешті наважився й постукав. Не дочекавшись відповіді, потяг двері до себе і зайшов.

Шеф сидів за столом і кивав головою, тримаючи коло вуха телефонну трубку.

– Так, я згоден. Згоден, – безбарвним голосом сказав він слухавці і знову мовчки закивав головою.

У нашого редактора Чечеля була одна чеснота, яка, на мою думку, переважала численні вади, що їх кожен підлеглий знайде в кожного начальника. Він міг вздрючити когось із нас за непрофесійний і неоперативний, як йому здавалося, підхід до справи, але жодного разу не вичитував нам за обурені дзвінки та листи протесту від ображених читачів. Особливо від тих, кого зачіпала та чи інша публікація. Скажу більше: щоб позбутися зайвої уваги всіх незадоволених, він охоче публікував раз на тиждень спростування та вибачення за неточності, яких припустилася редакція. Слово, як відомо, не горобець. А словам і думкам, що їх викладали на сторінках газети автори, він довіряв більше, ніж обуреним та ображеним скаржникам.

Збоку це все мало такий вигляд: вибачте нам, вороги, за те, що ми з вами воюємо. Якщо, приміром, хтось скаржився на неперевірену інформацію, надруковану в «Міських новинах», Чечель безбарвним, монотонним голосом говорив: «А ви активніше співпрацюйте з пресою. Давайте інформацію на першу вимогу. Телефонував до вас журналіст? Куди ваші заступники його послали? Ось, тепер читайте». Охоти скаржитися така тактика ні в кого не відбивала, зате наші журналісти могли не боятися, що актуальний матеріал затримають, бо він, мовляв, не підкріплений компетентною думкою. Автори, згідно з політикою редактора, мали право на власну думку.

Правда, був тут один невеличкий нюанс. Якщо претензії надходили до юридичного відділу, оминаючи редактора, і потрапляли на стіл видавця у вигляді погроз судовим позовом або безпосередньо викликом до суду, Чечелеві давали добрячого прочухана. А він і собі юзав автора необережного матеріалу. До того ж журналюга мусив або довести, що ніякого наклепу, ніяких неперевірених відомостей у матеріалі немає, або особисто залагодити конфлікт. Тут Чечель усувався від справи. Хоча не завжди. Наприклад, мене частенько прикривав, а то й брав удар важкої артилерії на себе. Правда, за це я мав безплатно писати тексти для рекламного відділу, а це, повірте, таки справжня кара.

– Газету в це затягати не треба, – казав Чечель комусь на тому боці дроту. – Згоден. Гаразд, пишіть. Хоч президентові. Тільки копію не забудьте нам надіслати. Ніхто з вас не знущається. Заведено так. До побачення!

Він глянув на телефонну трубку, знизав плечима і поклав її на важіль. Тепер надійшла моя черга.

– Відпочив?

– Дякую…

– Догрався?

– Тобто?

– Не вдавай мені тут із себе незайманого, добре? Навіть в офісі вже знають! – Він мав на увазі праве крило нашого поверху, де за броньованими дверима містилися кабінет видавця, юридичний відділ і відділи реклами й реалізації. – Мені, Шкарадо, набридли твої п’яні пригоди! Ось вони в мене де, о! – Ребро його долоні торкнулося гострого борлака. – Чому я весь час мушу витягати тебе з ментівки?!

– А вчора мене самі випустили… Розібралися…

– Розібралися, значить? – Чечель рвучко підвівся, з гуркотом відсунувши від себе стілець. – Знаєш, чим це все могло скінчитися? Працівника газети «Міські новини» звинувачено у зґвалтуванні та вбивстві! Ти хоч думай іноді, що колектив репрезентуєш! У нас і без тебе проблем чимало! Пишемо щодня про злиття уряду з криміналом, і ось вам, будь ласка, – маніяка в колективі пригріли! Я вже мовчу про п’яну бійку взимку на бульварі Шевченка…

– Боронив честь жінки!

– Честь жінки він боронив! П’яна повія надумала ошукати клієнта. Він її за це вирішив трошки побити. Ніхто не втручався. Аж тут шляхетний лицар Шкарада, який повертався з презентації після бенкету, лізе заступатися! А скандал на презентації нового видавництва «Лада»? Ти пам’ятаєш, як назвав директора? До речі, за публікацію нам заплатили. Журналіст лише мав гарно написати.

– Пам’ятаю. А ви пам’ятаєте, що до путчу дев’яносто першого року він був головлітівським цензором і різав геть усе? Між іншим, саме за його доносами авторів двох рукописів посадили за антирадянщину, а шестеро довго не могли влаштуватися на роботу навіть двірниками. Я маю факти, а ми їх досі не оприлюднили. Тепер у нього, бачте, видавництво, що видаватиме європейську класику українською мовою без купюр за триклятущі гранти!

– На прес-конференцію ти з’явився п’яний! Він мав усі підстави викликати міліцію!

– Я випив лише сто п’ятдесят!

– Не важливо, скільки ти тоді випив! Мені, повторюю, набридли ці історії. Все, що сталося вчора, дуже серйозно. Тобі запросто могли пришити справу. Кращого винуватця годі було й шукати… Слідчий мені все пояснив…

– Мудак той слідчий!

– Гаразд, нехай мудак. – Чечель сів на місце, дістав сигарету, закурив. – Ти дорослий чоловік, пишеш добре. Чому я мушу проводити з тобою виховні бесіди? Ми ж не в дитсадку, і я не вихователь.

Я промовчав. Заводитися не хотілося. До того ж із тону начальства я відчував: буря вщухає.

– Що там за історія? – вже спокійніше запитав шеф.

– Яка?

– Ну, з убивством цим… Мені слідчий так нічого й не пояснив…

– А він і мені нічого не пояснив. Я, до речі, думав, що ви знаєте.

– Ні, ми нічого не писали. Повз кримінальну хроніку якось пройшло… Брак інформації…

– Значить, так задумано.

– Угу, задумано. – Шеф, не випускаючи цигарки з пальців, потер скроні, попіл упав на праве плече. – Добре, йди працюй. У Валери там роботи навалом. Справ багато…

Танюха вже сиділа на своєму місці і хвацько стукала по клавіатурі. Зиркнувши на мене, підморгнула по-змовницькому:

– Дістав?

– Ага. Премію.

– Дурень ти. І алкоголік…

– А що гірше?

Танюха поманила мене пальчиком і, коли я нахилився, з серйозним виразом обличчя прошепотіла:

– Алкоголік. Дурень хоч у ліжку старається, пнеться з усієї сили. Хоч якийсь результат є. Алкаші з цього погляду безнадійні.

– Тоді пияцтву – бій! До останнього патрона! – Я підніс угору стиснуту в кулак правицю.

2

– Скажіть, Василь не прийшов іще? Так, дякую… Здоров, це я!

– Добрий день. Ви – це хто?

– Багатий буду, Василю! Шкарада тут.

Тітоньки Коняки не було, коли я повернувся від шефа. Валера дав мені якісь вказівки, сказав, що треба впрягтися в роботу, а то в нього невправка, і теж кудись махнув. Тож я був сам на весь кабінет і міг без зайвих вух поговорити телефоном.

– Правильно я роблю, що таких, як ти, не впізнаю! Будеш багатий, коли пити кинеш. Як почуваєшся?

– Можна подумати, все місто знає…

– Про місто не скажу, не знаю. А от ми, Департамент кримінального розшуку, знаємо більше, ніж дехто думає. Ти куди зник, до речі?

– Та замотався. Справи, справи…

– Ну, ще б пак! Горілку в місті ще не всю випито. І дівок іще не всіх задушено…

– Облиш, добре?

– Це ти облиш.

– Уже не смішно. Отже, маю до тебе справу. Як у тебе з часом?

– Саме тепер? Ну, не знаю… Взагалі-то незабаром у мене обід…

– Пообідаймо разом! Пригощаю. Тільки попереджаю – не за так. Розмова є. За півгодини, о’кей?

– За годинку.

Я скосував оком на годинника. Сьогодні мені треба бути аж у чотирьох місцях. Валерка, гад такий, завалив мене всякою чорною роботою, а сам збирається на виставку пейзажистів, після якої заплановано фуршет. Перший робочий день, а часу нема зовсім.

– Домовилися. Ти з машиною?

– Ну…

– На Ярославовому Валу є тихе місце…

3

У цьому закладі готували лише смажені крильця гаврилівських курчат.

Іншої страви тут принципово не подавали. Хіба що ще пиво. Я замовив дві порції крилець і дві пляшки пива. Василь Книш, один із заступників начальника Департаменту кримінального розшуку України, не уявляє без цього напою свого існування, тоді як я терпіти пива не можу.

Книш з’явився в костюмі й при краватці. Коли б не казенний вираз обличчя, якого він набрав, працюючи в МВС, його можна було б сприйняти за бізнесмена середньої руки чи менеджера середньої ланки.

– У мене обмаль часу. – Він помилувався пінною шапкою на склянці і скуштував напій, неначе справжній гурман.

– У мене теж.

– Який, на хрін, збіг обставин?! – Вася влив у себе вміст склянки, похрумтів крильцем і налив собі ще пива.

– Що про цю справу чути? Там справді псих дівчат душить?

– Засекречена інформація. – Вася знову відсьорбнув пива.

– Чому?

– Тому. Ти ж нашу систему знаєш: під час слідства нічого не розголошуємо. Наче не дурний. Це тільки в американських фільмах знаходять труп чорного бомжа – і нате вам: шериф дає прес-конференцію. Навіщо це тобі тепер? Ти ж уже наче не сидиш на криміналі.

– Ну, як… Я ж якимось чином причетний… Звичайно, коли що, то я тебе не бачив і з тобою не говорив.

Вася великим пальцем без видимих зусиль відіткнув другу пляшку.

– Писати будеш?

– Поки не знаю…

– Ага, тому й інформація засекречена. Я сам мало знаю. Райвідділ працює, слідчого ти вже бачив.

– Ти, Васю, сам мене щойно недурним назвав. Не треба мені тут плести, що главк розслідувань серійних убивств не контролює.

– Справою цією взагалі тільки після другого такого випадку зацікавилися. – Він устигав одночасно пити, їсти і говорити. – Думаєш, до преси все доходить? Ти переглянь, будь ласка, першу-ліпшу газету або зведення МВС по ящику. Що там? Знайдено труп громадянина Сидорова. Вбивцю затримано. Це громадянин Хе – такий собі тип, який ніде не працює, до того ж зловживає алкоголем або – ще краще – наркотиками. Ось тобі інший випадок – пограбовано і підпалено кіоск, малу архітектурну форму. Іде слідство. Запідозрено такого собі Пе, який ніде не працює… І так далі. Розумієш, наші дають пресі лише ту інформацію, за яку не соромно. Того взяли, це розкрили, там підозрюють… Не супроводжуватимуть же вони повідомлення про кожне, скажімо, вбивство коментарями на зразок «слідів нема», «слідство зайшло в глухий кут» тощо. А глухих справ більше, ніж треба! Відсоток розкриття низький, це я тобі кажу! Нам же, розумієш, свою роботу треба показати, себе похвалити… Самих убивств за добу в середньому вісім по місту! Кожні три години – труп! П’яний чоловік рубонув сокирою дружину. На бізнесовій розбірці поклали двоєчко крутеликів. Одна ДТП – як мінімум. Жінка чоловіка-бабія щурячою отрутою труїть… Ну, і таке інше… А з розкриттям – хріново!

Вася раптом помітив, що говорить дуже голосно, трохи знітився й допив чергову склянку.

– Отак і з першою дівчиною, – повів далі вже тихіше. – Уваги ніхто не звернув. Задушили й задушили. Тут уже розчленованкою здивувати важко… До того ж слідство на місці тупцює… Словом, чутки пішли, коли другу дівку знайшли. Там-таки, у студмістечку. Той самий стиль: ударив в обличчя, оглушив і задушив. Ще й бив, зараза, не щоб оглушити, а з усієї люті, щоб боляче було і кров пішла. Вже потім лупив у потилицю. В кожної з трьох нічогеньку гематому виявили в потиличній ділянці.

– Не ґвалтував?

– У тім-то й річ. Причини незрозумілі. Здається, навіть не грабував…

– Імена, прізвища знаєш?

– Коли чесно, то тільки це й знаю. Будь-хто з патрульних знає більше за нас. – Книш усміхнувся. – Кого хочеш запитай, тобі відразу скажуть: свій чикатило в Києві з’явився.

– Дурні чутки і плітки породжуються браком інформації.

– Гаразд, розумний ти надто… Отож, першу звали Тетяна Роднянко. Філфак, п’ятий курс. Ішла пізно від якихось друзів, наче з кимось там посварилася, була трошки під мухою…

– Від якихось… З кимось… А точніше?

– Слухай, я не слідчий! – З роздратування Вася ледве не пролив пиво. – Питання в тебе такі!

– Гаразд, не копиль губи. Катай далі, цікаво.

– Цікаво йому… – Відпивши пива, Книш трохи заспокоївся. – Судячи з синців на шиї, граблі в цього чикатила дай Боже. Завбільшки з лопату. Сліди взуття відповідають сорок четвертому розмірові. Хоч, я чув, зріст він має трохи вищий за середній. Десь так метр вісімдесят. Отож бугай здоровий. Ти, до речі, нітрохи не схожий на нього…

– Чому ти не слідчий, га?

– За дев’ять днів знайшли другий труп. – Вася пустив зауваження повз вуха. – Всіх задушених, між іншим, двірники знаходили. Рано-вранці. Кожний – на своїй території. Другу звали Слава Корецька. Повне ім’я – В’ячеслава. Треба ж так назвати дитину… Вона місцева: живе коло студмістечка. Поверталася з гуртяги від подруги чи від приятеля, достеменно не знаю. Той самий спосіб убивства… З третьою жертвою ти був, гм, деякою мірою знайомий. Наталія Кущенко, четвертий курс біофаку. Навряд чи в нього тут якась система…

– Ми не психологи з тобою.

– І не слідці! Ти журналіст. Я колись був ним! Ми робимо висновки тільки з тієї інформації, яку маємо!

– Не кричи, на нас озираються… Інформації ж ніякої. Засекречена.

– Так, засекречена! Я пояснив чому! Коли до нас дійшло вранці, що вбивцю встановили, то всі пожвавішали. Мовляв, нарешті всі шушукатися перестануть і байок не вигадуватимуть. От тільки не пощастило слідчому! А Величко – не той чоловік, що розкаже про свою невдачу. Його взагалі стерегтися треба… В нього рідко коли справи глухнуть…

– Добрий, значить, слідчий…

– Еге ж, добрий. Тільки дуже часто помилок припускається. Мені один знайомець із прокуратури розповідав по-п’яному. Ну, коли після другого вбивства про маніяка почали говорити. Отож, він сказав: якщо справу доручили Величкові, то амба комусь. Уже не раз було: посадить людину, справу припинять, подяку дістане… А потім минулою датою помилки виправляє, коли вже про справу всі забули… Працював, до речі, в головній управі. Не абищо. Відзначили навіть, підвищувати хотіли. А потім раз – і виявили, що помилився Величко, як у нас кажуть, із об’єктом. До того ж свідомо помилився. Проти підозрюваного нічого не мав. Ніяких особистих рахунків. Просто, розумієш, іншого кандидата в убивці в нього на прикметі не було. Справа була досить серйозна. Хотілося якнайшвидше про позитивні результати доповісти. Це, між іншим, тоді сталося, коли розстрільні статті існували. Добре, що Величкового «хрещеника» не встигли розстріляти, а він же признався… Словом, щоб не виносити на люди, справу передали іншому слідчому, а Величка тихцем запхали слідаком у Богом забутий райвідділ. Отой, на території якого наш маніяк орудує. Ти, Андроне, ще легко відбувся.

Вася з жалем подивився на рештки пива у своїй склянці і, зітхнувши, допив.

– Ну, поговорили… Чим міг, так би мовити… Будеш щось писати, пам’ятай про домовленість.

– Ти ж мене знаєш, Василю!

– Не знаю! – Книш відсунув тарілку з курячими кістками, витер губи й пальці серветкою, а тоді підвівся. – Коли що, не знаю!

Ми вийшли надвір. Вася поколупався сірником у зубах, сплюнув під ноги, дістав цигарку.

– Вже куриш? – спитав я, щоб хоч якось закінчити розмову.

– Робота нервова. – Книш затягся. – Добре, бувай!

За пиво він, звісно, не подякував. Ляснув мене по простягнутій долоні і побіг через дорогу на червоне світло. Мені теж треба було бігти, бо я хотів іще встигнути бодай на закінчення якоїсь там прес-конференції з якогось культурного приводу в Українському домі.

4

Побачивши світло у вікні своєї квартири, я тяжко зітхнув.

Цей тиждень точно видався невдалим. Якщо неприємності, то всі разом. Ревіння магнітофона було чути на весь сходовий майданчик, і я не сумнівався, з-за чиїх дверей воно долинає.

Відімкнувши двері, я занурився в океан рок-н-ролу. У ванній шуміла вода. Спотикаючись об сумки і наступаючи на розкидані жіночі речі, я дістався магнітофона і вимкнув його.

– Привіт! – почулося з ванної, щойно запала тиша.

– Іди ти в сраку, – буркнув я собі під ніс.

Шум води затих. Вона, як звичайно, вийшла з ванної в розхристаному халатику. Всміхнулася, наче так і треба.

– Я не могла зателефонувати.

Бреше. Навіть не думала дзвонити.

Вона ніколи не повідомляла про те, що приїде.

Узагалі наші стосунки з Юлькою Костирко можна вважати за збочення чи патологію. Хоч би тому, що ми обидвоє сприймаємо їх як належне.

Ми вчилися разом. Юлька була дівчина сучасних звичаїв, устигла поміняти двох офіційних чоловіків, не кажучи про партнерів у ліжку. Називала себе чесною давалкою – і могла затопити в пику, якщо чула таке на свою адресу з чужих вуст. Вона робила те, що їй подобалося, стояла на принципах вільного кохання й певної жіночої незалежності. Мене завжди дивувало, чому чоловіки липли до неї, як мухи до меду, дарма що личко в неї було звичайнісіньке, а фігура не відзначалася ні класичною, ні будь-якою іншою пропорційністю. І у своєму подиві я не виняток.

Вона була вибаглива. На її думку, з чоловіком має бути не соромно ходити під руку. Він мусить дбати про свій вигляд. Юлька вимагала, щоб їй повсякчас робили компліменти. Просто дивно, як оце непоказне, метр шістдесят на зріст, створіння жіночої статі причаровувало найсамовпевненіших казанов. Квіти, кіно, кафе, ресторан – це все має бути гарно, як у кіно. І лише потім – ліжко… А тоді ґудбай, бебі! Ти вже нецікавий.

Наші з нею стосунки перебігали так само, але остаточно мене чомусь так і не відтерли. Я перестав цікавити її як чоловік. Одначе як людину, коли можна так сказати, вона експлуатувала мене й далі. Працювала в Полтаві, але раз на два-три місяці обов’язково телефонувала мені, щоб просто побазікати ні про що, а згодом почала приїздити в якісь незрозумілі відрядження й зупинятися в мене. Я навіть дав їй запасного ключа. Взагалі-то в мене вона найчастіше лишала тільки речі. Сама ж Юлька використовувала відрядження, щоб поповнити колекцію чоловіків-валянців. І розповідала мені про це без жодних комплексів. Що ж, кожен обирає собі той спорт, який лягає на душу.

– Ти надовго?

– Гостинність так і пре! – Вона цмокнула мене в щоку, з її волосся скрапувала вода.

– Якщо чесно, тебе тільки мені й не вистачало.

– Значить, я вчасно з’явилася. Нащо вимкнув музику?

– Які важливі справи цього разу?

– Так собі, чергове нудне відрядження.

– Ага, нудне… Скільки йому? Років зі сто?

– Ревнуєш?

– Дура ти!

– Їсти будеш? У мене курочка є, ковбаска, яйця варені.

Їсти мені хотілося, але жіночі колготки на кухонній табуретці відбивали апетит.

– Манатки свої прибери!

– Не плач, приберу. А ти тим часом харчі он із тієї сумки дістань.

Харчів вона привозила силу-силенну і чесно лишала все мені. Поки я порався коло сковорідки й чайника, вона вдягалася.

– Ти погано виглядаєш!

– Дякую за комплімент! – перекрикнув я шкварчання сковорідки.

– Хочеш, із дівчинкою гарною познайомлю? Працівниця торгівлі.

– Гарна дівчинка, працівниця торгівлі – і незаміжня? В неї, напевне, очі косять, ліва нога коротша за праву і ступінь ожиріння не менший за другий!

– Ну, якщо всі так перебиратимуть працівницями торгівлі…

На кухню вона зайшла вже в плащі.

– Я тільки кави вип’ю з лимончиком.

– Якщо плануєш повернутися пізно, краще ночуй, де гулятимеш. Я спати хочу. Почнеш тут тупати, сопіти, чайником грюкати…

– Не сподівайся, мене сьогодні точно не буде. Е, куди стільки цукру, я худну!

– Ну, це в тебе перманентний процес…

– Дуже смішно!

Випивши каву трьома наворотами, вона подалася геть, жуючи на ходу скибочку лимона. За нею тягся шлейф запахів дорогої косметики.

Я поїв на самоті, помив посуд, витер кухонний стіл. Щільно зачинивши двері в кімнату, ввімкнув комп’ютер, створив новий текстовий файл і поклав пальці на клавіатуру, обдумуючи початок.

Заголовок має привертати увагу…

У СТУДМІСТЕЧКУ ПОЧАВСЯ СЕЗОН ПОЛЮВАННЯ НА МОЛОДИХ ЖІНОК

Стер написане, але потім поновив. Грубувато, але в очі впаде відразу. Пальці забігали по клавіатурі, чорнячи літерами цнотливу білину монітора.

Офіційно про це не повідомляється. Знаємо ми дуже мало. А саме: протягом трьох останніх тижнів у студентському містечку справді вбили трьох молодих жінок. Вони вчилися на різних факультетах. Усі – старшокурсниці.

Редакція не має права називати їхніх справжніх прізвищ, щоб не травмувати рідних та близьких. Але імена назвемо: Тетяна Р., Слава К., Наталія К. За попередніми висновками, вони стали жертвами серійного вбивці. Факт, що вбиває та сама людина, не викликає сумнівів. Дуже вже однотипні ці вбивства. Всіх трьох спочатку оглушили, а потім задушили.

Слідчі органи, як це часто буває, не знають, де шукати вбивцю. В системі МВС ще досі немає фахівців, які вміють розслідувати саме серійні вбивства. І неясно навіть, хто вбиває – психічно хвора людина чи холоднокровний, розважливий злочинець.

Ми теж не маємо ніяких версій. Але неодмінно звернемося до слідчих органів по кваліфіковані коментарі. Зрозуміло одне: замовчування нічого не дасть, воно тільки призведе до того, що люди боятимуться ходити містом. А страх, як відомо, поганий союзник. Без реальних союзників у цій справі слідству буде складніше викрити вбивцю.

Трохи подумавши, я зайшов в Інтернет, хвилин із сорок поблукав потрібними сайтами, потім покинув Тенета і повернувся до своєї писанини.

На підтвердження цих слів хочеться навести кілька прикладів безсилля й некомпетентності української міліції в розслідуванні серійних убивств.

Анатолій Онопрієнко – найвідоміший за десять років української незалежності маніяк. На його рахунку понад п’ятдесят жертв. Першу серію вбивств він скоїв у Житомирській області з кінця 80-х до початку 90-х років. Після нетривалої перерви була друга серія. Лише тоді органи слідства погодилися об’єднати десятки кримінальних справ і, проаналізувавши інформацію, нарешті з’ясували систему, за якою діє маніяк. Це допомогло викрити його і знешкодити.

Брати Анатолій та Олександр Боротьбенки більш відомі як маніяки з Окружної. Їхні жертви – переважно повії з київських околиць. Як правило, спочатку брати користувалися з їхніх послуг, а потім убивали й грабували. Часто-густо поживитися не було чим. На їхньому рахунку понад два десятки жертв. Міліція виявилася безсилою. Затримали маніяків випадково. Одна з жертв вижила і назвала оперативникам номер машини Анатолія Боротьбенка.

Сергій Чернявський, на прізвисько Курятник, – працівник птахоферми з Нікополя. Він підбирав на трасі Нікополь-Дніпропетровськ старшокласниць і студенток, ґвалтував їх, потім душив. Трупи або спалював, або скидав у Дніпро. Затримали його випадково, за інший злочин. Під час слідства Чернявський признався в серії сексуальних злочинів, ба навіть показав місця, де знаходили рештки спалених людей. Але потім він відмовився від своїх свідчень, заявивши, що місця злочинів побачив уві сні. Безпосередніх доказів причетності Чернявського до зникнення дівчат не було, тому за ці вбивства його не судили, хоч за інші злочини він дістав найвищу кару і був розстріляний. Шукали його чотири роки.

Сергій Лупітько – психічно хворий працівник тваринницької ферми з Полтавщини. Їздив трасою на мотоциклі з коляскою і пропонував дівчатам та молодим жінкам підвезти їх додому. Завозив у лісосмугу, душив їхнім власним одягом, потім ґвалтував трупи. Перш ніж його викрили, він за півтора року встиг задушити шістьох жінок різного віку. Визнаний осудним попри медичний діагноз, але, за неофіційними даними, помер раніше, ніж виконали смертний вирок.

Це лише та інформація, що її оприлюднили в різний час. Невже про маніяка зі студмістечка ми теж дізнаємося років за десять, коли його нарешті випадково спіймають?

5

– Ти хочеш, щоб я дозволив це надрукувати? – Чечель відсунув від себе аркуш із текстом.

– Інформація цілком певна. Я навіть прізвища знаю.

– Не в тому річ. Інформації, по-перше, замало. До того ж ти, кореспондент відділу культури…

– Усе викладене цікавить насамперед мене. І поганий із мене журналіст, якщо я не скористаюся з цього всього. Хоч до якого відділу я там тепер приписаний.

– А навіщо? Ну, чому ми це повинні публікувати?

– Гарячий матеріал, заголовок буде на першій шпальті. Це ж так задумано. Я викликаю вогонь на себе, свідомо провокую ментів, щоб вони почали з нами контактувати. Після отакої публікації вони вже не відкараскаються. Ми матимемо формальний привід звернутися до органів. Спочатку по коментарі. А потім нехай інформують читачів про те, як іде слідство. По змозі, звичайно. Звернемося до кваліфікованого психіатра – він щось скаже… Я хочу мати право втручатися в цю справу, адже якоюсь мірою я причетний до неї і мушу знати, чим усе скінчиться. От-от розпочнеться передплата, газету читатимуть. А це теж важливо!

– Добре, стратегу. – Чечель знову перебіг очима текст. – Закиди на адресу міліції дуже різкі. Виправ. Пом’якши їх. Особисто я не проти… Тільки гляди – з відділу культури я тебе не переведу. Щоб скарг не було на твою кепську роботу… І взагалі – гляди мені!.. Ти вже один раз навчений, тож доведи мені це.

Загальний зошит 1

Кілька причин змусили мене взятися за перо і написати про все, що трапилося зі мною.

По-перше, я відчуваю нездоланну потребу виговоритися, а що вголос говорити не можу, бо суспільство, на яке мені начхати, і єдина людина, яку я ніжно люблю, не готові мене зрозуміти й пробачити мої провини, то довіряю свої думки звичайному загальному зошитові в клітинку. По-друге, якщо хтось колись прочитає мої нотатки, то зрозуміє, що я не вбивав, а страчував тих, хто порушив найсвятіші в світі закони моралі, хто насміхався з самого поняття Кохання. Чи маю я право страчувати, запитаєте ви? А ті, хто засуджує на смерть, сидячи в суддівських кріслах, хіба безгрішні? Не судіть, щоб і вас не судили, – ось мудрість. І коли є на світі люди, які вважають, ніби мають право засуджувати на смерть або милувати, то чим я гірший від людей, що виконують вироки, очищуючи світ від скверни? І, по-третє, я помітив: коли я пишу – не важливо що! – мені легше зосереджуватися, впорядковувати свої думки.

А мені тепер саме цього й треба.

Чи можна сказати, що все почалося тоді, коли я зустрів Валентину – ту, яка стала мені за дружину і спить оце безжурним сном? Якщо так, то, виходить, вона мимоволі спричинилася до тих жахливих подій останніх місяців. А це неправда. Скоріш вона своєю появою в моєму житті відкрила мені очі на світ. Я зрозумів, яка мерзота нас оточує, і побачив єдину можливість боротися з нею.

Був звичайний вечір відпочинку. Я вчився на третьому курсі істфаку, вона – на першому. Здається, то був день факультету. Після страшенно тупих сценок і вистав почалися традиційні танці. Усі були вже підпилі, а я до спиртного байдужий, тому нудьгував. Оголосили черговий повільний танець. Я поклав собі, що після нього піду додому спати, роззирнувся по залі, освітленій вогниками гірлянд, побачив дівчину, яка скромно стояла в кутку, і запросив її танцювати.

Можливо, далі свої думки я висловлюватиму сумбурно. Слова будуть безглузді, речення – кострубаті. Але те, що я пережив відтоді, ті почуття, які охопили мене, той переворот у моїй душі годі описати словами. Осяйне видіння раю, геній чистої краси – краще за Пушкіна не скажеш. Цілуй її, цілуй її – це вже Олександр Олесь.

Ми розговорилися. Вона сказала, що тут їй теж не подобається. Тоді ми пішли звідти разом. Довго гуляли темним студентським містечком, неквапом розмовляючи. З’ясувалося, ми маємо однаковий погляд на безліч речей. Її дратує те саме, що й мене. Словом, ми цього вечора знайшли одне одного. Вона гарна, але це не ширвжиткова, роблена косметикою й огидними ганчірками краса дівиць. Її краса натуральна, неначе течія гірської річки. Немов шум вітру в широкому полі. Як тепле сонячне світло і холодне сяйво місяця. Це краса, що її дала природа. Спокійна і велична.

Ми почали зустрічатися щодня. Ходили в кіно, їли морозиво, просто гуляли і розмовляли, розмовляли, розмовляли… Вона багато чого навчила мене. Наприклад, я зрозумів, хто з тих, кого я вважав за своїх друзів, дійсно був мені другом.

З’ясувалося, що справжніх друзів я ніколи не мав! Відколи ми з Валентиною покохали одне одного, з мене почали кепкувати в чоловічому товаристві. Віддаючи належне хлопцям, слід зазначити: попервах вони відкрито, не позаочі, брали мене на глузи, пускали мерзенні й дурні жарти. Їм не подобалася моя супутниця. Вони вважали – і досі вважають! – її за тупу, примітивну, закомплексовану істоту, що негативно впливає на мене, а мене самого мають за дурня, обмороченого ніжними, наївними поглядами. Але опісля, коли я дав зрозуміти всім, які серйозні наші стосунки, кпини обернулися на шушукання й плітки. Як я дізнався від Валентини, дівчата відверто сміялися з нас. Яке їхало, таке й здибало – ось найбезневинніший жарт. Розбещене суспільство не могло пробачити яскравих проявів порядності, чистоти й цноти. Авжеж, моя кохана дуже романтична. А хіба в нормальному суспільстві це мають за ваду? Вона не думає про хлопців, ганчір’я, моду, косметику, танці й пиятику до нестями. Вона читає і пише вірші, вишиває хрестиком і гладдю, кохає мене…

Жити в цьому світі ми могли лише вдвох. Побратися ми вирішили за п’ять місяців після нашого знайомства.

Вона запросила мене до себе додому. Затишне українське село. Всі дуже привітно поставилися до мене і схвалили доньчин намір. Мене, одначе, дуже вразила релігійність цієї родини. Валентинині батько й мати ревно додержують усіх звичаїв і церковних свят.

На стінах кімнат скрізь висіли ікони. За життям у хаті стежили суворі святі. Перед їдою, сном і роботою тут заведено промовляти молитви. Родина регулярно відвідує храм. Для мене це все було незвичайно і незвично. Я був байдужий до релігії. Але нічого поганого в ній не вбачав: жити відповідно до заповідей Божих не просто можна – треба. Вони ж привчають жити по совісті, не грішити. А цього багато хто не вміє.

На наше весілля ми запросили чимало знайомців, простивши їм усі кривди й образи, бо ж учинено їх не з серця, а тільки з дурного розуму й примітивності мислення. Нам хотілося поділитися своїм щастям із усім світом. Але, гадаю, всі змовилися. Не приїхав ніхто. Слали телеграми, вибачалися. Потім, коли ми вже зустрілися, звернули все на нікольство і брак грошей. Бог їм суддя.

Ми були чоловік і жінка. Перед Богом і людьми. Мавши право на окрему кімнату в гуртожитку, відтоді ми жили разом і вірили: ніхто й ніщо в світі не розлучить нас. Ми житимемо довго й щасливо і помремо в один день, узявшись за руки й повернувшись обличчям до Раю – туди, де на нас чекає зустріч із Усевишнім і вічний спокій.

Перша жертва

1

Секретарка Танюха за два дні прокляла мене і мій службовий телефонний номер.

Ці цифри вона повторювала приблизно один раз на п’ять хвилин кожному, хто телефонував до редакційної приймальні і вимагав коментарів з приводу опублікованого матеріалу про маніяка-вбивцю. До того ж на слові «маніяк» притиск робили геть усі. Валерка лише посміхався, слухаючи мої просторікування телефоном. Тітонька Коняка сердито пирхала і бурчала щось про дешеву популярність.

Як я й сподівався, зателефонували з Головного управління МВС України, тобто з ментівського главку. «Сам», звісно, не дзвонив. Доручив заступникові. Хто вам дав право, пане Шкарадо? Звідки така інформація, товаришу Шкарадо? Громадяни вже замучили дзвінками, шановний Шкарадо…

Втрутився Чечель. Коли потелефонували йому, він одразу ж урвав чиновника на півслові запитанням: «Які факти в згаданому матеріалі неправдиві?» У відповідь почув щось про наклеп на слідчі органи і тут-таки заявив: «Якщо ви можете прокоментувати матеріал, то журналіст готовий вислухати вас! Завдання преси – якнайповніше і щонайоб’єктивніше інформувати читачів». І попросив, щоб іншим разом до нього особисто звертався генерал-майор Бублик, він же «сам», тобто начальник київського міського управління внутрішніх справ.

Більше до кабінету Чечеля не телефонували, зате мою скромну персону потурбували з райвідділу, з районної прокуратури, а наприкінці другого дня після виходу газети в світ – особисто слідчий Величко. Всіх, звичайно, цікавило, звідки в мене такі відомості, а слідчий Величко обмовився про спробу притягти його до відповідальності за розголошення таємниці слідства. Але він переконав усіх у своїй непричетності, демонструючи протоколи мого допиту. Я, звичайно, нічого не пояснив. Начальник райвідділу зголосився особисто дати мені коментарі. Ми домовилися про зустріч.

Авжеж, тепер усі вони демонструють намилені зади. Ось моя маленька помста за все, що я пережив того нещасливого дня.

Водночас я намагався висвітлювати культурні події міста. Інформацію доводилося добувати не без певних зусиль. З такої крихітної «мушки», як, наприклад, скромна презентація, – тепер саме презентують незаслужено забутого художника вісімнадцятого століття, – я мусив роздути епохального, конче потрібного для розвитку нашої культури «слона». Словом, маніяки – це моє хобі, незаслужено забутий художник – мій хрест.

Я саме наповнював цю інформацію водою, щоб зробити з неї хоч заміточку на дві тисячі комп’ютерних знаків, коли це знов задзвонив телефон і приємний жіночий голос спитав Андрія Шкараду.

– Я слухаю.

– Мені хотілося б поговорити з вами… Річ у тому, що… Я була подругою Тані Роднянко… Жила з нею в одній кімнаті…

Вказівний палець прикипів до літери Б на клавіатурі, і, перш ніж я отямився, три рядки на екрані займала суцільна лінія з цих літер.

– Мене звуть Алла… Я не знаю, чи треба… Але я хотіла б, якщо вам зручно…

Вона зателефонувала на третій день після публікації матеріалу про вбивства у студмістечку.

За двадцять днів після першого вбивства.

2

– Перейдімо на «ти». А то незручно якось…

Вона нічогенька, ця Аллочка Стороженко. Шкіряна міні-спідничка, стрункі ніжки, виставлені на загальний огляд…

– Дві кави. Тістечко будеш? Два заварних.

…Невисока на зріст, у коротенькій шкіряній куртці…

– Дякую! Ходімо, он вільний столик.

…Стрижена не коротко, але акуратно. Дбає про свій вигляд. Натуральна блондинка. Очі блакитні й сумні.

– Ні, не курю. Здоров’ю шкодить. Але ти можеш труїтися, я звик.

Вона дзвонила з телефонного автомата неподалік редакції. Можна було б посидіти в нас у кафе. Непогана така каваренька. Але вона запропонувала нейтральну територію. Забігайлівок кругом повно.

– Чому про це пишуть лише тепер? – Вона струсила попіл наманікюреним нігтем.

– Якби я не потрапив до міліції, навряд чи про це взагалі писали б.

– Ти? За що?

– Розповім іншим разом…

Я не знав, про що говорити далі. Навряд чи вона зателефонувала, щоб просто познайомитися з автором газетної замітки, де йдеться про вбивство її подруги. Одначе Алла теж мовчала, і за хвилину мовчазне вивчення одне одного зробилося не зовсім пристойним.

– Ти в ментівці була?

– Навіщо? Зі мною ще тоді розмовляв слідчий. Жили разом. Подруги. Питання всякі ставив…

– Про що питав?

– Хто міг убити Таньку? Чи підозрюю я когось?

– І?…

– Я сказала, що нічого не знаю. Що не моє діло когось підозрювати.

– А насправді?

Вона, без сумніву, вловила мою обережність і напруженість.

– І насправді теж… Але були моменти, коли мені самій хотілося її вбити.

Я мовчки чекав, що вона скаже далі. Алла зітхнула й акуратно переламала тістечко навпіл. Поклала шматочки на блюдце. Ця справа, здається, цілком поглинула її.

– Танька небезпечно розважалася. – Гострий ніготь сколупнув глазур із поверхні тістечка. – Любила і вміла дражнити хлопців. Вона цілий день заіграшки гуляла з одним, вішалася йому на шию, дозволяла цілувати себе. А вже назавтра демонстративно прогулювалася під руку з його приятелем.

Алла зиркнула на мене, даючи зрозуміти, що чекає запитань. Проте я мовчав, і вона повела далі:

– Танька пишалася тим, що була вільною жінкою. Сучасною. Вона чхати хотіла на чоловіків. Одного разу черговому залицяльникові сказала, що вагітна від нього. А тоді з насолодою спостерігала за тим, як хлопець психує, шукаючи ради. Коли вона сказала йому правду, він так зрадів, що навіть не образився на Таньку.

– А були такі, що ображалися?

– Повно. Вона легко домагалася примирення, але якось трохи схибила. Один хлопець був напився дуже і хотів її вдарити. Це було в «Зодіаку». Навколо купа народу. Спочатку він виматюкав її, потім підступив до неї з кулаками. Танька не боялася, бо завжди знаходився той, хто ладен був заступитися за неї. Зважувала вона все точно.

– Як звуть цього хлопця? – ставлячи запитання, я наперед знав відповідь.

– Не важливо. Слідчому я взагалі про це не розповідала.

Уявивши собі радість Величка, якби той почув таку інформацію, я задоволено гмикнув.

– А мені чому розповіла?

– Не знаю. Навряд чи тобі замовили цей матеріал. Думаю, тобі кортить посприяти встановленню істини.

– Книжно сказано… Гарно дуже…

– Я помиляюся?

Питання зависло в повітрі. Ми знову помовчали. Ніготь сколупнув із тістечка ще шматок глазурі.

– Ти не думай, що Танька була якоюсь шльондрою. Всі хлопці думають однаково. Хибні й гидкі їхні думки. Доброю людиною була, товариською. Завжди виручала… От тільки нудно жити не хотіла, розумієш?

– Той хлопець, що хотів її вдарити, точно не міг убити? Вибач, що набридаю, але одна річ – не сказати слідчому, а інша…

– Не міг!

Пара за сусіднім столиком обернулася на вигук.

Алла зашарілась і далі говорила вже півголосом:

– Визнаю, подумала тоді на нього. Але вбито ще двох дівчат. Я зовсім їх не знала. Таня, думаю, теж. А вбивала одна людина… Тільки… Я ж не для друку це все розповідаю…

Хочеш знайти злочинця – дізнайся все про жертву. Особи, подібні до вбитої Тетяни, траплялися мені не раз. Про таких розповідають анекдоти, поширюють плітки. І, хай там що, до таких ставляться поблажливо. Тільки не вбивають. Пику натовкти спересердя можуть. Холоднокровно задушити, спланувавши все наперед, – навряд.

– Ти й далі хочеш писати про це?

– Ага. Справу цю неодмінно зацитькають рано чи пізно. Тож нехай іще хоч трохи почухаються.

Про свої особисті інтереси і свої особисті рахунки я вирішив поки що скромно промовчати.

– Коли будеш писати, подумай про те, що я розповіла. Таня була доброю подругою. Якщо казати про гріхи, то всі ми далеко не святі. – Алла одним махом допила рештки кави. – Я живу в шостій гуртязі. Сорок п’ята кімната. Знаєш, де це?

– Я в третій жив, коли вчився.

– Давно це було?

– Років із триста тому.

– Стільки не живуть.

– Як бачиш, не нам вирішувати, скільки кому жити.

– Буду дзенькати. – Вона підвелася й відсунула стілець. – Ти ж ближче до цих сфер… Тримай мене в курсі, згода?

Ідучи, вона залишила по собі запах чудових парфумів.

Як у дешевих романах.

Робоче місце 2

МАНІЯКА-ВБИВЦЮ МОЖНА СПІЙМАТИ ЛИШЕ З ДОПОМОГОЮ СВІДОМИХ ГРОМАДЯН

Публікація в минулому числі нашої газети матеріалу про трагічні події в студмістечку викликала широкий резонанс серед читачів. Дзвінки до редакції не припиняються й досі. І хоч запитання, що їх ставлять читачі, досить різноманітні, одне лишається спільним для всіх: «Чи зможемо ми коли-небудь вийти з дому, не боячись за своє життя?» Справді, поява в місті серійного вбивці – подія непересічна. Люди мають повне право вимагати, щоб відповідні органи вжили невідкладних заходів.

Зрозуміло, журналісти з обов’язку свого не можуть відповідати на такі запитання. Тому ми звернулися по коментарі до начальника міського управління внутрішніх справ генерал-майора міліції Анатолія Бублика.

– Найперше, Анатолію Григоровичу, чи не згущує преса барви? Чи правда те, про що йдеться в статті? Чи ми йдемо на повідку в недолугих чуток?

– На жаль, ці всі злочини справді скоєно. Вони мають ознаки серійності. Справи об’єднано. Працює оперативно-слідча група. Одначе я не поспішав би з висновками, розуміючи сенсаційність такої інформації для журналістів. Так, ваша правда, людей треба інформувати, щоб не виникало безглуздих чуток і нових проблем. Але твердження, ніби в студентському містечку орудує саме маніяк, уважаю за передчасне й помилкове. Кожен, хто йде на вбивство, вже психічно неповноцінний. Проте саме слово «маніяк» лякає людину, змушує її робити найдурніші припущення. Іноді вбивці вигідно, що його вважають за психічно хворого. Адже він серед нас, один із нас, і того, чого чекають від хворого, ніколи не сподіваються від нормальної, здорової людини. Інакше кажучи, якщо здоровий удає з себе хворого, то йому легше уникнути підозр. Принагідно хочу закликати громадян до пильності.

– Як далеко просунулося розслідування?

– Ця справа під моїм особистим контролем. Скажу більше, нею опікуються Генеральна прокуратура і Департамент кримінального розшуку України. Результати вже є. Зрозуміло, оприлюднювати їх ми не маємо права.

– Які, на вашу думку, причини вбивств, коли, як ви твердите, їх скоює людина при здоровому розумі?

– Слідча бригада активно працює в цьому напрямі. Я сподіваюся, наші громадяни досить свідомі і передаватимуть нам будь-яку корисну інформацію. Певна річ, на нашу голову може спасти справжнє цунамі з непотрібних відомостей, але всю інформацію ми будемо ретельно перевіряти. І, звичайно ж, молодим жінкам раджу поводитися обережно.

Хочеться вірити, що серійного вбивцю розшукують справжні знавці своєї справи. Віримо також, що про будь-які зрушення в розслідуванні ви поінформуєте насамперед наших читачів.

Загальний зошит 2

Подальші події викладаю коротко й лаконічно, відкидаючи все зайве. Хоч для мене особисто нічого зайвого тут нема, бо йдеться про мої взаємини з коханою жінкою, першою і єдиною в моєму житті. Але я вважаю за можливе не заглиблюватися у психологію й естетику наших стосунків, зосереджуючи всю увагу на очевидному.

Тобто – на фактах.

Соромітники пишуть у таких випадках: «Їхня перша ніч закінчилася крахом». Я теж спочатку зажив певного психічного струсу, адже в мені прокинувся створений від природи чоловік-самець. І тепер з’ясувалося, що як чоловік – у фізичному розумінні цього слова – я зазнав фіаско. Та моя кохана ніжно погладила мене по голові. Вона була лагідна зі мною, хоч я й завдав їй болю. Приховати цього вона не змогла. Сльози котилися по її щоках, і я з жахом помітив: по моїх теж пливуть солоні краплі. Вона сказала мені так ніжно, як тільки могла: «Адже це не головне, правда?»

Я ще дужче покохав свою дружину, дарма що думав собі: дужче вже нема куди. Звичайно, то не головне. То ж не кохання, а тваринні примітивні інстинкти! Це називають зляганням, а не коханням.

І ми вирішили обходитися без «цього». Зрозуміло, спочатку в мені вирували незрозумілі сили. Часом мені щось заважало опановувати себе, і моя кохана жінка корилася такому станові речей, стоїчно, немов мучениця, терпіла всі мої негідні поривання. І я вкривав цілунками її обличчя, шепотів слова кохання й ніжності пересохлими губами.

Господь називає це гріхом. Так казала моя дружина, і в хвилини моєї нестримності часто промовляла молитви. Вона просила в Господа прощення за мене й за себе, а потім довго замолювала наші гріхи. Я був не такий релігійний, одначе віра моєї дружини викликáла в мене глибоку повагу. «Ми ж не будемо більше? – запитувала вона щоразу. – Адам і Єва щасливо жили в Раю, аж поки дізнали гріха, і тоді Господь за це прирік їх на муки». Авжеж, щоразу я обіцяв їй. Тому за свою тваринну нестримність я відчував дедалі більший сором.

З часом я навчився притлумлювати в собі потяг до гріха. Активно взявшись до наук і знайшовши роботу в одній фірмі, я не боявся перенапружуватися. Тож, приходячи додому висилений, я вечеряв і лягав спати. Ні, тепер мені справді було не до дурниць.

Згодом я помітив, як мою дружину дратують ці всі хтиві, безсоромні самиці, що масово гуляють студмістечком. Розмальовані дівиці… Вони відчувають явну насолоду від гріха. Вони живуть ним. І, як я переконався на власному гіркому досвіді, не чоловіки в цьому винні. Чоловік – раб своїх природних інстинктів. Якщо жінка не буде їм потурати, то чоловік помалу вгамує їх. Винні самі дівиці. Вони дражнять хлопців, розпалюючи в них гріховну пристрасть, і топчуть своїми гострими підборами саме поняття «кохання» – святе для моєї коханої дружини, а значить, і для мене.

«Коли-небудь вони згорять у Пеклі за свої гріхи!» – каже іноді Валентина, проводжаючи поглядом чергову хвойду, яка крутить задом. Я сподіваюся, що так і буде.

Спливав час. Я закінчив університет і вступив до аспірантури. Кімнату в гуртожитку лишили за мною. Валентина брала через хворобу академвідпустку, тож мусила вчитися ще два роки. Зміни сталися в нашому житті, але не довкола нас. Пекло не квапилося брати до себе тих, хто паплюжив святі почуття людини, яку я люблю більше за життя. Вона хворобливо переживала це все. І тоді я знайшов вихід.

Я шукав його дуже довго і ще вагався, чи маю право брати на себе місію Найвищого Судді. Зрештою я вирішив: їх усіх треба попередити про кару за земні гріхи. Можливо, все обмежиться одним гідним уваги прикладом. Вони зрозуміють і замисляться. А якщо ні? Тоді доведеться повторити. Мені такий шлях не лягає на душу, але тільки так можна впорядкувати Світ. Тільки Силою і Страхом. Силою, яка породжує Страх. Страх – потужна та дійова зброя. Посіяти Страх. Іншої ради я не бачу.

Знову третя жертва

1

За останні два тижні Чечель змінив своє ставлення до мене і навіть почав трохи поважати.

Газету активно читали саме завдяки моїм матеріалам про маніяка. Але з відділу культури мене ніхто не переводив. Тож завтра, крім інтерв’ю з лікарем-психіатром, я мусив намазати репортаж із конкурсу молодих виконавців авторської пісні і невеличкий, але вагомий текст про творчість Євгена Туфелєва, якому цього місяця мине аж шістдесятий рік (про це особисто редактора повідомили з міського управління культури). Валерка у приймальні тицьнув мені запрошення на творчий вечір ювіляра, куди, певна річ, пускатимуть усіх охочих. Навіть запрошення відкатали на ксероксі. На згадку про поета Туфелєва…

Коли я, все ще тримаючи ідіотське запрошення в руці, зібрався йти до туалету, секретарка Танюха смикнула мене за рукав:

– Там на тебе чоловік чекає. Коридором ходить туди-сюди. Знервований якийсь…

Я знизав плечима і визирнув із приймальні в коридор. З візитером я зіткнувся коло дверей власного кабінету, коли почув Валерчин голос:

– Ось вам Шкарада!

На мою простягнуту долоню чоловік років тридцяти не зреагував.

– Поговорити треба, – пролунав хриплуватий голос.

Із рота мого візаві тхнуло не перегаром, а справжньою горілкою. У цих справах я спец. Отже, мій новий знайомий щойно смикнув чарчину.

– Можете хвилинку зачекати?

– Ні, не можу. Я вже давно тут гуляю…

І язик трохи плутається.

– І все ж таки хвилинку можна…

– Не можна! – Хлопець учепився в рукав моєї куртки. – Вийдім!

На сходовому майданчику, крім Тітоньки Коняки, яка диміла цигаркою і читала готову шпальту спортивної сторінки, нікого не було. Хлопець не звернув на неї уваги, потяг мене в дальній куток – і несподівано я опинився припертий до стіни.

Подальші події відбулися дуже швидко.

Хлопець пустив мій рукав і різко влупив мені кулаком у живіт. Він цілив під дихало і влучив туди.

Мені забило дух. Перед очима забігали різнобарвні смуги.

Другий удар був у лице.

Та все ж таки на ногах я втримався. Хіба що скорчився з болю й притисся боком до стіни.

А от мій кривдник полетів на підлогу.

Тітонька Коняка спокійно підійшла до нього. Взяла за плече. А коли він розвернувся й замахнувся, перехопила руку, трохи відступила і крутонула. Хлопець беркицьнувся, дриґнувши ногами в повітрі. Це все вона втнула самою правицею. Пальці лівої руки недбало тримали аркуш із видрукуваним текстом.

Я кілька разів глибоко вдихнув. Мигтіння в очах щезло, дихання вирівнялося. Сильна рука Тітоньки Коняки взяла мене за карк і поставила моє тіло на ноги. Зачувши шум битви, збіглися колеги. Хтось, – здається, Танюха – запропонував викликати міліцію.

– Не треба. – Я намагався говорити нормальним голосом. – Не треба…

– Хто це? – спитав Валерка.

– Хрін його знає!..

Мій кривдник, крекчучи, підвівся з підлоги. Я ляснув його по спині.

– Гаразд. Тепер можна й поговорити… Ходім до кабінету…

– Я тут постою, – буркнув він, не підводячи голови.

– Ну, тоді чекай. – І я поквапився до вбиральні, підхопивши на ходу чийогось – здається, Танюшиного – носовика.

Коли я повернувся на бойовисько, притискаючи до обличчя холодний компрес, нікого, крім нетверезого хлопця, там уже не було. Він і надалі намагався уникати мого погляду.

– Ну, і що це все означає?

– Ти тоді з Наталкою був…Через тебе її…

– З якою Наталкою?

– Навіть, як звати, не спитав, падло! З Наталкою Кущенко!

Ага, он воно що!

– Отже, розмова буде нелегка.

Було б логічно повести його до нашого буфету. Грамів зі сто йому б не завадило. От тільки буфет відкриється аж за годину, а базікати про серйозні речі на сходовому майданчику, коли кругом сновигають цікаві колеги…

– Я любив її. – Він сказав це так, наче хтось доводив йому протилежне. – Одружитися хотів.

– А вона?

– Чоловіки її зіпсували, розумієш? – Він почухав забиту спину. – От якби ви тоді з дружком не заявилися, вона, може, жива була б. Чи від подруги раніше б пішла, чи ночувати б у неї лишилася… Через тебе її, через тебе…

У ньому знов закипала лють.

– Тебе як звуть?

– Юра. – Він знову почухав спину.

– Вчишся? – поставив я дурне запитання, але треба ж було якось заспокоїти хлопця.

– Наступного року аспірантуру закінчую… На істфаку…

– Давно з Наталкою знайомий? Добре її знав?

Із його тону я зрозумів, що нарешті він почав відпружуватися. Власне кажучи, він і прийшов сюди – виговоритися. Щоб полегшало на душі. І я наготувався слухати.

– Близько року. По-дурному познайомилися – в бібліотеці… Знаєш, як у книжці «Історія кохання»? Потім зустрілися на якомусь дні народження… Хлопці її горілкою підпоювали. Вона, коли твереза, – нормальна жінка. А як вип’є, відразу на чоловіків кидається! Найдурніше те, що їй отакі пригоди подобалися! Я теж спочатку, теє, ну знаєш, коротше кажучи, підпоїв її. Тоді соромно стало. Гарна ж дівчина… Розумна… Вродлива… А чоловіки її зовсім споювали. Бач, цікаво їм! Ну, я втрутився якось, навіть побився з одним. Потім вона психанула: «Якого чорта, Юро?! Хто ти мені такий?!» Шкода… А згодом наче схаменулася, навіть у мене в гуртязі жила тиждень. У дванадцятій, знаєш?…

– Знаю. Там, де аспіранти й сімейні, через скверик…

– Правильно. – Його не здивувала моя обізнаність у географії студмістечка. – Оце тільки недавно, десь за тиждень перед… Коротше кажучи, посварилися ми. Вона в «Зодіаку» гуляла, вже під добрячою мухою була. Я її витягав за руку, а вона знову репетувала: «Пусти! Хто ти мені такий?! Яке ти право маєш на мене?!» Круті якісь там сиділи, втрутилися. Знову мені перепало: у пику затовкли… А оце дізнався. Догралася вона, значить…

Він іще щось казав, але я вже не слухав. Мій мозок працював, як годинниковий механізм. Алла, подруга першої жертви, теж мимохідь згадала «Зодіак». Тетяна там частенько висла…

Була раніше така каваренька. Ніби студентський клуб. Називалася тупо – «Зустріч». Років із чотири тому цю «Зустріч» викупили якісь структури, підрихтували й відкрили кафе-бар «Зодіак». Я там навіть кілька разів був. Занесло мене якимось вітром до рідного студмістечка. Захотів, як колись, котлети в «Зустрічі» понюхати, а там уже цивільний генделик. Спочатку народ туди плавом плив, але потім з’явилася постійна клієнтура – студенти, які роблять дрібний бізнес, молодь, що вдає з себе блатних, бо так тепер модно, іноземні студенти. Часом зазирали і братки з місцевих рекетирських бригад. Не головні – найнижчий ешелон, бикота. Ну і, зрозуміла річ, дівчатка. Така публіка становила вісімдесят п’ять відсотків відвідувачів, і за «Зодіаком» міцно закріпилася репутація такого собі шалману. На щось більше він, до речі, й не претендував. Випадкова людина почувалася там не зовсім затишно.

Отже, обидві вбиті дівчини частенько бували в «Зодіаку». Може, від цієї печі й треба танцювати?

Слухай, рідненький, ти вже своє відтанцював. Нехай тепер міліція крутиться!

Я труснув головою, проганяючи ганебні думки. Юра вже замовк і сопів поруч. Вибалакався.

– Тебе слідчий допитував?

– Еге. Всякі безглузді питання ставив… Я йому, звичайно, про те, що оце тобі розповів, ні слова. Нащо ментові це знати? Відразу пришиють Наталці гидоту якусь. Тобі теж, у принципі, цього всього не треба було знати. Найшло на мене щось…

– Не бійся, від мене про це ніхто не довідається.

– Вони знайдуть того гада?

– Хрін його знає, Юро, якщо чесно!..

– І я так думаю. Хоча слідчий доскіпливий. Може, й розкопає…

Аспірант істфаку Юрій простяг мені руку:

– Гаразд… Не ображайся. Ти ж мене зрозумів… Я справді її любив…

– Які образи! – Руку він тисне міцно, удар теж нівроку. – Мав приємність познайомитися з тобою. Не знаю. Може, і я чимось завинив… Тож вибач. Не треба образ… Заходь якось…

Безладна сповідь трохи отямила його.

– Мир! – Його рука струснула мою руку. – А нічогенькі тітки тут у вас працюють! Класно вона мене вклала!

2

– Хто це був? – У Танюхи очі великі й круглі, як чайні блюдця. – Ого, який фінгал!

– Художник-концептуаліст. Я про його найзапеклішого ворога позитивну замітку написав. От він і з’явився на розбірки. Хоче, щоб про нього теж написали.

З-за причинених дверей свого кабінету з’явився Чечель.

– Чому навколо тебе стільки пригод, Шкарадо? Не редакція, а якесь Куликове поле.

– Усе гаразд. Розібралися тихомирно.

– Цікаво, що подумають про начальника, коли побачать таку прикрасу під оком підлеглого? – Чечель усміхнувся й повернувся за робочий стіл.

Мій анекдот про художника його розважив. Модерн у мистецтві він узагалі не сприймав серйозно.

– Холодне прикладай, – порадила жаліслива Танюха.

Коли я пішов намочити її хустинку, то помітив, що досі стискаю в кулаці запрошення на вшанування поета Туфелєва. Вологе й зім’яте. Викинув його в урну і з компресом нарешті з’явився на своєму робочому місці.

Робоче місце 3

1

Мою появу Валерка зустрів оплесками. Тітонька Коняка глянула на мене спідлоба.

– Спортом треба займатися, а не горілку пити.

– Дякую за допомогу, Алевтино Матвіївно!

– На здоров’я! – пирхнула вона.

– Пляшка з тебе, друзяко, пляшка! – кричав Валерка. – Біжи бігом. Хліб я маю. Сало – в Яценка!

Фотокореспондент Яценко вже чверть століття постачав сало в усі колективи, де йому доводилося працювати.

Якось, коли тільки починав свою кар’єру фотохудожника, він познайомився з чоловіком, який завів собі власну свиноферму. Поросятка були – де тим колгоспним! От тільки його хотіли притягти до відповідальності за куркульство, а ферму його конфіскувати та передати на баланс колгоспу. Навіть попри те, що він устигав і в колгоспі працювати, і своїх свинок доводити до пуття. Вся сім’я гнула горби без вихідних. А що потім дорого продавав м’ясо й живих поросят, то, виходить, праця було того варта. Яценко зробив фоторепортаж для журналу «Україна» – солідного республіканського видання. З фотографій на кольоровій розгортці часопису зворушливо – справжній удалий ракурс! – дивилися рожевенькі чистенькі паці.

Фотограф ні на що не сподівався. Але знімки були такі класні, що розчулили не лише читачів, а й високе начальство з партквитками. Кажуть – і, найімовірніше, то чутки, – що акуратні симпатичні поросятка навернулися на очі самому Брежнєву. Йому їх референт якийсь підсунув. Генсек розчулився, пустив сльозу… І Яценко отримав за фоторепортаж кілька премій, а свинареві дали Героя Соцпраці. Щоправда, не того ж таки року, а трохи пізніше. Одначе відтоді палиць у колеса стромляти йому не сміли. Навпаки, заохотили його почин. Тепер цей чоловік – іменитий фермер. Свинину в нього приватні фірми закуповують. Навіть кілька контрактів із іноземцями наклюнулося. Ну, а Яценко постачав і досі постачає надмірну кількість сала. А що він не дурень випити, то до нього може зайти кожен охочий із хлібом і спиртним. Сало в його закутку є завжди.

– Ніяких пляшок! – вибухнула Тітонька Коняка. – Нема чого тут зранку!..

– А ввечері? – не вгамовувався Валерка.

– Добре, ми самі розберемося, – промовив я, знаючи, що Тітонька Коняка жодного презенту не візьме, бо все сприймає за підлабузництво, і докинув: – Не заважай працювати, справ по гланди.

Хоч, правду кажучи, колишня спортсменка могла викликати на двобій з чаркування найміцнішого й найдосвідченішого в питній справі чоловіка. І ще невідомо, хто б посів призове місце. Смалила цигарки вона теж нівроку. Валерка навіть якось сказав: «Спосіб життя вона вела явно не спортивний, проте завжди була в формі, що її й продемонструвала сьогодні».

Тітонька Коняка суворо подивилася на Валерку.

– Вас, молодь, іноді треба все ж таки бити – відразу з’являється страшенний потяг до роботи! Коли б ви ще про неї подумали!

Валерці не хотілося заводитися з нею. Марно. Але промовчати йому не дозволяли гордощі й посада. Він розтулив рота – і я вже наготувався вислухувати щонайменше півгодинну дискусію представників двох поколінь. Але ситуацію врятував позаштатник Вітя. Він писав лише про спортивні події, і тому ним, певна річ, опікувалася Тітонька Коняка. Автор з’явився з новим матеріалом, що його сувора заввідділу неодмінно скоротить удвічі. Тож уся жінчина увага була тепер прикута до позаштатника.

Валерка сумно подивився на мене і зручніше вмостився з телефонною трубкою в руці. А я нарешті ввімкнув комп’ютер…

2

АНАТОЛІЙ ГОЛУБЕЦЬ: «Я ХОЧУ БАЧИТИ ВБИВЦЮ СЕРЕД СВОЇХ ПАЦІЄНТІВ»

Досі нема відповіді на запитання, чи вбивства у студмістечку – справа рук холоднокровного цілеспрямованого злочинця, чи дівчата стали жертвами психічно хворої людини.

Про це ми запитали кандидата медичних наук, провідного фахівця науково-дослідного інституту судової психіатрії Анатолія Сергійовича Голубця.

– Однозначної відповіді я дати не можу. З одного боку, серійних безпричинних убивств не може скоювати психічно нормальна людина. Це ж не вбивство в стані афекту і не перевищення міри оборони. Такі злочини, справді, здатні скоювати всі. Психічно хворі вбивці, чи так звані маніяки, підкоряються одному, відомому тільки їм кодові. У кожного з них цей код індивідуальний. Їхній мозок запрограмований на вбивство. Маніяк подібний до клептомана, який повсякчас відчуває потребу в крадіжках. Згадайте хоча б відому справу Чикатила. Йому давала втіху садистська розправа, що її він чинив над своїми жертвами. Однак саме це й насторожує в нашій справі. Немає видимих причин скоєння вбивства. Жодну з дівчат не пограбовано, не зґвалтовано, навіть не спотворено. Хіба що обличчя в них розбито кулаком. Вони, як я знаю, навіть не були знайомі одна з одною і, зважаючи на зовнішність, належали до різних типів жінок. Тож їх не можна об’єднати. Так, часто-густо вбивства скоюють з разючою одноманітністю. Злочинець не змінює стилю й способу, виявляє мінімум винахідливості. Не ховає слідів, бо не залишає їх. Точніше кажучи, органи слідства поки що неспроможні розрізняти серійних убивць, судячи тільки зі слідів. Поведінка нашого вбивці характерна для людей із порушеною психікою. Вони запрограмовані на певні дії. Однак саме те, що немає видимої причини вбивства, змушує мене взяти під сумнів твердження, ніби ми маємо справу з хворим, а не з людиною, яка вміло вдає з себе такого, щоб звести слідство на манівці. Бо ж хворого, хай там як, легше розшукати. Не так уже й просто божевільному довго лишатися непоміченим серед нормальних людей.

– Чи були у вашій практиці такі випадки?

– Ні, в нашому місті таких випадків не пригадую. Але не через те, що їх не було, а через засекреченість такої інформації. Щоправда, в середині сімдесятих прогула справа Сергєєва. Він цукерками заманював маленьких дівчаток за кущі в парках і демонстрував їм свої статеві органи. Але «прогула» – поняття досить умовне. Інформація була невідома широкому загалові. Тільки фахівцям. Сергєєва визнали психічно неосудним. Він лікувався потім. Свого часу я особисто його обстежував… Звичайно, його не вилікували, і він помер десять років тому. Багато хто з небезпечних злочинців симулював божевілля, та всі виведені на свіжу воду. Не хочу хвалитися, але багато хто з них пройшов через мій кабінет. Не приховую бажання бачити вбивцю зі студмістечка серед своїх пацієнтів.

– Як усе ж таки поводитися громадянам? Вони ж дуже налякані…

– І небезпідставно. Зрозуміло, що ви, журналісти, робите з усього сенсацію. А це іноді зайвина, і ви ненавмисне сієте страх серед населення… Та є й інша, досить серйозна, причина для побоювань. Криза в країні позначається й на охороні здоров’я. Через брак коштів на утримання хворих, що їх слід ізолювати від суспільства, доводиться закривати спеціалізовані заклади. Останнім часом психічно хворих виписують із цілком нормальним діагнозом тільки тому, що не вистачає елементарного: ліків, обладнання, умов утримання… Такі люди опиняються серед нас, а це бомби сповільненої дії. І якщо найближчим часом не буде вжито заходів, я не гарантую, що завтра хтось не стане жертвою психічно неврівноваженої людини. До того ж її фізичний стан, без сумніву, погіршує загальна агресивність, яка зростає сьогодні внаслідок кризи й нестабільності. Можливо, вбивця зі студмістечка – одна з жертв нашого складного сьогодення.

Друга жертва

1

– Я не збираюся взагалі з вами розмовляти. Коли такі запитання ставить слідчий, це ще можна зрозуміти. А ваша бульварна преса і загибель моєї доньки не мають нічого спільного.

– Чому бульварна? В нас солідне, авторитетне, поважне видання…

Мати Слави Корецької розмовляла зі мною в своєму передпокої. Вродлива жінка, дбає про свій вигляд. От тільки сум у великих сірих очах, напевне, лишиться назавжди.

– Навіщо це все? Навіщо вам знати щось про мою доньку? Щоб зі Славиної загибелі роздмухати газетну сенсацію? Тоді всі читатимуть і киватимуть головами, вдаючи, ніби їм – ох-ох-ох! – дуже шкода… Ви, – вона спрямувала на мене тонкий вказівний палець, – прагнете зажити слави, пишучи про чужі смерті. Я вам не дозволю.

– Але все зовсім не так…

– Нашій розмові кінець. – Вона не підносила голосу, хоч краще б кричала, плакала, лаялася. – Ідіть собі, будь ласка. Я розумію: то ваша робота – пхати носа в чуже горе, але… Ідіть.

2

Пора року якнайкраще відповідала моєму теперішньому настроєві.

Кінець вересня. Туга в такі дні мимоволі охоплює все навколо. Уже не літо, але ще й не осінь. Розгублений стан природи. Навіть машини сновигають повз нас якось тихо й повільно. Люди теж ходять неквапом, відпочиваючи від літньої спеки і готуючись до жовтневих дощів та листопадової сльоти. Самі ці думки навіюють тугу, а тут іще й така халепа… Словом, як казав один рецидивіст, що повернувся до буцегарні буквально за тринадцять днів після свого чергового звільнення, душевний стан – повна дупа. Настрій – хоч сядь та пий без просипу.

Через дорогу – студмістечко.

Поки тут іще затишно, але листя на деревах уже потроху міняє колір. А коли воно спаде, перед очима постануть сірі, у брудних патьоках стіни гуртожитків, збудованих понад чверть століття тому. І хоч мене гнітить ця картина, знову і знову я відчуваю ностальгію.

Бо виріс у гуртожитках.

До десяти років бігав довгими напівтемними коридорами, просякнутими вічною сумішшю запахів підгорілої картоплі, свіжого борщу й напівзогнилого сміття. Коли нашій родині нарешті дали окрему квартиру, мені довго ще бракувало гармидерного гуртожитського побуту. Тож тепер я надовго занурився у звичну і – так, так, саме так! – рідну атмосферу.

Багато хто, звичайно, бідкається, нарікає на це все, скаржиться, але…

– Молодий чоловіче!

Я так замислився, що навіть здригнувся й обернувся на крик.

– Боялася, що ви вже далеко пішли.

3

Їй років дев’ятнадцять, у візку – симпатичний карапузик.

Вона схожа на свою матір. У передпокої стояв присмерк, але вродлива жінка сама себе освітлює навіть серед суцільного мороку. Я не раз помічав це.

– Ви не ображайтеся на маму, їй тепер дуже тяжко…

– Нічого, я розумію. Перейдімо на «ти», а то я комплексую.

– Добре. Ходім он на лавку присядемо… Чи я краще прогуляюся з тобою до зупинки, не проти?

Ми поволі рушили тротуаром.

– Я тут молодість згадав. Так би мовити, сентиментальні спогади… Прожив тут, – кивнув на гуртожитки, – п’ять років.

– Отакої! Теж мені, старий і море…

Увічлива пауза.

– Я читаю твої статті про це… Про вбивства… З міліції приходили, розпитували. З ким була, де була, хто знайомі?…

– Слава – старша сестра?

– Еге ж. На три роки старша. – Бесідниця все ж таки перехопила мій мимовільний погляд на дитину у візочку. – Смішний він, правда?

– Як усі маленькі діти, – знітився я.

– Його тато цього року закінчує фізмат. Батьки домагалися, щоб я назвала їм його ім’я. Але марно. Тільки-но його пику, перелякану несподіваною звісткою про те, що я вагітна, побачила – відразу ж викинула його з голови. Слава свого часу ризикнула аборт зробити, а я не змогла. І не шкодую.

Знов пауза. Важка й неприємна.

– Нащо тобі це все?

– Що «це»?

– Ну, ти ж хотів, щоб мама розповіла про Славу. По-перше, що саме? А по-друге, навіщо?

– Для статті, – збрехав я, не зрозумівши, кому – їй чи собі.

Адже я й сам не збагнув, що змусило мене після зустрічі з Аллою Стороженко і щирої сповіді аспіранта Юри збирати хоч якісь відомості про другу жертву вбивці.

– Не знаю, що саме тебе цікавить. Брехатиму – відразу зрозумієш, а правду казатиму – пущу незнайомця у своє життя. Тільки Славку та інших дівчаток не просто так убили. Не тикали пальцем навмання…

Я мовчав, відчуваючи, що краще не перебивати.

– Вона любила з кольоровими гуляти. Не те щоб зовсім із неграми, – вони потворні всі, – а з цими, знаєш, арабами, турками, латиносами… Нескупі, чемні, без комплексів – не те що наші жлоби. Жінок поважають. Для них поряд із моєю Славкою постояти – свято. Вона призналася мені, від кого залетіла. Я уявила нашу мамочку, коли та побачить коричневу дитину. І сміх, і гріх. Тому вона й аборт зробила, хоч Бенджі не дозволяв. Одружитися хотів, наївний. Тільки вона його відшила. Мовляв, здався ти мені! Крутила ними, як хотіла.

– Проблеми були?

– З підстилками проблема, які коло чорних заради ганчір’я упадають. А Славка – неначе спортсменка: що хотіла з ними, те й робила. Якось один п’яний бангладешець для неї на столі двадцять разів прогавкав. На поцілунок заробляв. Увесь «Зодіак» тоді захлинався сміхом. Оплески перейшли в овацію. Він на біс повторював…

– Ти про це слідчому казала?

– А зі мною взагалі ніхто не розмовляв! Не треба про це писати… Не знаю навіть, нащо я тобі це все розповіла… Тільки думаю, що саме тут треба шукати причини вбивства. Тобі ж це потрібно?

Я й сам раз у раз себе запитую: «Чого я домагаюся? Хочу здобути славу скандальною темою? Хочу – нісенітниця яка! – знайти – от маразм! – убивцю? Як у поганому детективі?…» Але молода мама правду каже. Мислить розумно. І погляди дорослі має. Дивиться на мене, як на дешевого писаку. Насилу витримую ті очі. Відвертаюся. І в усьому іншому має рацію. Справді, мав бути поштовх до вбивства, і дала його жертва. Безперечно.

Підійшла маршрутка. Моя супутниця кивнула на прощання і поволі пішла назад, штовхаючи перед собою візочок із немовлям, яке встигло вже задрімати. Пропхавшись якось усередину і вмостившись зручніше, я раптом згадав, що не спитав, як звуть її – сестру загиблої Слави Корецької. З жінками я часто відчуваю себе дурнем. Але таким йолопом я давно себе не відчував.

Було не по-осінньому душно. Та й товкотнеча в салоні маршрутки не сприяла думанню. Адже майнуло щось під час розмови з молодшою сестрою другої жертви, намітився якийсь логічний ланцюжок…

Два наступні дні було не до цього. Початок жовтня – найплідніший час для подій у царині культури: літня спека й вереснева млявість позаду, починаються нові сезони…

А на третій день мені зателефонували. Трубка говорила голосом Алли Стороженко:

– Вчора вночі ще одну вбили… Задушили, кажуть…

Загальний зошит 3

Ніщо так не приголомшує істот, як страх смерті. Особливо лякає їх невидимий ворог. Саме тому людство боїться змій. Хижак страшний, але від нього можна втекти, якщо ти беззбройний, або дати йому бій, якщо озброєний, бо ти бачиш його. Змія ж підкрадається непомітно, атакує зненацька, і немає в світі перешкод, які могли б її зупинити. Плазуни взагалі бридкі. А що ставлення до смерті в людей романтичне і вони хочуть померти гідно й красиво, то загибель від укусу гидкої зміюки змушує всіх тремтіти.

Тільки страх жахливої смерті може вилікувати наше хворе суспільство. Якщо одна з не гідних зватися жінкою помре і всі навколо зрозуміють, чому це з нею сталося, то решта злякається й поводитиметься гідно, щоб не стати черговою жертвою. Мій рецепт простий.

Про свій намір я не сказав дружині. Вона не повинна боятися мене, а надто – за мене. Жінки ж слабші від чоловіків. А спосіб, з якого я вирішив скористатися, обираючи своїх жертв, хай лишається таємницею. Бо доведеться довіряти паперові імена людей, які, самі того не підозрюючи, допомагали мені робити вибір. Через це вони можуть зазнати коли-небудь якихось прикрощів, чого б мені не хотілося.

Отже, свій перший вирок я склав після тривалих вагань. Тетяна, судячи з моїх відомостей, підтверджених згодом спостереженнями, поводилася так, як не личить молодій жінці. Надміру малювалася, крикливо вдягалася, зловживала алкоголем, тягалася з хлопцями. Її не змушували до цього: їй подобався такий спосіб життя. Хай її доля буде наукою таким, як вона.

Тепер слід обрати спосіб страти. Простіше за все – підстерегти пізно вночі на одній із неосвітлених алей. Але тут є проблема: Тетяна повертається додому попівночі, тож непомітно вийти з дому я не зможу. В моєї дружини – безсоння, і вона змушена до другої ночі дивитися телевізор. Як я поясню їй, що мені треба відвихнутися з хати? Знайти нічну роботу, певна річ, можна, але на це потрібен час. Сказати, що я вже маю таку роботу?

Брехати коханій я не міг, та брехня заради добра – інша річ. Але практично здійснити цей план дуже складно. Іти перед північчю і швендяти десь до ранку, даючи зрозуміти дружині, ніби всю ніч охороняв невідь-що, мені не хотілося. Хтозна, скільки це все триватиме. Може з’явитися підозра. Я був мало не в розпачі.

Але несподівано мені всміхнулася фортуна. Наші сусіди по блоку зібралися поїхати на море. На цілий місяць. І попросили мене доглянути свого симпатичного ризеншнауцера – Чару. Залишили гроші на корм для неї та інструкції, коли годувати, коли купати і коли гуляти. Крім того, трохи ніяковіючи, тицьнули мені двадцять доларів «за турботи». Обидвоє вони працювали у фірмі й за рік планували купити квартиру. Тож я зовсім не журився тим, що вони витратилися. Головне – тварину треба було вигулювати перед сном. Вона взагалі мала якомога більше рухатися.

Поняття «перед сном» можна тлумачити по-різному. Тому я щовечора після одинадцятої, коли гульня у вертепі з назвою «Зодіак» наближалася до кульмінації, збирався на прогулянку з собакою. В мене з’явилася можливість стежити за своєю жертвою. Я також міг, виправдовуючись тим, що Чара гуляла, повертатися додому навіть після першої.

Хитромудрих планів я не снував. Просто чекав нагоди. І одного разу дочекався. З «Зодіаку» Тетяна пішла в дев’ятий гуртожиток із якимись хлопцями, але довго там не затрималася.

Спочатку я почув крики і брутальну лайку, а потім з дверей вибігла Тетяна. За нею хтось погнався, проте вона зупинилася, щось крикнула і тупнула ногою. Вона була п’яна. Навіть у темряві я це помітив.

Наближалася перша година. Гульбощі з вулиці переходили до кімнат, якнайближче до розхитаних ліжок. Вона прямувала до свого гуртожитку, що стояв на протилежному боці студмістечка. Собака давно звикла до мене і не пручалася, коли я припнув її до стовбура клена.

Тетяна йшла швидко, але я легко наздогнав її, намагаючись рухатись якомога тихше. Несподівано вона зупинилася, а я, не чекавши цього, за інерцією пройшов уперед і завмер, наблизившись до неї майже впритул. Вона копирсалася в сумочці, а, підвівши голову, зовсім спокійно запитала: «Сигарета є, хлопче?» Мені перехопило дух. Крім монотонного мукання, вичавити з себе я нічого не зміг. «Чого мукаєш? Злякався? Нема цигарки – то махай далі!» – різко вигукнула вона п’яним голосом і навіть відійшла вбік, даючи мені дорогу.

І цей голос, і тон, і особливо те, що я зніяковів перед нею, – це все тільки розпалило мене і посилило мою рішучість. Я ступив крок до неї і, не давши їй отямитися, з усієї сили вдарив по пискові. На фізичну силу нарікати не доводилося, а злість і ненависть, що спалахнули в мені, здавалося, подесятерили її.

Ударом я не звалив її на землю. Вона лише поточилася. Нахилилась і затулила обличчя руками. Тоді я вдарив згори по потилиці. Тепер Тетяна, без сумніву, знепритомніла. Ноги її підтялися, проте я не дав їй упасти, підхопив і відволік з алеї в кущі бузку, яких багато росло довкола. Тут поклав тіло на землю. Тетяна застогнала й заворушилася. Очевидно, зомліла вона ненадовго. Не даючи їй прийти до тями остаточно, я вмостився зручніше і стис їй горлянку. Так краще для неї. Вона не встигне нічого зрозуміти.

Її тіло боролося за життя, звивалося піді мною, але я був сильніший, не послабляв хватки. Здавалося, що це все тяглося нескінченно. Одначе коли вона нарешті завмерла, то очі її (я вже звик до темряви і міг це бачити) закотилися, язик висолопився, а пряма кишка спорожнилася. Я розтис руки і, глянувши на годинника, переконався, що вся процедура тривала не більш як десять хвилин.

Я підвівся з колін, обтрусився. Біля моїх ніг лежала перша жертва, приречена на смерть моїм особистим судом. Без сумніву, згодом з’ясують причини вбивства, зрозуміють, чому її життя мало такий сумний кінець, і я досягну своєї мети – людство з переляку почне змінюватися, поводитися інакше.

Та, заради якої я скоїв злочин, спала при ввімкнутому телевізорі, коли я повернувся додому. То й на краще. Я вимкнув його і теж ліг. Давно я вже не засинав так спокійно й безтурботно.

Уранці мене охопила досада. Я сподівався почути перелякані голоси на вулицях, побачити стривожені обличчя. Реакція, на мою думку, мала бути не менша, ніж того ранку, коли сталася аварія в Чорнобилі. Але довкола нічого не змінилося. В автобусі я почув перші розмови про те, що вночі вбили дівчину, дослухався і зрозумів, що ці теревені – просто плітки. Люди обговорюють чергову новину.

Одного разу так обговорювали газетну статтю про сім’ю, яка по частинах їла свого гостя-родича. Я заспокоював себе тим, що ще рано. Слід почекати до вечора. Але ввечері мене теж спіткало розчарування: люди не збурилися. Нічого не сталося.

Я був пригнічений.

Невже все марно? Невже я обрав хибний спосіб? Невже цього замало?

Авжеж, замало! У суспільстві, яке потопає в розпусті, одна смерть лишається непоміченою! Скількох людей убивають щодня у великому місті, не кажучи вже про країну і, тим більше, про всю земну кулю! Моя акція протесту – крапля в морі. Поки що крапля. Крапля за краплею – буде велика хвиля! Зупинятися не можна. Не тепер. Скільки смертей треба, щоб ви всі задумалися про причини? Десять, сорок, сто? Ви матимете їх!

Четверта жертва

1

Алла знервовано роздушила в попільниці, яку уважні й економні господарі кафе самотужки виготовили з порожньої бляшанки з-під пива, черговий недокурок.

– Свєта Малахова. Філфак, четвертий курс.

– Ти знала її?

– Дивно, але знала. Жили в одній гуртязі. Щоправда, на різних поверхах. Ну, як знала… На обличчя тільки. Віталися, зустрічаючись. Ото й по всьому.

– Яка вона була?

– Жодного уявлення не маю. Я ж кажу: анічогісінько про неї не знаю… Зранку в гуртязі – переполох. Уже другу дівчину з факультету вбивають.

Я замовив горілки, кави й бутербродів. Собі спиртне взяв тільки за компанію. Не хотілося, щоб хтось учув на роботі. Алла сама запропонувала випити. Воно й зрозуміло – нерви. Якщо бути чесним, мені самому кортіло напитися. Хильнути не кілька крапель, а налигатися як свиня.

– Хто далі? Я?

– Облиш. Не мели дурниць…

– Чому дурниці? Він убиває абикого: тицьнув пальцем навмання – і задушив. Адже всі його жертви навіть не були знайомі між собою, розумієш?!

– Звідки ти знаєш?

– Знаю!

– Щось їх усе ж таки пов’язувало. Я певен: є причина, якої ми не знаємо. Навіть якщо цей хлопець – псих, має бути те, що його дратує… дратувало в усіх чотирьох убитих.

– Чому хлопець? Убивати може й жінка. Щоб ти знав, ми сильніше ненавидимо одна одну, ніж ви, чоловіки. Жіночої дружби нема, і ти це добре знаєш.

Думка про те, що вбивцею може бути жінка, чомусь жодного разу не стрельнула до моєї голови.

– Навряд… Чоловічі сліди, велика фізична сила…

– Що, жінок таких нема? Логічно, між іншим: від природи подібна до чоловіка жінка мститься молоденьким гарненьким дівчаткам. Скажеш, такого не може бути? Є ж такі жінки…

Я згадав Тітоньку Коняку й зітхнув. Логіка в Аллиних словах справді була. Тільки навряд чи треба шукати саме жінки…

2

Стільки міліції у студмістечку давно не бачили.

Хіба лише на Перше травня цього року в середмісті було стільки – або майже стільки. І якщо їх нагнали сюди, щоб пильнували порядку на похороні вбитої студентки, то, значить, влада боїться і визнає власну безпорадність.

Усіх деталей я не знав. Алла розповіла, що з тілом попрощаються тут. Саме сюди приїхала й мати вбитої. А потім тіло кремують, і мати повезе додому урну з прахом. Я не вірив, проте Алла доводила: похорон у студмістечку влаштували навмисне, всупереч владі.

Накрапав дощ, тільки посилюючи загальну понурість. Народу зібралося багато. Мав відбутися короткий жалобний мітинг. На багатьох обличчях проглядала відверта світська цікавість, але чимало було й таких, що випромінювали розгубленість і переляк. Жінки не соромилися публічних сліз. У натовпі стояли студенти-негри, і я кілька разів перехоплював сповнені ненависті погляди, спрямовані на них. Алла натякала, що ходять безглузді чутки, нібито негри вбивають наших дівчат, бо ті трахатися з ними за так не хочуть. Мовляв, зовсім негритоси знахабніли. Пустили їх до чужої країни вчитися, а вони таке витворяють!

До речі, саме через негрів сталося останнє на моїй пам’яті велике нашестя ментів у студмістечко.

Був вісімдесят дев’ятий рік. Студентське містечко занепало. На початку травня якісь африканці бучно відзначали свій день незалежності.

Такі заходи були зовсім не поодинокі. А що вони мали велику ідеологічну вагу, то адміністрація мусила стежити, щоб усе відбувалося на належному рівні. Спортмайданчик у центрі студмістечка прикрашали прапорцями, виставляли гучномовці – і ми приречені були слухати національну музику якоїсь бананової держави. Та пусте! Всі звикли до таких свят. Проте цього дня стався конфлікт, що вилився потім у дводенну війну. Згодом вона стала легендою, обросла всякими чутками. І, певна річ, її обминули увагою радянські засоби масової інформації, тому документів для історії не збереглося.

Так от, африканці причепилися до однієї першокурсниці, яка у своєму Шепетівському районі негрів і на очі не бачила. Були, звичайно, дами без комплексів, які могли взяти участь у масових негритянських гулянках, нічим себе не зв’язуючи. Дівчисько, до якого причепилися двоє явно підпилих кольорових хлопців, звикло бачити їх тільки на віддалі. Тож коли котрийсь жартома – справді жартома! – заступив їй дорогу, схопив за руку і запропонував потанцювати, а другий зловив її по тому, як вона випручалася, крику й вереску було на все містечко.

Повз них проходили троє біологів, теж не зовсім тверезих, і вони вирішили заступитися, вборонити дівчину від залицянь, як один із них висловився, мавп. Слово по слову – почалася бійка, в яку за двадцять хвилин уплуталася одна шоста студмістечка.

Випадок безпрецедентний. Зазвичай бійка з іноземцями – явище нечасте, і річ навіть не в тому, що могли поперти з вишу. Просто наші ігнорували кольорових, ставилися до них з гумором і вкрай рідко спускалися до особистих контактів. І от усіх неначе прорвало. Вигуків на кшталт «бий чорних!» чути не було. Вечірнє повітря розтинали самі матюки, що їх викрикували чи не шістьма мовами.

Міліція з’явилася досить швидко. А що заводіяк виявити було годі, то затримали кількох осіб, які не встигли накивати п’ятами. Якби серед них трапилися іноземці, інцидент було б вичерпано. Однак негрів ніхто й пальцем міліційним не зачепив. Зранку студмістечко загуло, неначе бджолиний вулик. До того ж була неділя і всі сиділи вдома. Іти до райвідділу з вимогою звільнити товаришів ніхто не наважився. Часи були ще не зовсім «ті».

Уранці сталося кілька невеличких сутичок, яким тут-таки клав край посилений міліційний патруль. Удень панував сякий-такий спокій: найактивніші подолали труднощі, пов’язані з напівофіційним «сухим законом», розстаралися на горілку та портвейн і готувалися до вирішального бою. Він почався надвечір. До гуртожитків, заселених переважно іноземними студентами, пробралися найсміливіші бійці. І ізвєдал враг в тот дєнь нємало. Ті, що жили на горішніх поверхах, не встигши втекти, з боєм пробивалися до своїх кімнат і кімнат кревних братів, барикадуючи двері зсередини. А кому пощастило жити на першому й другому поверхах, ті плигали з вікон, хоч і не завжди вдало: троє поламали собі ноги.

Били всіх, не розбираючи. А з вікон африканців бомбардували слоїками, порожніми пляшками й усяким сміттям. Якось так вийшло, що всі учасники бойових дій збилися докупи в центрі містечка, де й почалася напередодні ця вся колотнеча. Їх оточили кільцем міліціонери, яким на той час у студмістечку було вже тісно від самих себе. Тож до дев’ятої вечора охоронці порядку загасили геть усі воєнні дії.

І лише тому, що до масової бійки так чи інакше був причетний кожен радянський студент, що мешкав у студмістечку, інцидент удалося затерти. Не притягати ж до відповідальності всіх. Та й звинувачувати абикого було безглуздо. Винуватців бійки так і не виявили.[2]

Але була ще одна вагома причина: те, що сталося, відгонило – Боже збав! – расизмом, і, якщо притягти до відповідальності винуватців, справа набуде широкого розголосу, а це зовсім не бажано з погляду ідеології. Негрів, звичайно, не карали. Наших затриманих відпустили.

Працівники міліції кепсько приховували свою симпатію до «наших»: громадян країн третього світу правоохоронці ненавидять скрізь… Зрозуміло, пресі ніхто нічого не пояснив, тому історія ця стала надбанням лише усної народної творчості, однією з численних легенд студмістечка.

Поки в моїй пам’яті зринали ці спогади, з дверей гуртожитку винесли труну з тілом, і Алла, штовхнувши ліктем у бік, повернула мене до реальності. У юрбі фальшивими нотами пролунали жіночі зойки.

Відкриту труну несли імпровізованим живим коридором із беркутівців до проїзної частини, перегородженої натовпом. Метушливий чоловік у сірому плащі поставив два стільці, на них опустили труну. Хтось уже ридма ридав. У головах примостилася висока, коротко стрижена жінка в чорній хустці – мати, як я зрозумів з перешептів. Чоловік у сірому плащі став поряд із нею й обійняв за плечі, але вона повела ними, скидаючи його руку. Ми з Аллою стояли не в перших рядах, тож нам важко було розгледіти всіх дійових осіб цієї трагедії. У тому, що все відбувається за чиїмось добре підготованим сценарієм і з конкретною метою – справити належне враження на переполохані маси, посиливши їхній переляк, я не мав і найменшого сумніву. Сьогоднішня похоронна церемонія під дощем – своєрідна помста тим, хто не вберіг…

Першим це сказав проректор університету. Пробачте, не вберегли… Світлана Малахова тяглася до знань, могла б стати… Проте лиха рука божевільного нелюда…

Депутат районної ради Дудка говорив конкретніше. Вже четвертий випадок… Рівень злочинності зростає, а міліція не діє. Вона здатна розганяти пенсіонерів, що торгують з рук ковбасою та хлібом, і затримувати тих, хто з розпачу почав пиячити. І ми, громадяни, своєю присутністю тут висловлюємо недовіру структурам, покликаним охороняти й боронити нас… Ніхто не може дати гарантії, що Світлана Малахова – остання жертва маніяка-вбивці…

Під гомін натовпу депутата змінив начальник райвідділу полковник Мурашко. Він говорив коротко, висловивши спочуття й пообіцявши, що злочинця знайдуть дуже швидко. Я провів його поглядом і помітив сіру постать слідчого Величка, яка виринула поруч нього з юрби.

Дощ посилювався, краплі дедалі важчали й падали за комір, неприємно охолоджуючи шию. Прощання ніхто не намагався задляти. Труну підняли в кузов вантажівки з опущеними бортами. Машина дуже повільно рушила. На проїзній частині всієї вулиці стояв людський коридор. У перших рядах вишикувалися беркутівці з кам’яними пиками. Мати вбитої, чоловік у сірому плащі, а за ними ще з чотири десятки людей посунули за машиною. Музики не було. Тишу порушувало справді доречне тут вороняче каркання. Атмосфера похорону тиснула на психіку. Я невразливий, але дуже шкодую, що прийшов сюди.

Щось мусило статися. І воно сталося. Машина з труною наближалася до кінця вулиці, коли мати вбитої, досі напрочуд спокійна, заголосила, зірвалася з місця й метнулася через дорогу. Витягнута й стиснута в кулак рука вперлася в груди найближчого до неї беркутівця в бронежилеті, а друга рука навідліг ляснула його по обличчю. Кулаки замиготіли в повітрі.

– А-а-а! Га-а-а-ди-и-и! – істерично репетувала жінка.

Боєць спецпідрозділу «Беркут», здоровило під метр дев’яносто, мляво відбивався. Втрутилися його колеги: спробували відволокти жінку, але вона кричала й пручалася, немов накрита тенетами ловця пантера. Люди посунули вперед.

– Ану, не займайте!

– Тепер вони орли, гляньте!

Але ніхто з похоронної процесії не кинувся на допомогу.

– Вас тут повно! – Істерика вбитої горем матері досягла апогею. – А коли дівчинку мою вбивали, де ви були? Пусти! Пусти, мерзотнику, скотиняко. Де ти був тоді, га?!

– З мене досить. Нерви от-от луснуть. Ходімо…

Коли ми майже вибралися з натовпу, крик стих. Я озирнувся, ставши навшпиньки. Жінка безсило лежала на руках двох змопівців, поряд метушився хтось у білому халаті, щось тицяв їй в обличчя. «Швидку» я ще раніше запримітив біля крайки тротуару…

3

– Вино є. І горілки дещиця. – Алла дивилася на мене запитально.

Ми сиділи в неї в кімнаті. Вона не запрошувала мене до себе. Якось так вийшло, що я мимоволі заглянув до гуртожитку.

– Чайника краще постав. Горілка тільки посилить душевний настрій. Не полегшає.

– І не треба, щоб полегшало. – Вона видобула з тумбочки на третину наповнену пляшку горілки «Мягков». – Людей убивають, а ми все осторонь триматися хочемо. Мовляв, не наше то діло. Нас не вб’ють…

Чайника вона все ж таки віднесла на кухню, потім швидко приготувала бутерброди з сиром і налила в чашки горілку.

– Без тосту. Навіть не за помин душі… А коли вже й пити за щось, то за те, щоб сволота ця здохла. – Очі її блиснули.

Вона рвучко влила до рота вміст чашки, похлинулася, закашлялася. Я поплескав її по спині й підсунув воду. Вона запила, відкусивши бутерброд. Свою горілку я випив неквапом. Тоді поклав до рота шматочок сиру, пожував.

– Я чула розмови. – Алла сьорбнула води. – Свєта посварилася того вечора з хлопцем у «Зодіаку». Він спробував провести її й помиритися дорогою, та вийшло так, що вони погиркалися остаточно. На півдорозі він чхнув на неї, повернувся і подався до себе в гуртягу. Дійшов до дверей, заспокоївся й рушив назад. Знову миритися захотів… Ну і натрапив на неї. Мало не наступив… Ще тепла була… Тільки десять хвилин минуло…

Аллу вже майже охопила істерика.

– Нумо чай пити! – Треба перевести увагу на щось інше. – Принеси чайника. Не знаю, як тепер, а в нас раніше воду з чайника, що тільки-но закипів, собі наливали, а тоді чайник наново наповнювали. Жартували так. – Я навіть спробував усміхнутися…

Робоче місце 4

1

– К хрінам таку публікацію! – цими словами мене зустрів Чечель, щойно я переступив поріг його кабінету.

– Не зрозумів…

– Ти ж з того похорону, правда? І хочеш писати репортажик, який на ціле місто зганьбить столичну міліцію. Чи не так?

– Ви телепат.

– Ось моя телепатія. – Чечель поплескав рукою по телефонному апарату. – Мені телефонували з міськвідділу, а ще особисто генерал-майор Бублик. – Слово «особисто» редактор вимовив із притиском, але я й без нього знав, що начальник МУВС вкрай рідко спускається до того, щоб персонально зателефонувати комусь, хто не працює в міліційній системі. – Тебе бачили на похороні, та не це головне. Навіть якби тебе там не було, все одно Бублик не рекомендував публікувати таких матеріалів.

– Ага, не рекомендував! Отакої! Він давно не розганяв мітинги на захист свободи слова? Він узагалі знає про відповідну статтю в Кримінальному кодексі, де за перешкоду професійній діяльності журналіста передбачено відповідальність і покарання…

– Зателефонуй йому сам і просвіти. Хочеш? Авжеж, він не рекомендував. Годі шкіритися, немов ідіот. Смішного нічого нема. Телефонували і з районної адміністрації. Не з якої, а з нашої.

– А до чого тут наша районна влада? Де ми, а де студмістечко?…

– Ми не маємо права створювати своїми публікаціями про маніяка напружену ситуацію в Києві. Місто, якщо ти не забув, складається з адміністративних районів.

Мені не треба було нічого пояснювати. Я сам прекрасно все зрозумів, але Чечель і не збирався нічого розжовувати. Він просто сповістив мене, звідки найближчим часом можна чекати проблем.

– То що, взагалі ніяк не відреагуємо? Дурниця вийде. Про четверте вбивство вже все місто гуде, а єдина газета, яка тримає читачів у курсі подій, на цей факт навіть не відгукнеться?

– Напиши коротку замітку, – промовив шеф після недовгої паузи. – Тисячі на півтори знаків, не більше. Ну, можеш до двох. Текст нейтрального характеру. Ніяких сентиментів і, головне, своїх власних думок. Мені ще телефонуватимуть…

Він міг би нагадати також, що на газету вже подали три серйозні позови. Човникова політика Чечеля теж не завжди ефективна. Деякі ображені нашими публікаціями структури не відмовляються від двобою з газетою. І на них можна вплинути тільки з допомогою міліції чи прокуратури. Коротше кажучи, необережний крок – і Чечель втрачає кількох впливових протекторів. Один суд із трьох ми неодмінно програємо: присудять відшкодувати моральні збитки тисяч так на сто.

Я й без Чечеля все знаю. Але принаймні половину наших авторів раз по раз неначе хто за язик тягне. Тож газета від викривальних публікацій лише виграє, і забороняти щось своєю владою Чечель як професійний газетяр просто не має права. Якщо він заводить про це мову, то, значить, публікації про маніяка дратують когось на досить високому рівні. Але, з другого боку, редактор дав згоду на заміточку. Виходить, ми ще поборемося з тобою, Снігова Королево…

2

За весь наступний тиждень нічого не сталося.

Приїздила на кілька днів Юлька. Як завжди, зненацька.

Тітонька Коняка, що хвалилася своїм залізним здоров’ям, несподівано для всіх і самої себе захопила нежить, тож посилено лікувалася вдома.

Секретарка Танюха телефоном голосно посварилася з черговим своїм кавалером. Про це без упину торочили навіть у тому крилі, де засіли рекламники. Таке на моїй пам’яті трапилося оце вчетверте.

У Валерчиному будинку вимкнули разом газ і воду. Начебто якась аварія. Чотири дні він, бідкаючись, голився на роботі у вбиральні.

Одного вечора потис морозець. Цю не характерну для жовтня подію назавтра перетирали на зубах по всіх усюдах. Про неї повідомило радіо. І навіть у теленовинах її висвітлили. Майже на всіх каналах.

Кілька разів телефонувала Алла. Знічев’я. Просто хотіла побазікати, ніби я їй подружка.

Отак промайнув іще один зітканий з буденних дрібниць нуднуватий осінній тиждень.

А наступний понеділок почався з телефонного дзвінка. Таких дзвінків уранці було кілька, але всі – особисто редакторові Чечелю. Та найперший пролунав у моєму кабінеті.

– Запізнюєшся. Від самого ранку тебе на роботі шукаю, – почув я в трубці голос Васі Книша. – Півгодини телефон ґвалтую… Може, чув уже? Учора ввечері маніяка твого спіймали…

Загальний зошит 4

Я десь читав, що коли вбиваєш людину вперше в житті, починає нудити. Дивно, зі мною цього не сталося. Але після того, як я стратив другу грішницю, мій організм несподівано для мене самого збунтувався, і я почав блювати метрів за десять від нерухомого тіла. Знаєте, я зрадів, бо нудота – природна реакція на зіткнення з нечистотами. Сама природа підказувала мені, що я на правильному шляху.

Знайти, вистежити й підстерегти чергову кандидатку було не надто складно, зважаючи на те, що певний досвід у цьому я вже мав. Вона навіть не встигла писнути. Був момент, коли я подумав: їм усім корисно було б знати, за що їх покарано. Тож я послабив хватку, очутив жертву і виразно промовив їй просто в обличчя: «Ти погано поводилася. За це тобі судилася відплата на землі і ще судитиметься на небесах». Вона щось прохрипіла, але мені було начхати на те. Я знову стис руки на її курчачій шиї і цього разу довів справу до кінця.

Наступні кілька днів подарували мені певне задоволення. Довкола вже не перешіптувалися – голосно обговорювали друге за місяць убивство. Казали щось про маніяка, і мені це йшло навіть на руку. Адже шукатимуть божевільного, психічно хворого, і малоймовірно, що запідозрять мене, цілком здорового й повноцінного хлопця. Хоча я й не відкидаю думки, що в ненормальному суспільстві я і подібні до мене неабияк вирізняються з-поміж інших, тому саме таких, як я, вважатимуть за психічно хворих.

Одначе висновків для себе люди не зробили. Вони переконані, що шльондри, яких я покарав, були випадковими жертвами психічно ненормального вбивці. Ніхто не замислювався про причини. Усіх хвилювала тільки власна безпека й думка: «Хто далі?» Невже людство таке дурне?

Якось я хотів був махнути на все рукою: щоб виправити людину, треба знищити її фізично, разом із вадами й хибами. А всіх, кому належить померти, я один покарати не годен. Але потім я прогнав від себе таку думку. Ні, не можна спускати рук. Кінець кінцем вони мусять зрозуміти, мусять усвідомити, що всяк із них здатен спинити потік смертей. Кожному варто лише замислитися й змінитися на краще, застерегти інших від лихої поведінки, яка суперечить нормам християнської моралі.

Третю хвойду я покарав почасти випадково. Тобто я повинен був покарати чергову розпусницю, проте не готувався, не вистежував її і в засідці не сидів. На той час повернулися господарі собаки Чари, і переді мною знову постала проблема легалізації пізніх прогулянок. Тієї ночі було душно. Валентину це не лякало: вона може засинати за будь-яких умов, чому я дуже заздрю, і спить міцно, іноді хропучи стиха, коли лежить на спині.

Я ж мучився безсонням, задуха не сприяла моєму засинанню. Широко розчинені вікна свіжого повітря не додавали. Несподівано знадвору долинули дивні звуки. Третій поверх – не так уже й високо. Лунко тріснуло гілля кущів бузку. Потім почулися невиразні голоси. Жіноче хихотіння. Хтось почав швидко вовтузитися. А потім – жіноче зітхання. Таке голосне, немов у якоїсь тварини. І сильне нерівне дихання, навіть із хрипом. Я зрозумів, що відбувається надворі. Підвівся, наблизився до вікна, висунувся обережно. Всі вікна давно вже згасли. Нічого не видно, але гріх уже витав у повітрі. Я відчував його. Він злився з липкою задухою ночі. Ненависть охопила мене. Зовсім знахабніли, грішать просто під вікнами людської оселі. У своєму гріху вони стали вже зовсім безсоромні!

Швидко, але нечутно я натяг штани, накинув куртку, взувся й поспішив на місце злочину. Вони не чули, як я наблизився, захоплені ницими любощами. Я терпляче дочекався, поки хлопець піде, а тоді виконав свій вирок.

Результатом я був надзвичайно задоволений. Нарешті обивателі добряче перелякалися. Незабаром з’явилися газетні публікації про ці всі події. Суспільство кінець кінцем зрозуміло, що я не жартую.

Я акуратно перечитував усі публікації. Найбільше писав про мою місію один, на прізвище Шкарада, і мене цілком задовольняло те, що пише він у газету, яку вважають за «жовту». Це означає, що народ її читає. Цей Шкарада так само ще не зрозумів глибинної суті моєї місії, проте він видався мені чоловіком, який уміє мислити. Звичайно, в тих публікаціях була поволока сенсації й «жовтизни». Але ж такі закони журналістики. Не всім вони до вподоби, та я поділяю таку радикальність. Кілька разів у його статтях і замітках майнуло то явне, то приховане «чому?». Не «хто?», а саме «чому?». Рано чи пізно Шкарада зробить правильний висновок. А я йому ще підкину матеріалу, щоб легше і швидше думалося. Власне, він мій спільник, хоч і не усвідомлює своєї почесної місії.

Несподівано я зіткнувся з новою проблемою. Моя кохана жінка теж зацікавилася вбивствами, брала активну участь в обговоренні всього, що відбувалося. І їй, на диво, було теж шкода страчених розпусниць. Дійшло до того, що вперше за час нашого знайомства ми мало не посварилися. «Кого ти жалієш?! – кричав я. – Адже ти сама казала: Бог рано чи пізно покарає всіх, хто живе не за Його законами! Вони шльондри, розбещені істоти, які не мають права називатися жінками! Усі ж знають, який спосіб життя вони вели!» Вона глянула на мене і тихо сказала: «Ти дуже жорстокий. Я не знала цього». Мене злякали її слова. Вона ж могла запідозрити. Нехай підозри безглузді, але рано чи пізно Валентина – жінка, заради якої я пішов на такі страшні злочини, – здогадається. Не про все, але про деякі речі. І, судячи з її теперішньої реакції, не сприйме все як належне.

Звичайно, я заспокоїв її, поговорив лагідно. Вона сказала, що боїться. Я запевнив її, що боятися нема чого, що я поряд і не збираюся кидати її, що жертви гідні скорботи, але ж вони насправді самі винні: слід було поводитися скромніше. «Ти в мене не така», – казав я їй і гладив по голові, наче маленьку дівчинку.

Вона заспокоїлася, і більше ми на цю тему не говорили. А за якийсь час Валентина надумала з’їздити до своєї матері. Вона добра донька. Маму навідує регулярно, і я завжди супроводжую її. Та цього разу я сказав їй, що не можу відпроситися з роботи. Це була щира правда. Валентинина відсутність давала мені ще тиждень свободи дій, і я скористався з неї. Маючи на прикметі чергову кандидатуру, я три дні чекав нагоди, аж поки нарешті віддав їй належне. Як і попередні приречені, ця не встигла крикнути й не пручалася.

Похорон був бучний, і я переконався, що одну частину плану нарешті виконано. Жоден із тих, хто зібрався провести цю негідницю до Пекла, не приховував свого панічного страху перед невидимою смертю. Я лишився задоволений собою. Ще трохи зусиль – і я зміню світ на краще.

Робоче місце 5

1

Про те, як зловили маніяка, мені за годину переповіли троє людей.

Спочатку Вася Книш. Потім Чечель зі слів начальника райвідділу полковника Мурашка. І нарешті Алла Стороженко. Вона, як я вже помітив, знала завжди більше за всіх. Загинула її подруга, тому зрозуміло, чому вона цікавиться всім, що стосується вбивств у студмістечку.

А історія проста. Я й сам переказав її Валерці, секретарці Танюсі і, вже ввечері, Юльці, яка прибула в чергове інтимне відрядження.

Злапав убивцю беркутівський патруль – один із тих, якими посилили охорону студмістечка. Близько дванадцятої ночі патрульні почули жіночий крик і метнулися на допомогу. Побачили картину: дівчина виривається з рук хлопця. Один із патрульних відразу оперезав його кийком. Дівчина сказала, що чувак вистежив її, вдерся до кімнати й хотів задушити. Їй удалося випручатися. Тоді він погнався за нею і таки спобіг надворі.

Новий момент – він уже вдирається до кімнат! І ще одна дивна річ. Ніхто з мешканців гуртяги не втрутився, дарма що шум боротьби й крики мали чути всі. Але це так, деталі. Нехай слідчий розбирається. Убивця, до речі, винним себе не визнає. І це природно. А головне – ним виявився Юра Кріпак, бармен із «Зодіаку». Все ж таки гадючник цей недарма в усіх випадках убивств фігурував.

– Зроби добрий матеріал. – Чечеля щиро тішила така розв’язка історії з маніяком. – Половину шпальти віддаю, дій. Головне – якнайбільше подробиць. Народ любить страшні історії зі щасливим кінцем…

2

Патрульні, які затримали вбивцю, жили в гуртожитку, що його вділили працівникам органів охорони правопорядку. Я застав на місці лише одного – Колю Проценка. Це він знешкодив злочинця.

– Вітька нема. До дівки поїхав. Вона тут недалечко живе. Хата в них чотирикімнатна, в батька – алкогольна гуртівня. Одружитися хоче, ну, Вітько. А старий, я так собі думаю, теж не проти з органами породичатися.

Обличчя в Колі було пласке, рябе й тупе. Могутня правиця стискала наполовину випиту пляшку пива так само звично, як і кийок.

– То розкажи, як ви його застукали, – перевів я розмову на цікавішу для мене тему.

– А на чорта це все? – пролунало у відповідь запитання, що його, мабуть, можна почути від кожної порядної людини.

– У газеті про тебе напишу. Ви ж із напарником тепер люди відомі. Маніяка цього майже три місяці ловили, а ви раз – і все!

– Фотку надрукуєте? Мою й Вітькову? – Коля ковтнув пива.

– Взагалі-то можна…

– Треба! Я теж зустрічаюся тут з однією… Ну… Знаєш, як воно… І стаття про те, що ти герой, і портретик відповідно… Дівки до такого охочі… В неї мати ще та блядь. Каже, на якого чорта нам той пацан з гуртяги! Бач, не кожна шурупає…

– Тільки треба, щоб фотки гарні були. Знаєш, оригінальні такі…

– Нема проблем! Форму вдягнемо, бронежилети, автомати… Як годиться. В позу станемо… Коротше кажучи, було все так: ідемо ми з Вітьком. Дощик, темно, вогко… Одне слово, погодка – лайно. – Коля видудлив пиво, із цмоканням утягши в себе недопитки, наче помпа – рештки брудної води. – Ідемо, значить, куримо, теревенимо. Вбивцю того, психа, значить, згадуємо. Який він гад і відморозок. От би нам трапився, ми б його… Вже до сьомої гуртяги підходимо, коли це ліворуч… Чи, може, праворуч? – Він покрутив головою, наморщив лоба, ляснув себе по правому плечі. – Ні, точно ліворуч! Дівка верещить, як порося під ножем! Ми туди бігом, на голос. Коротше кажучи, картина Рєпіна «Не ждали»: чувак дівку за шию схопив однією рукою, другу руку заламує. І кричить, здається: «Вб’ю!» Ну, я з розгону його по макітрі кийком – бах! – Коля махнув рукою, показуючи, як саме він це зробив. – Він – з копит! Вітя дівку підхопив. Вона в самому спортивному костюмі була. Ми відразу розчумали – з сьомої гуртяги вибігла. – Він витяг з-під ліжка емальоване відро, наполовину заповнене холодною водою, в якій плавали пляшки з пивом – здається, чотири штуки. – Дівчисько сказало, ніби хлопець цей стежив за нею, а потім удерся до кімнати й почав душити. – Він витяг одну пляшку, а відро п’яткою засунув назад під ліжко.

– Отак і сказала?

– Щось таке. – Коля відіткнув пляшку зубами, було б дивно, якби іншим способом. – Не пам’ятаю точно. Вона кричала, що чолов’яга той – маніяк, придушити її хотів. Мовляв, давно ходить за нею, тільки вона в міліцію не заявляла. Думала, що нормальний: просто вподобав її, от і волочиться за нею. Є таки довболоби. Пиво будеш?

– Ні, дякую. – Я згорнув блокнот. – А чувак як поводився?

– А як зазвичай небезпечні злочинці поводяться? Виривався, назвав її сучкою, дурепою і бляддю, репетував весь час: «Не я, не я це!» Перелякався, сволота! Хоч би який розум мав! Ми ж бачили, що і як він з нею робив. А він своє правив: мовляв, не я, не я… – Коля ковтнув пива. – Писати будеш, візьми до уваги: під час арешту чинив активний опір. Здоровий бугай, сука!

3

– Тобі кого?

Хазяйка кімнати рішуче не хотіла впускати гостя, і я тупцяв у коридорі, як похмільний поштар, що невчасно приніс термінову телеграму.

– Ольгу Суховій.

– Я Ольга Суховій. Ну?

Голос у неї хриплуватий, і в цьому якийсь невловний шарм, що надає і без того симпатичній молодій жінці ще більшої привабливості. Вона говорить уривчасто, неначе прокурена коханка котрогось із бандитів у кіно.

– Я з газети. Шкарада моє прізвище. – Мені було якось незатишно від її неприхованої неприязні й холодного погляду. – Я писав про ті всі вбивства, ну ти знаєш…

Ніякої реакції. Вона і далі свердлила мене ворожим поглядом. Я ж від часу до часу, почуваючись несусвітнім ідіотом, бликав очима на її коліна, що визирали з-під короткого халатика.

– Тебе ж мало не вбили. Його, тобто маніяка, спіймали лише тому, що почули твій крик і вчасно прийшли на допомогу. Може, поговоримо про це?

– Навіщо? Ти й без мене все знаєш. Я підтверджую, що так і було. Все?

– А докладніше можна? Чому він напав на тебе? Як це сталося? Чи знала ти його раніше? Взагалі, що відчувала? Ти ж дивом уникла…

– Я не хочу нічого казати, зрозумів? І дайте мені всі спокій! Слідаки, журналісти…

Вона хотіла хряпнути дверима, але я хтозна-чому пхнув у щілину ногу, не даючи їм зачинитися. Взагалі-то таке не в моєму звичаї. Не хочеш – не треба. Не нав’язуюся. Але щось мене неначе підштовхнуло. Відчуття, що тут щось не так, узяло гору.

– Забери ногу!

– В чому там річ? – З глибини кімнати почувся чоловічий голос, і за Ольжиною спиною виріс хлопець.

Коротко стрижений, широкоплечий, на пальці руки, яка притримує двері, – срібна каблучка-печатка. Червоний светр під самісіньке горло, чорні штани, вузькі в поясі й широкі в стегнах, туфлі з квадратними носаками. Не сумніваюся, що в кімнаті на ліжкові лежить недбало кинута шкірянка «а ля бандитський Петербург».

«Шпана-2003». Саме 2003, а не 1993 чи 2007. Це навіть не «Бригада», а чортзна-що. Без бантика.

– Тобі чого треба? – не говорить – виціджує слова.

– З Ольгою хочу побалакати.

– А вона не хоче! Задовбали її всі! Вона пережила струс і не хоче говорити про це взагалі. Ніколи! – І додав без паузи чи переходу: – Ще раз побачу – морду натовчу і яйця вирву. Утяв?

Двері з грюкотом зачинилися.

4

Сходи вели вниз, і я опинився в довгому темному коридорі.

Попереду блимали синюваті вогники, освітлюючи шлях у похмуру зимну глибину підвалу. Я стояв на краєчку останньої сходинки досить довго, аж поки відчув брак повітря й почав задихатися. А з чорноти підвалу віяло холодом і свіжістю. Тому я змусив себе повільно рушити вперед. Дихати і справді стало легше. Ступивши кілька десятків кроків, я озирнувся. За спиною все затягала густа темрява. Вогники, повз які я проходив, одразу ж гаснули. Я спробував був повернутися назад – вогники не загоралися. Дихати в непроглядній темряві стало важче, і мені нічого не лишилося, як іти назустріч світлу і свіжому повітрю.

Я йшов довго, а коридорові не було кінця. Несподівано напівморок попереду набув обрисів невиразної людської фігури, і тепер до мене наближалася постать у білому балахоні. Я не встиг навіть злякатися, як істота опинилася поряд. Мені довелося посунутися. Вона пропливла повз мене, і я з подивом помітив свічку, що її привид тримав у руках. Мені здалося, що вогник свічки висвітив жіночі обриси під білим каптуром. Істота зникла, а я не зміг зрушити з місця – попереду виникла ще одна. Балахон, свічка, жіночий овал обличчя. Вона теж пройшла повз мене і розчинилася в задушливому мороку. Одначе потім з’явилася третя істота, а за якийсь час – четверта. Я вже почав звикати до них. Моя персона не викликáла в них ніяких емоцій. Мені вже стало цікаво. Поява п’ятої істоти навіть потішила. Але враз вона посунула просто на мене. Повіяло холодом. Я відчув, що не можу кричати – тільки ворушу губами, як риба на морському березі. Та істота гнала мене в задуху й морок – я кинувся туди на ватяних ногах… Світло, сліпуче світло…

– Чого репетуєш?

Я розплющив очі й затрусив головою, намагаючись отямитися після химерного видива.

– Третя ночі! Охрінів!

Юлька сиділа на ліжку, спрямувавши на мене світло настільної лампи.

– А що?

– Кричиш, наче тебе ріжуть, от що! Нерви лікуй! Обливатися холодною водою треба, як лягаєш спати. Сон міцніший буде!

З прочиненої кватирки тягло жовтневою студінню. Юлька пропагувала здоровий спосіб життя і щоразу, коли звалювалася на мою голову, відчиняла кватирку навстіж. Ніякий холод і вогкість її не зупиняли.

Я виліз із-під укривала, натяг спортивний костюм і повернувся на своє місце – на матрац коло стінки, на якому я коротаю ночі, коли приїздить Юлька.

– Мерзляк! – вигукнула Юлька й вимкнула світло.

Заснув я не відразу. Жіночі привиди в темному коридорі – це щось нове. Мені й раніше снилися кошмари, але щоб такий чудернацький… Чортів маніяк! Це все через оту дурнувату справу. Чому четверо привидів пройшло, а п’ятий накинувся? А може, не накинувся? Чи…

Думки плуталися, і я знову поволі поринув у сонне царство.

5

– Це неможливо. Такого не практикують ніде в світі. До суду таємницю слідства буде збережено.

– Я не збираюся й навіть права не маю розголошувати якісь таємниці слідства! – Трубка в моїй руці була вже мокра від поту. – Я навіть не розмовлятиму з ним. Скромно, тихо й непомітно посиджу на допиті. І все.

Начальник райвідділу полковник Мурашко тяжко зітхнув. Зазвичай так зітхають стомлені батьки, що вперто намагаються втовкмачити нетямущому чаду, що не можна їсти пасочок з піску.

– Зовсім не розумію, нащо вам це треба.

– По-перше, мені цікаво. Ця ж справа зачепила мене певним чином, і навіть якийсь час я сам був у шкурі вбивці, чи не так?

– Самі винні!

– Я й не заперечую! По-друге, я готую черговий матеріал. Тепер уже про те, як упіймали злочинця. Хочу подати його портрет…

– Цього якраз і не треба. Ані прізвищ, ані портретів. Його поки що підозрюють, а вже коли відбудеться суд…

– Усе правильно, тільки я не про це. Психологічний портрет. Як поводиться, що каже…

– Ну, таку інформацію може дати слідчий. Думаю, прокурор дозволить. Я теж посприяю. З пресою ми завжди раді контактувати. До того ж ви, Андрію, якоюсь мірою нам відомі. Ба навіть не зовсім сторонні… Були, принаймні, кілька років тому. І мені здається, – полковник на мить змовк, – ви вже одного разу догралися. Навіть загралися.

Цікаво, довго менти ще будуть згадувати мені мою зламану руку та пробиту голову?

– Цього разу я буду під вашим наглядом. Не особистим, звичайно, але… Ну, ви самі розумієте. Я ж журналіст. Мені ж самому треба все побачити! – З розпачу в моєму голосі з’явилися благальні нотки. – Ми ж не раз спілкувалися щодо цієї справи. Ви самі щойно підтвердили, хіба ні?

– Ви щось там писали про неповороткість органів?

– Помилявся! От і матиму шанс це довести! Напишу, як оперативно працює наша міліція. Втерли носа всім! – удався я до примітивного підлабузництва, що його так полюбляють наші правоохоронні органи. – Дам усі підписки. Нікому не заважатиму!

На тому кінці дроту глибокодумно гмикнули.

– Взагалі-то це все не доводи, шановний Андрію Миколайовичу. Одначе, одначе… Треба узгодити з прокуратурою. Сторонніх, самі розумієте…

Полковник Мурашко пообіцяв передзвонити й наступного дня дотримав слова. Але зателефонував безпосередньо головному редакторові.

– Навіщо тобі це потрібно?

Мого плутаного пояснення Чечель до кінця не дослухав:

– Гаразд, слідчий Величко чекає на тебе завтра об одинадцятій. Я сказав Мурашкові, що в курсі і що в принципі підтримую бажання працівників писати об’єктивно. Проконтролюю кожну фразу, таємницю слідства і таке інше. До речі, Мурашко буде особисто присутній на допиті. Бачиш, який контроль над тобою. Тільки надалі щодо таких дій радься зі мною. – Шеф зітхнув. – І, якщо чесно, маніяк ваш у мене вже в печінках сидить…

6

Разом з начальником райвідділу полковником Мурашком я зайшов до кабінету слідчого Величка. Той, побачивши полковника, підвівся. Але я знав: слідак чекав на наш візит.

– Дозвольте бути присутніми?

– Авжеж, сідайте.

Я сів так, щоб краще бачити Юрія Кріпака – бармена з кафе-бару «Зодіак», затриманого за підозрою в скоєнні серії вбивств у студентському містечку.

Зазвичай усіх підозрюваних допитують у слідчому ізоляторі. Але мене туди чомусь вирішили не пускати навіть у супроводі міліційного полковника і доправили Юрія в робочий кабінет слідчого, тобто до районної прокуратури. Величко, допитуючи бармена, мав на обличчі той самий нудний і сірий вираз, що його я запам’ятав іще тоді, коли був на місці Кріпака.

Хлопець, який сидів навпроти слідчого Величка, був середній на зріст, широкоплечий і, з усього видно, регулярно качався. Його обличчя випромінювало не сподіваний переляк і нерозуміння, а рішучість, упертість і лють. Він нервував, і це зрозуміло: в його становищі годі лишатися абсолютно спокійним.

– Почнімо спочатку, Кріпаче. Чи давно ви знайомі з Ольгою Суховій?

– Я ж казав:, що не знайомий з нею!

– Казали. А вона вас знає і стверджує, що ви знаєте її.

– Правильно! Я ж у барі працюю, а мене всі постійні відвідувачі знають. Я теж майже всіх знаю на обличчя. І на ім’я також!

– Не треба кричати. Спокійніше.

– Яке там, у біса, спокійніше! Схопили, вішають таке, що й на голову не налізе, а потім «спокійніше»! Тут розібратися треба, ясно?!

– Відбігаєте від суті, Кріпаче. Ольга Суховій стверджує, що ви вдерлися до неї в кімнату й почали погрожувати вбивством, абсолютно не вмотивувавши своїх погроз. Це правда?

– Ну, я ж розповідав уже, скільки можна! Вона з пацаном своїм погиркалася – і ну до мене лицятися. Спочатку жартома, потім серйозно – ну, я так думав. Дочекалася, поки зміну здам. Я горілки взяв, шампанського, хавчику всякого, цукерок. Пішли до неї. Випили. Ну, я й почав, значить, теє… А вона, сучка, просто продинамити надумала. Знаю я таких. Тільки от потім повівся, як пацан. Ну, під чаркою був, розлютився, вирішив покарати…

– Ви визнаєте спробу зґвалтування?

– Яке, блін, зґвалтування! Пику натовкти хотів, визнаю! А вона, дурепа, вирвалася, заверещала: «Вбивають!» – і надвір. Біжить, репетує. Ну, я побіг за нею, наздогнати хотів, щоб замовкла. Воно мені треба?!

– І, щоб Ольга не кричала, вирішили її задушити, так?

Юра знову хотів щось вигукнути, але під поглядом сірих очей слідчого Величка несподівано знітився.

– Ви ж не вірите мені… Я тут розпинаюся щоразу, доводжу щось, а ви не вірите…

– Нащо вам доводити щось? Ви, громадянине Кріпаче, робити цього не повинні. Це я, слідчий, відповідно до закону мушу довести судові, що ви винні, а суд уже визначить, як вас покарати. – Говорячи це, Величко скосував оком на мене, а я помітив: полковник Мурашко схвально кивнув при цих словах.

– А те, що я невинний, хто доводитиме?

– Відхиляємося від справи, Кріпаче. Мені треба знати, де ви перебували одинадцятого, двадцятого й двадцять дев’ятого серпня, а також восьмого жовтня.

– Я й це вже казав.

– А ви повторіть.

– Сподіваєтеся, що брешу і заплутаюсь у свідченнях, еге? А ось дулю вам!

– Поводьтеся пристойно.

– Пристойно, пристойно… Одинадцятого я працював, була моя зміна.

– З пів на дванадцяту до пів на першу ночі вас не було на місці. Тетяну Роднянко, як установлено, вбили саме між двадцять третьою п’ятдесят і дванадцятою двадцять.

Юрієві очі виявляли переляк.

– Ну… Я, теє, виходив. Точно пам’ятаю: виходив. Я винен був одному там. Він з’явився зовсім несподівано. Довелося бігати по бабки… Мені, громадянине слідчий, лічильника запустити хотіли. Знаєте, що це таке?

– Прізвище, ім’я, адреса кредитора. Хай підтвердить.

– Аякже, зараз!

– Тоді, громадянине Кріпаче, на одинадцяте число алібі ви не маєте. Далі.

– Та яке, в біса, алібі?! Що ви тут вигадуєте?!

– Відбігаємо від справи. Як у вас із двадцятим серпня?

– Не працював я. У мене непарними числами зміна. Восьмого жовтня теж не працював.

– Хто підтвердить?

– Сашко Леміш, напарник. В одній кімнаті живемо…

– Що він може підтвердити? Він же тоді працював.

– Я вдома сидів. Спав, читав чи «ящик» дивився. Я щоденника не веду.

– Є людина, яка може підтвердити ваші слова?

Кріпак помалу починав панікувати.

– Удома я сидів, удома! Найімовірніше, спав, не спілкувався ні з ким!

– Двадцять дев’ятого серпня що у вас було?

– Працював.

Тепер Юра Кріпак до смерті зважуватиме кожне слово.

Не здивуюся навіть, що на запитання, як його звуть, він одразу не відповість.

– З дванадцятої до пів на другу вас підміняли. Що, знову борги віддавали?

– Не пам’ятаю я! Виходив чомусь. Мало що могло статися…

Слідчий Величко ляснув долонею по столу.

Кріпак замовк і втупився в червоний лінолеум на підлозі.

Цікаво, скільки всього було таких допитів? Між іншим, слідчого Величка так і підмивало звернутися до підозрюваного на «ти». Я помітив, як кілька разів нахабне «ти» мало не вихопилося.

– Гаразд. Досить. Версія, Кріпаче, така: ви намагалися вступити в статевий зв’язок із кожною з чотирьох своїх жертв…

– Яких моїх?! – Юрій подався вперед і хотів навіть підскочити.

– Сиди! – гаркнув слідчий і за мить знову став простакуватим дядьком-чиновником у сірому костюмі, наче на Кріпака крикнув не він, а хтось інший, такий собі містер Гайд. – Отак. Жертви пручалися, могли вирватися й упізнати вас. Тож нічого не лишалося, як придушити їх. Моя правда?

Кріпак скреготнув зубами. Здавалося, що він от-от вибухне, але я почув спокійне:

– А логіка де? Я що, псих? Ненормальний? Вибираю собі дівчаток, а потім ганяюся за ними по всьому студмістечку, щоб трахнути, бо вони мені не дають? І мені жодного разу не вдалося, тому всі випадки закінчувалися вбивством?

Юра Кріпак казав правду: логіки тут бракує.

Судячи з поведінки слідчого Величка, він іще не був готовий відповідати на такі запитання.

– Відбігаємо від справи, Кріпаче. І, між іншим, тут я запитую.

– Ну, то питайте! – Юрій схрестив руки на грудях. – Тільки запишіть до протоколу, що на інші запитання я не відповідатиму. Слова більше не скажу, поки не буде беззаперечних доказів! Адвокат мені потрібен. Маю право, закон такий є!

На мене справді вже ніхто не звертав уваги. Всі троє були захоплені грою в кота й мишку. Полковник Мурашко стежив за тим, щоб вчасно припинити допит і вивести мене, стороннього, з кабінету, але його теж цікавило, до чого ж дійдуть Величко з Кріпаком. Слідчому кортіло загнати жертву в тісний кут. А от Юра, з усього видно, не зрозумів досі, що з ним тут не граються. Переляканий, звичайно, але все ж таки вірить, що поводяться чесно. Розберуться в усьому – і він потім дівчаткам переповідатиме цю пригоду, як анекдот…

Стоп, братанчику! Ти сам розмірковуєш так, ніби переконаний, що Юра Кріпак справді до цього непричетний. Тобі начхати на те, що був на його місці не так давно, сидів на цьому самому стільчику й так само виправдовувався. Бармен красномовний. У його становищі хоч-не-хоч красномовним станеш. Чому ти певен, що Юра нікого не вбивав, а слідчий знову помиляється?

Після заяви підозрюваного допит скінчився, і нарешті Мурашко, а з ним і я залишили кабінет слідчого.

7

– Чому ти такий упевнений?

Алла запитала, дивлячись мені просто в очі.

– Розумієш… як би це тобі… – Я говорив, старанно добираючи слова й намагаючись уникнути пронизливого погляду, що збивав мене з пантелику. – Безглуздо це звучатиме… Із логікою негаразд, і взагалі…

– Кажи, я все зрозумію.

– Дивно все. Ольга Суховій відмовляється говорити з пресою. Не просто відмовляється – поводиться агресивно, гукає на допомогу приятеля з явно бандитськими вихватками. Вона ж може стати зіркою, якщо розказуватиме про все без упину, щоразу прикрашаючи свою оповідь жахливими подробицями. Я не здивувався б історії про те, як вона сама скрутила маніяка, а змопівці прибігли вже під завісу. Патрульні, до речі, поводяться нормально, як і годиться людям, що затримали небезпечного злочинця. Тобто охоче про це розповідають.

– Може, вона шокована, тому й не хоче згадувати цієї неприємної історії.

– От-от, я ж і кажу – мої доводи дуже хисткі!

– Не відбігай від справи…

– Ти вже як слідчий Величко. До речі, про слідчого. Я ж сам з ним спілкувався і знаю, що то за суб’єкт. Хватка в нього, наче в бульдога. Коли б не залізне алібі, мені не пощастило б. Дуже не пощастило б. Важко пояснити, що він за один, той Величко, людині, якої він не допитував. Я не довіряю йому.

– А барменові? Він схожий на вбивцю?

– На здоровила, що скоїв чотири вбивства, цілком схожий. Як схожий на нього будь-який атлетично збудований чоловік з великими руками.

– Узагалі-то я знаю цього бармена. В «Зодіаку» бувала. Не дуже часто. Так, при нагоді. Навіть подумала якось: такий однією п’ятірнею придушить… Коло нього завжди дівчатка крутилися…

– Отож. Він запросто може викручуватися й вигадувати реалістичні алібі. А може й правду казати… Цілком імовірно, що Оля Суховій наклепала на хлопця, а потім злякалася. Це все ж таки не жарти. От і уникає розмов. І не совість тепер її мучить, а страх. Юрій зовсім не має алібі, а слідчому Величкові треба дати кінець справі, за яку його довбуть на найвищому рівні. От тільки це все звучить непереконливо і мене з такими аргументами ніхто серйозно не сприйме.

Алла, з усього видно, хотіла заперечити, та замість цього встромила в рота цигарку, зламала кілька сірників, прикурила.

Авжеж, я маю рацію. Мої легковажні висновки нікому не цікаві й не потрібні.

8

– Ну, і нащо ти це зробив?

Я розумів, що так роблять тільки дешеві романтики, які з наївності й дурного розуму мчать, пришпорюючи жалюгідних шкап, на бій з вітряками. Я ладен був перший посміятися зі своїх нікчемних потуг і не міг відповісти на запитання «І чого ти цим домагаєшся?», «І на що ти сподіваєшся?». Я усвідомлював, що мій учинок гідний лише ідіота, зовсім не обізнаного з ситуацією.

Але все ж таки я виклав свої – божевільні! – ідеї у формі газетного матеріалу, назвавши його «Чи не зарано ми заспокоїлися?». І тепер, після того як Чечель це все прочитав і викликав мене, іншої реакції я від нього й не чекав.

– Мовчиш?

– До написаного нема чого додати.

– Ти взагалі тямиш, про що пишеш? П’яний був? – Чечель іще раз перебіг очима видрукуваний текст. – Слухай, може, ти справді п’яний був?

– Я розмовляв з людьми. Сидів на допиті. Спостерігав, слухав, робив висновки. Кінець кінцем, це лише суб’єктивна версія…

– Ти ж розумієш, що я цього надрукувати не зможу? І не треба, думаю, пояснювати чому. Добре, якщо тільки ти матимеш проблеми. Тобі не первина. Ти ж рейнджер у нас. А от газеті проблеми не потрібні. Я вже печінку занапастив і сивини додав собі, відбиваючись від позивачів. І тепер усе наново! Ми зачепимо районну прокуратуру. Звісно, це все правильно: мають бути і демократія, і свобода слова, і право на власну думку. От тільки перепаде нам за таку особисту думку сам знаєш від кого. Розмову закінчено. Забирай свою писанину. – Шеф простяг мені аркуші з текстом. – І напиши нормальний, нейтральний матеріал. А то йому, бач, на допитах сидіти дозволяють, а він потім усяку гидоту шкрябає…

Він, певна річ, має рацію. Годі й заперечити. І все ж я не стримався й демонстративно розірвав списані аркуші надвоє, потім – іще раз, кинув їх у кошик на сміття і вийшов.

За годину має відкритися виставка поп-арту. Валерка сказав, щоб я прийшов туди. Може, мистецтво бодай на якийсь час відверне мою увагу від маніяка…

Хвилин за сорок до кабінету зазирнула Танюха, а я не написав іще жодного рядка, тупо витріщаючись у монітор і періодично стираючи те, що мало б бути статтею. Зазвичай тривалих мук творчості в мене нема. До того ж сьогодні зранку в нашому кабінеті взагалі стояла тиша: кожен робив своє діло.

Валерка захопився створенням епічного полотна про Другий міжнародний фестиваль експериментальних театрів. Він казав, що там і фуршет експериментальний: горілка «Немирів», ікра, мариновані маслюки, купа бутербродів із сиром і салямі, садовина й навіть шампанське «Новий Світ». І це все без столів і стільців. Просто на підлозі в кімнатці три на три. І близько ста гостей.

Тітонька Коняка народжує текстівки до фотографій, зроблених на чемпіонаті з кікбоксингу серед дітей-сиріт. Таке вигадають!.. Тому досить шумна Танюшина поява змусила всіх здригнутися.

– Заважаєте працювати! – пробубоніла Тітонька Коняка.

– Вибачте, мені Андрія… Редактор викликає…

Не зателефонувала по внутрішньому зв’язку – особисто зазирнула. Валерка й Тітонька Коняка осудливо глянули на мене. Вічно, мовляв, заважаєш усім. Що за звичка така!..

Чечель кивнув мені на кошик зі сміттям.

– Витягай свою писанину, не я ж у смітниках копатимуся… Собі роботи додаєш… Скороти дещо. Так би мовити, гострі кути по змозі затупи. За версію зійде… Головне – знаків питання постав якнайбільше. Наголошуй на тому, що це все – твоя особиста думка. І про особу слідчого постарайся якнайменше…

Причини такої різкої зміни позиції мене не цікавили. Здогадатися можна легко, тільки не тепер – робота чекає…

Назву я залишив – там знак питання. Свою думку про слідчого Величка скоротив буквально до кількох речень. Ще раз перечитав – наче нічого конкретного, до чого можна буде прискіпатися. Притягати до відповідальності також, здається, нема за що. Хоча ризик бути звинуваченим у наклепі й образі нормальний журналіст має завжди…

За три дні вийшла газета. З моїми так званими роздумами. Статтю – не без вказівки Чечеля – зробили такою, щоб вона якнайменше впадала в очі.

О сьомій ранку газету продавали вже вроздріб. О дев’ятій почався робочий день. Танюха перехопила мене в коридорі. На її обличчі світився переляк. Вона взагалі в нас дівчина вразлива.

– Іди зараз до шефа… Чекає… Що буде!

Зрозуміло, що на такі публікації всі реагують миттю, але ж наш Чечель уже мав би звикнути. На нього самого свого часу скаржилися. От тільки вираз його обличчя мені цього разу не подобався. Теперішній шефів погляд був важкий, недобрий. Я думав, що тільки в слідчого Величка такий…

– Вітаю.

– Дякую. – На іншу відповідь я не здобувся.

– Знущайся, знущайся. – Газета на його столі була складена так, щоб мій матеріал відразу впадав в очі. – У нашій редакції двоє ідіотів. Один пише, що в голову стукне, а другий це все дозволяє публікувати.

– Що сталося?

– Нічого особливого, Шкарадо. Просто мені сьогодні, – він глянув на годинника, – за дві з половиною години телефонували чотири рази. І вперше – додому. З районної та обласної прокуратур, з МВС і МУВС… Усі вимагали пояснень. Офіційних спростувань, вибачень, публічного покарання працівника, який дозволив собі, скориставшись із довіри, написати таке.

– Хіба вперше?

– Ні, Андрію, не вперше. Але за чотири роки нашу газету, мою газету, отак підставили вперше – і я сам виявився до цього причетним! Я особисто! Не розумієш? Учора ввечері Юрій Кріпак признався в тому, що вбив чотирьох дівчат із сексуальних мотивів! Між іншим, під тиском безпосередніх доказів! І що тепер, Шкарадо, накажеш робити з тобою і з оцим?

Складена вчетверо газета, ковзнувши від редакторового поштовху по полірованій поверхні стола, описала закручену траєкторію і плавно впала мені під ноги.

Моїм матеріалом догори…

П’ята жертва

1

Кінець жовтня видався напрочуд погожим.

У парках палили сухе жовте листя, що його організовано згрібали на купи учні молодших класів. Було тепло й тихо навіть удень. Звичні для міста звуки, здавалося, стишила чиясь невидима рука. Знавці з розумним виразом на обличчі прогнозували ранню зиму, обіцяючи мороз і сніг уже на початку листопада. Пенсіонери ловили останнє тепло з особливою насолодою. Та й молодим батькам вільніше дихалося: бабусі самі поривалися вигулювати внучат.

Але ночами виразно відчувалося наближення зими. На сторінці новин наша газета повідомила про трагічну загибель сорокарічного чоловіка, що повертався вночі з гостини п’яний як чіп і не дійшов додому, бо забракло сили. Примостився на якійсь лавці під чиїмось парканом і запав у хмільний сон. Околиця, приватний сектор, вулиці темні, люди не ходять. Перед світом його серце зупинилося від переохолодження організму…

Тієї ж ночі патрульні змопівці знайшли у студмістечку труп Оксани Бережної – студентки четвертого курсу біологічного факультету.

Задушена, вона лежала впоперек алеї.

Алла сама оглянула вдень те місце і сказала мені, що тіло явно волокли по землі й навмисне лишили на видноті, щоб його відразу помітили…

2

– Ти або розуму не маєш, або совісті. А найімовірніше, ні того, ні того.

Спростування я писати відмовився, і Чечель особисто придумав текст. Факти, мовляв, і припущення – на совісті журналіста. Редакція перепрошує всіх. Автора покарано…

– Після всього, що сталося, ти з’являєшся до мене з оцим! – Чечель за звичкою хотів потрусити списаним аркушем, але вчасно згадав, що я нічого не написав іще, а тільки повідомив його про останні новини.

Тож він зібгав сторінку відривного календаря і жбурнув жмуток на сміття.

– Хай там як, але ще одну дівчину задушено.

– І що ти хочеш сказати?

– Я вже все сказав. Висновки робіть самі. Мені здається, що вбивця і досі виконує свій незрозумілий план жертв. Гадаю, він справді навіжений, бо як інакше пояснити його поведінку?

– Офіційно заявлено, що вбивця признався. Справу викінчено й передано до суду. Нормальна людина сиділа б спокійно і раділа, а цей, бач, не вгамовується.

Я зрозумів, що розпинаюся даремно. Чечель і слухати мене не хотів.

– Газета з цим нічого спільного не має, ясно? Робити нема чого – я роботу знайду. Не я – Валера знайде. Він давно вже на тебе нарікає…

А ось тут ви брешете, пане Чечелю! Валерка навіть ворогам ями не копає, бо звички такої не має.

– Але ж це все правда! Задушили дівчину, як не крутіть.

– Досить, Шкарадо! – Широка Чечелева долоня дзвінко ляснула по поверхні стола. – Про цю справу я чути більше не бажаю! Ясно? А тепер іди працювати!

3

Мене здивувало, що він погодився на зустріч.

Начальник райвідділу полковник Мурашко кинув курити. Давати собі цигарки він суворо заборонив усім працівникам РУВСу. І вони неухильно виконували той наказ: навіть під загрозою звільнення чи догани цигарок начальникові ніхто не давав. На льодяники полковникові не збувало: найзапопадливіші підлабузники раз у раз поповнювали запаси.

Полковник Мурашко гриз уже третій льодяник.

– Маєте рацію, Андрію. Випадок, подібний до попередніх, справді стався.

– І як же ви його пояснюєте?

– Самогубство! Не треба так не мене дивитися, не треба! – Міцні білі зуби полковника з веселим хрумкотом розгризли ще один льодяник. – При ній знайшли записку: просить у своїй смерті нікого не звинувачувати.

– Покажіть мені записку!

– Справді? Показати? А на якій підставі ми мусимо перед вами звітувати?

Глибоко вдихни, лічи подумки… Раз, два, три, чотири…

– Люди мають знати правду, щоб не панікувати. Нехай я помиляюся, добре. Але я – така ж людина, як інші. Я знаю, що вбивцю викрито, і раптом – нова смерть. Іще одну студентку задушено. Як я реагуватиму? Або міліція помилилася і треба рятувати невинного, або…

– Якого невинного? Кріпака? Який сам признався в тому, що скоїв чотири вбивства? Збоченця, що начитався книжок і вибрав собі звідти рецепт для вбивства? Ми знайшли в його кімнаті кілька порнокасет. Це найжорсткіше порно. Знаєте, буває таке? Це ще той тип! Одна з убитих дівчат довідалася, що Кріпак торгує наркотиками, і він убив її, а інших душив, щоб сліди заплутати! Він же сам признався! Докази незаперечні!

– Не знаю, як там у вас із доказами…

– Досить пустих балачок, Шкарадо! Оксана Бережна вкоротила собі віку! Це доведено!

– Цікавий виклик суспільству – вийшла на алею й задушилася руками! Думаєте, я в це повірю?

Мурашко насилу стримувався. Добре, коли я психану. Мені, дурному, пробачити можна, а він, офіцер міліції, на службі…

– А чому я маю журитися тим, повірите ви чи ні? Чому я мушу вам… тобі щось доводити? Надто після твоєї шкрябанини. Весь райвідділ і я особисто досі лайно те змиваємо з себе!

– Щоб не було більше такої, як ви кажете, шкрябанини. Щоб я, працівник преси, був добре поінформований і написав правду, а не викладав своїх версій.

– Ти що, думаєш, тобі дозволять писати таке ще?

– А хто мені може заборонити? Є відповідний закон!

Мурашко знову набув упевненості й відкинувся на спинку стільця.

– Ну, закон я особисто для тебе знайти можу. Тож із ним не жартуй. Коли на те пішло, поясню тобі все, поки ти справді не встряв у погану історію. Оксана Бережна була на другому місяці вагітності. Про особу татка дитини, що вже ніколи не народиться, багато хто знав. Прізвища називати не буду, не маю права. Коли він дізнався, що скоро стане батьком, то не зрадів. Назвав Оксану шльондрою, відхрестився від неї і вже гуляє з іншою. Сказав, що його обдурити не вдасться і що за свого він байстрюка не визнає – нічого в неї не вийде. Вона взяла мотузку для білизни, написала записку і повісилася на гілці яблуні. У кімнаті не хотіла цього робити, бо знала: дівчата перелякаються, не зможуть потім там жити, а іншої кімнати їм не дадуть. Так само і з душовою – туди теж боятимуться заходити… Стала на ящик з-під помідорів, що його на смітнику знайшла… Ці всі факти встановило слідство. Отож ніякого маніяка.

Мурашко вже зовсім заспокоївся і кинув до рота черговий льодяник.

– Нехай. А чому її знайшли на алеї?

– І тут пояснення є. Один чоловік її знайшов. Прізвища, зрозуміло, не називатиму. Ішов, захотів справити малу потребу, пішов під яблуню… Спочатку злякався, потім вирішив, що Оксану можна врятувати, заліз на дерево, ножем обрізав мотузку, спустився, розрізав зашморг, спробував зробити штучне дихання – не вийшло. Тоді потяг тіло до алеї, а коли почув чиїсь кроки – злякався. Згадав про нашого спільного знайомця-маніяка, уявив, що про нього самого подумають, і накивав п’ятами… Потім, щоправда, прийшов до нас. Сам, доброхіть. Ось, шановний Андрію Миколайовичу, і вся історія. – Він знову вирішив перейти на «ви», хоч «тикання» мене більше задовольняло, бо було чеснішим. – Я от що подумав і вирішив: можете написати про це. Тільки спочатку покажіть усе мені. Завізую. Редакторові вашому я зателефоную і все переповім…

Із кабінету я вийшов під веселий хрумкіт льодяника.

4

– Я дізналася. Це правда. – Алла відсунула від себе списаний аркуш. – Оксана Бережна справді завагітніла від одного козла – Славка Стрільця. На його рахунку, до речі, кілька таких подвигів. І скандал був. Стрілець – так його дівки охрестили – при сусідах по кімнаті шльондрою її назвав. Мало, мовляв, з ким могла гульнути, а я відповідай… Тільки Оксана не така, щоб через це в зашморг лізти. Я її не знала – ті, хто знав, так кажуть. Вона не надто й побивалася. Хотіла піти на аборт, а потім надумала залишити дитину. Отака ситуйовина!

Я ще раз перебіг очима текст. Звичайно, це все підозріло – з одного боку, а з другого – факти є факти. Чи була насправді передсмертна записка, ніхто мені підтвердити не зможе. Невідомий свідок так і лишився невідомим. Тож закинути міліції нема чого. Полковник Мурашко має рацію: він не повинен мені нічого доводити… Алла зі мною згодна. Тільки це не тішить мене.

Замітка на два абзаци – усе, що я зміг вичавити з себе, описуючи ту, як сказала Алла, ситуйовину. Чечель був не проти. До того ж від власних думок і коментарів я утримався. В усьому послався на начальника райвідділу полковника Мурашка. Така собі нейтральна інформація.

Мені, коли чесно, так само набрид весь цей галас довкола маніяка.

Повісилася дівчина, нещасне кохання, назавтра цю публікацію вже забудуть.

Усе, досить. Андрій Шкарада – кореспондент відділу культури.

5

Валерка вже втретє розповідав, як учора ввечері на фуршеті з нагоди презентації збірника сучасної німецької поезії, що його за німецькі гранти видали відомі грантожери з видавництва «Лада», Кривець із київського радіо напився й на очах ошелешених спонсорів крав бутерброди, яблука та кока-колу.

За Кривцем і раніше таке помічали, але цього разу все вийшло набагато смішніше. Німці-спонсори чемно поцікавилися матеріальним становищем пана, який бере з собою їжу. Знічені колеги вигадали історію про те, що Кривець мститься німцям за голодне воєнне дитинство, і спонсори принесли п’яному стололазові пакет з харчами. Валерка переказував це все в особах, щоразу додаючи нові подробиці, і сміх збирав до нашого кабінету дедалі більшу аудиторію.

– Між іншим, це наша ганьба, тож нема чого тут іржати! – суворо зауважила Тітонька Коняка зі свого кутка, зірвавши на слові «іржати» нову бурю реготу й оплесків.

– Тут люди працюють, між іншим, а ви заважаєте! – і далі обурювалася Тітонька Коняка.

Валерка був у доброму гуморі й міг погарикатися з нею, та, видно, не схотів заводитися.

– Гаразд, гайда курити!

Він уже виходив з-за столу, коли дзенькнув телефон.

– Тебе! – Валерка простяг мені трубку.

Я вмостився на його стіл, щоб хоч якось подрочити Тітоньку Коняку, – вона терпіти не може, коли сидять на столах, – і підніс трубку до вуха.

– Так, слухаю.

На тому кінці дроту хтось голосно сопів.

– Алло! Слухаю вас!

– Андрій Шкарада? – незнайомий чоловічий голос.

Компанія на чолі з Валеркою, галасуючи, звільнила кабінет.

– Так, Андрій Шкарада.

– Ти мене не знаєш. – Чоловік говорив, старанно добираючи слова. – Я читав: убивця вже признався. Ти підписався під цим.

– Усе правильно.

– Неправильно. Я не признавався.

Мої сідниці повільно сповзли зі столу.

– Тобто…

– Сидить невинний чоловік. Це я караю розпусних жінок. Чому ти написав, що Бережна вкоротила собі віку?

Я не міг здобутися на слово. Збоку глянеш – ідіотська картина: очі вирячені, рот розтулений…

– Тобі менти так сказали? Їм хочеться забути про все й покласти цій справі кінець. Слухай мене, я не дам їм цього зробити!

– Хвилинку… Може, ми зустрінемось і…

– Ні. Я читав твої статті про мене. Мені сподобалося. Ти аналізуєш, прагнеш докопатися до суті. Тому я телефоную тобі. Скажи їм усім: я робитиму своє діло й далі. Мовчи і слухай. Вони мусять зрозуміти, що посадили не того. Хай навіть мені доведеться вимостити все студмістечко трупами шльондр. Я дам усьому лад. – Він не зривався на крик, говорив спокійно, і від цього ставало ще страшніше.

– Стривайте… Легше подзвонити в міліцію і…

– Я їм не довіряю. І потім – усе одно не повірять.

До мене поверталася впевненість у собі.

– А чому я маю вірити? Зустріньмося й побалакаймо. Анонімність і таке інше я гарантую…

– Ні. Можеш не вірити, це нічого не змінить. Я каратиму їх далі. Міліція не зможе звертати все на самогубство й вигадувати безглузді історії. Зрозумів мене? Все, часу нема. Бувай!

Короткі гудки.

Частина 2

Гуртяга

Кімната, від якої мені дали ключа, була завалена повними й порожніми картонними коробками.

Господарі з’являлися тут від часу до часу: гасали туди-сюди по цигарки, манатки й апаратуру, пристосувавши кімнату під склад. Тут-таки зберігали свій товар і їхні друзі-бізнесмени. Про те, що люди сюди інколи навідуються, свідчили два ліжка, маленький кольоровий телевізор «Соні» і купа пляшок з-під усяких горілок, лікерів та шампанських вин.

– Сідай. – Алла кивнула на ліжко. – Боб сказав, що тут тижнів зо три нікого не буде.

– Слухай, а це все добро не потирять звідси? Висадив двері – і капець.

– Сусіди наглядають. Тут завжди хтось є. Навпроти Толик-слюсар мешкає, то він узагалі цілими днями вдома, а ночами в кіоску на розі торгує. Він сюди слюсарем ще за царя Гороха влаштувався: кімната окрема все ж таки. Встиг навіть одружитися й розлучитися. Тож не хвилюйся. – Алла зирнула на годинника. – Так, добре. В нас завтра семінар важливий. Я погнала. Треба реферат іще написати. Тим, хто має реферат, – заліки автоматом. Завтра зідзвонимося. Бувай щасливий!

Я замкнув за нею двері, переконавшись, що замки добротні. Найімовірніше, ставив їх той самий Толик-слюсар. Зняв куртку, черевики, вмостився на розхитаному ліжку, закинув руки за голову й утупився в стелю.

Звичайно, про телефонну розмову я нікому не розповідав. Крім Алли, що, як я й сподівався, повірила. Чечель остаточно записав би мене в клінічні ідіоти. А полковник Мурашко чи слідчий Величко нашорошили б вуха – і не було б ніякої гарантії, що проти мене не вживуть відповідних заходів.

Телефонував не божевільний. Тобто навряд чи можна вважати за нормальну людину, яка систематично вбиває інших і обіцяє це робити надалі. Але той, хто дзвонив, навряд чи належить до тих ненормальних, що телефоном признаються в усіх світових злочинах разом з організацію масового геноциду за часів Другої світової війни та вбивством принцеси Діани.

Зі мною говорив справжній убивця – чоловік, який має певну мету.

І навряд чи муки сумління змусили його дошукуватися мого службового телефонного номера. Він чітко усвідомлює, що органам вигідно дати справі кінець якомога швидше, тому не телефонує до міліції. Знає – не повірять. А якщо лягаві й повірять, бо в самих пір’я на писку, то злякаються й сліди заметуть. Усе зроблять, щоб якнайшвидше засудити Кріпака. Ні, для цього вбивці замести сліди – не головне, а то б він потирав руки, сидячи у своїй норі. Цей, навпаки, пообіцяв, що смерті не припиняться. Виправдати бармена можна сотнями інших способів, і менти тут хоч-не-хоч сядуть маком. Убивця прагне своїми вбивствами щось довести.

От тільки що?

Він сказав, що вимостить студмістечко трупами шльондр… Одначе жодна з його жертв не була повією…

Хай це безглуздо і смішно, хай я начитався детективів, хай надивився дурних фільмів, хай час, перебутий у травматології, нічого мене не навчив, але я вирішив спробувати викрити злочинця сам. Треба дізнатися, чому він убив п’ятьох дівчат. З’ясувати собі мету вбивці. Зрозуміти, чому йому хочеться й далі вбивати. І тоді стане ясно, хто він.

А для цього треба покрутитися у студмістечку.

Всі п’ятеро жертв якимось чином пов’язані з «Зодіаком».

Навіть Юра Кріпак – бармен із «Зодіаку».

Звідси, мабуть, і потягнеться ниточка.

Я не маю конкретного плану. Тож діяти доведеться наосліп. Шанси мізерні, сам я смішний, але бити байдики і справляти посиденьки після такого дзвінка я не можу.

Поживу поки що в цій кімнаті, звідси, з гуртяги, навіть на роботу ближче. Походжу, попридивляюся, порозпитую, подумаю…

На звук устромленого в замок ключа я здригнувся і рвучко скочив з ліжка. Двері відчинилися від поштовху – і до кімнати боком зайшов чорнявий хлопець – типова «особа кавказької національності», з магнітофоном у руці:

– Піривіт! – Він зовсім не здивувався. – Я думав, Стасик піриїхав. Ось піриніс. Світло побачив – віришів зайти.

Його м’який акцент мені навіть подобався. До того ж говорив він не каліченою російською, а – що буває нечасто – каліченою українською.

Хлопець акуратно поставив ношу на стіл і простяг мені руку.

– Гоша мене звуть. Повне ім’я – Джошкун. Я за стінкою живу.

Короткий міцний потиск рук.

– Андрій.

– До Стасика піриїхав чи до Бориса?

– Та так… Я взагалі-то… теє… Алла сказала: можна пожити…

– Як Аллочка сказала – все можна! – Гоша підніс вказівний палець. – Коли що треба – заходь. Тільки не тепер: дівчина прийшла. – Він згріб телевізор. – Хоче «Тетянин день» дивітись. Усі серії, каже, дивлюся. Хай. Усе одно я її потім джахну. Ніхай дивіться.

Він відчинив двері ногою і так само боком вийшов у коридор.

– Замикайся. Коли що – я в сорок восьмій.

На відміну від більшості чорних, мій новий знайомий старанно намагався говорити правильно.

Я знову замкнув двері і не зміг стриматися від усмішки. Гуртяга в усій своїй красі. Саме цього мені вже кілька років не вистачає. Цікаво, скільки ще людей мають ключі від цієї кімнати?

Я жив точнісінько в такій гуртязі. Тільки в шостій. Вона якраз навпроти. Давня, як світ, коридорна система: довжелезний, метрів зі сто, коридор, обабіч – давно не фарбовані двері кімнат. Вечорами напівтемний коридор оживає: дика суміш музичних композицій, тупотіння ніг, гаратання каструль і сковорідок на кухні, точніше, на кухнях – їх дві, по одній у кожному крилі коридору. Тривкий запах чогось підгорілого раз по раз перебивають пахощі смаженої картоплі та свіжозвареного борщу і їдкий дух не винесеного з позавчора сміття. Сигаретний дим тьмянить і без того тьмяне світло флуоресцентних ламп. Інколи коридор здригається то від вибухів істеричного реготу, то від сплесків лайки.

Одне слово, гуртожитський мурашник живе.

Під ці знайомі звуки я поволі засинав. Від них не відгородишся навіть зачиненими дверима. Але мені було навіть якось спокійніше. Терпіти не можу моторошної тиші блокових гуртожитків…

«Зодіак»

1

– Дві кави, два бутерброди з сиром… Вина?

– Ну, давай… Усе одно сидітиму… Каберне…

– Двісті коньяку, двісті каберне, шоколадку…

Алла говорила правду. Сюди треба приходити раніше і займати столика. Завсідники сидять тут від восьмої вечора й аж до півночі, а хто і далеко за північ. Бар узагалі працює цілу добу. До нас ніхто не підсяде: зайвих стільців нема. За кожним столиком сидить душ по шість. Якщо компанія велика, то зсувають один до одного два столики. Тож зі стільцями тут сутужно.

Ще тоді, коли «Зодіак» був комсомольсько-студентським кафе «Зустріч», я заходив сюди, але нечасто. За вхід на дискотеку тут доводилося платити аж на двадцять копійок більше, ніж деінде у студмістечку. Зате той, хто потрапляв сюди на танці, міг скористатися з послуг так званого бару, де продавали соки, води, цукерки, тістечка й бутерброди. А ще тут колись був відеосалон, куди ми гуртом бігали на «Емануель». Запізнилися, пам’ятаю. Вільних місць уже не було. Глядачі ладні були віддати півтора карбованця й переглядати фільм навстоячки. Один стілець ми все ж таки знайшли й сиділи по черзі.

Тепер сюди міг зайти будь-хто. У барі – широкий асортимент спиртного. Музика гуркоче без угаву. Тим, хто прийшов сюди зі своєю касетою, бармен запросто її прокрутить. Словом, усі вигоди для відвідувачів. Капіталізм.

Роззираюся. Дурна, взагалі, ідея – стирчати вечорами в барі й вишукувати людину, яка не вписується в цю атмосферу і дивно поводиться. Тобто маніяка. А що ви пропонуєте?

Алла лише стенула плечима і зголосилася приєднатися до мене. Самотній чоловік за столиком. Зиркає на всі боки. Ну, хіба не дивна поведінка? Аллина правда, себе я запідозрив би першим.

Бар помалу, але невпинно заповнювався людьми. Майже всі, хто сюди заходив, кивали барменові. Хтось дружньо тиснув руку. Чоловіки традиційно замовляли горілку, дами – залежно від уподобань і ступеня вередливості.

Публіка завзято розкуповувала цигарки – пачками і штуками. Дим зависав попід стелею драглистою пеленою.

За столиком навпроти нашого – четвірко в піджаках, один у шкіряному, інші – у звичайних, хоча всім пасували б спортивні костюми. З усього видно, бесіда ділова. Літрівку «Мірної» випито на чверть. У пристосованому під попільницю блюдці – гірка недопалків. Дві піци на чотирьох.

Трохи далі – гамірна компанія. Двоє чуваків примудряються смішити чотирьох дівчаток. Одна регоче – аж захлинається.

У кутку араб і негарна блондинка п’ють французьке шампанське, судячи з ціни – підроблене. Поряд із ними – двоєчко приятелів. Вони по черзі бігають наповнювати склянки, і щоразу фраза «ще по сто!» лунає голосніше й зухваліше.

Далі за столиками така ж сама різномаста публіка.

Ні, випадкових людей тут справді не буває. Навіть ті, хто заходить випити бодай соку біля прилавка, роблять це з такою міною на обличчі, ніби їм сьогодні просто не хочеться засиджуватися і вони зайдуть іншим разом.

Я бачу три можливості. Або розшукуваний тип – чужинець у цьому закладі і тоді ми легко виявимо його; або він нічим не вирізняється з-поміж гулящої публіки і викрити його буде складніше; або ми йдемо хибним шляхом. Останнє видається мені найімовірнішим, але іншої ради ми не маємо, тому сидимо далі, цмулимо свої напої і спостерігаємо.

Десь за півгодини мене пойняла чергова божевільна ідея. Такі думки лізуть у голову тільки тому, хто стомився від бездіяльності й ладен устругнути якусь дурницю, аби не сидіти склавши руки. Усвідомлюючи весь ідіотизм свого вчинку, підходжу до прилавка, замовляю ще кави і з удаваною байдужістю питаю бармена:

– Юрко буде сьогодні?

– Нема його, – кидає бармен, захоплений приготуванням кави по-східному.

– А коли буде? Я йому гроші винен…

Бармен глипає на мене очима.

– Не буде Юрка.

– Ми домовлялися… Я на місяць до Польщі від’їздив. Ось повернувся. Він іще підганяв, казав: терміново…

– Кажу: не буде його! Сидить Юрко…

– Де сидить?

– У тюрмі сидить. – Бармен підсунув мені каву і змахнув гроші з накритого дерматином прилавка.

– Оце так!.. Правда? А за що?

– Не знаю. – Тепер він уже огризався, і я зрозумів: такий більше нічого не скаже.

Цього, до речі, і слід було сподіватися.

Ми простирчали в «Зодіаку» ще години зо три. Декого з тих, хто заходив сюди чи виходив звідси, Алла знала. Іноді комусь із нас здавалося, що хтось своєю поведінкою викликає підозру. Тоді знімалася дискусія, яка завжди закінчувалася відхиленням обговорюваної кандидатури. Кілька разів ми ходили танцювати, щоб хоч якось урізноманітнити перебування тут. Нарешті нам обом це набридло.

– Лише згаяли час, – констатував я на вулиці.

– А ти хотів першого ж дня накрити його? – Алла, здавалося, була сповнена ентузіазму.

– Хочеш сказати, що завтра прийдемо сюди знову?

– А ти хіба проти? Гадаю, тут потрібні тижні…

– І гроші, – докинув я.

Але вона сказала правду. Та й зупинятися на півдорозі я не звик. Хіба що хтось зупинить… Одначе не треба про сумне.

Наступний вечір був копією попереднього. От тільки до бармена я не говорив, хоч той упізнав мене й навіть ледь кивнув. Я згадав телефонну розмову і запропонував Аллі виявляти потенційних жертв, щоб потім стежити за ними. Ця гра розважала нас якийсь час. Та, зрештою, дівчат, що могли дратувати вбивцю своєю поведінкою і провокувати його, набралося з півтора десятка. Марні намагання. Ще один згаяний вечір.

Утретє я вирушив до «Зодіаку» сам. Алла терміново мала писати реферат, бо літературу їй дали тільки на один вечір. Тож вона з головою поринула в науку. Години зо дві я розглядав знайому вже публіку, сьорбаючи остогидлу каву, а потім до мене підсіли двоє. Навіть у сутінку зали я визначив – кавказці. Грузини, вірмени, азербайджанці, чеченці, абхазці, осетини… Скільки їх там ще є… Я їх не розрізняю, для мене вони всі чорні.

– Піривіт, друже! – Зазвичай мене розважає їхній акцент, але не тепер. – Війдім, розмова є.

Сперечатися було безглуздо. Тікати, певен, теж. Устаючи, я помітив, що бармен дивиться на нас. Решті було байдуже.

Хлопців двоє. Не можна сказати, що один з них великий, а другий маленький. Просто один має нормальний, середній, зріст. Такий, як у мене. А другий на голову вищий за нас обох. Традиційна неголеність. Традиційні важкі шкірянки. Традиційні короткі стрижки.

З самого ранку накрапає дощик.

Надворі вогко й холодно, земля під ногами мокра і слизька.

Під конвоєм я йду за будинок, у глухий куток, де вишикувалися контейнери зі сміттям. Тут не темно – згори падає світло з вікон. Усюди люди й вирує життя, та я знаю: якщо почну кричати, жодна душа не зверне уваги, хіба що виткне носа з вікна якийсь цікавий. Тому мені страшно. Це неправда, що люди, які вже заглядали в лице смерті, звикають до такого видовища й не бояться його. Навпаки, вони, як ніхто, мають право тремтіти від страху, бо знають, що це страшно і боятися цього треба.

А я вже ляканий.

Від стіни відокремлюється ще одна постать і наближається до нас.

– Цей? – киває на мене низенький.

У бандюкові, що виринув із темряви, я впізнав приятеля Ольги Суховій. Того самого, що вигнав мене, не давши з нею побалакати.

– Він! – Хлопець наблизився впритул. – Ти мене пам’ятаєш, придурку? Пам’ятаєш, що я тобі обіцяв?

Різкий, сильний і влучний удар під дихало зігнув мене літерою Г. Дух перехопило. Перед очима спалахнули сотні маленьких зірочок.

– Ти чого тут тиняєшся, падло? – Голос наче з-за товстого шару вати. – Ти що винюхуєш? Із Польщі, кажеш, приїхав?

Удар у потилицю, яким можна зламати шию, опустив мене навколішки в багнюку. Удар в обличчя перекинув на бік. Рефлективно затуляю руками живіт. Нога, яка летить просто туди, розбиває годинник на руці. Хтось лупить мене ззаду носаком по куприку. Коліна розпростуються з болю. І от він, гарматний удар у пах. В очах остаточно потемніло. Я перестав відчувати себе на цьому світі і, здавалося, цілу вічність пробув у зовсім іншому вимірі – у такому собі Чорному Вігвамі неподалік Твін Пікса.[3] Та поволі реальність повернулася – разом із болем. Я лежав у грязюці біля контейнерів зі сміттям, а перед самісіньким моїм обличчям громадився тупоносий черевик.

– Ще раз тут побачу – вб’ю! – промовив знайомий голос звідкись згори. – Утяв?

Неміцний копняк у груди – так підбадьорюють охлялого пса.

– Не чую!

– Яс-с-с-но-о-о, – вичавлюю у відповідь, стогнучи.

– От і молодець!

Кроки зачалапали по багнюці, кудись віддаляючись. Тепер можна й звестися на ноги. Виявилося, що це нелегко. Спочатку – навкарачки, потім – ставши на одне коліно…

У голові запаморочилося, до горла підступила нудота, і я знову впав. По голові мене вже били, хоч її берегти треба. Тому тепер і блюю, просто лежачи на боці. Полегшало. На щось зіпертися б… Поряд баки зі сміттям. Та я, хоч і вивалявся у грязюці, гордощів не позбувся. По-собачому дістаюся до стіни і, спираючись на неї руками, зволікаюся на ноги.

Ступати важко: болить побите тіло.

Вихитуючись із боку на бік, накульгую і сторонньому видаюся п’яним. Таке видовище тут звичне, тому на мене ніхто не звертає уваги. Навіть вахтерка в гуртожитку. Відразу йду до вмивальні, бо в коридорі напівтемно. Дзеркала нема, але, щоб побачити, у якому я стані, воно мені й не потрібне. Блакитні джинси в багнюці і, здається, зіпсовані остаточно. Шкірянка начебто ціла, з неї грязюку легко зчистити. Але спочатку треба сполоскати брудні руки й обличчя. Схилившись над раковиною, знову відчуваю памороки й нудоту. Не стримуюся і блюю.

Отаким мене й застав мій новий сусіда Гоша, який зайшов поголитися перед черговим сексуальним походом на жіноцтво. Голився він, до речі, зранку і ввечері: його щетина росла з феноменальною швидкістю, і він цим неабияк пишався.

– П’яний? Нащо пив?

Я повернувся до нього писком.

– Вах! Хто тебе так?

– Не знаю, – на превелику силу відказав я. – У «Зодіаку» якісь козли… Твої земляки, між іншим…

– І за що?

– Звідки я знаю?!

Звісно, я здогадувався, за що. Участь у моїй екзекуції приятеля Ольги Суховій і згадка в розмові про Польщу – а цю казку я розповів лише бармену! – наводили на певні думки, однак навряд чи це треба знати Гоші.

– Просто так у нас не б’ють! – Гоша підніс пальця догори. – Які вони були?

Як міг, обмалював йому всіх трьох. Гоша наморщив лоба, потер підборіддя, машинально пхнув пальця в кухоль із гарячою водою, переконався, очевидно, що вона вистигає, і, вмостившись біля умивальника, з задумою на обличчі заходився голитися.

Мені стало трохи краще. Змив після себе блювоту, скинув куртку, пхнув її під кран, старанно виправ і повісив сохнути на стілець у кімнаті. Тоді зняв джинси, натяг спортивні штани, кинув джинси в тазик, збираючись їх також випрати… Зненацька мене накрила могутня хвиля втоми. Боротися з нею не було ані сил, ані бажання.

І, вдягнений, я заснув на ліжку.

2

Уранці я зрозумів, що на роботу не піду. На обличчі красувався здоровенний синець. І взагалі нило все тіло.

Навряд чи на роботі хто повірить, що я впав. У найкращому разі думатимуть, що напився і гримнувся об двері, у найгіршому – вирискаються аналітики, згадають, що за цю осінь мені вдруге товчуть пику, напевне дійдуть висновку, що це все через ту саму справу, і Чечель струнчитиме мене за порушення офіційної заборони розслідувати вбивства у студмістечку. Скоріш повірять, що грип. Он яка погода за вікном! А такий, як я, запросто може доп’ясти всяких інфекційних хвороб.

Удалим тактичним ходом був мій дзвінок не Валерці, а Танюсі в приймальню. Вона заохала й у телефонному режимі кинулася мене лікувати. Тож я заспокоївся: захист мені забезпечений. Можна до кінця тижня хворіти. Вона муром стоятиме за моє конституційне право на лікування.

Повернувшись із вулиці, я знову завалився спати, але за дві години остаточно прокинувся, сходив по молоко, неквапом поснідав, знайшов у вранішній телепрограмі «Операцію “Ы”», а коли фільм скінчився, звернуло вже на другу.

Виявляється, тяжка праця – неробство в будень.

Пішов по свіжі газети, повернувся в кімнату, вмостився на ліжку й читав їх близько години. Потім узявся до книжки – теж набридло, бо я звик сприймати відпочинок з книжкою як премію після втомного і клопіткого трудового дня.

На початку четвертої я вже не знав, куди себе подіти, а надвечір, знудившись від гаяння часу, почав подумки складати публіцистичну статтю про те, що карати злочинців треба не штрафними роботами, а безділлям. На роботу я радий був бігти хоч завтра, але сліди побоїв, на жаль, не дадуть мені цього зробити ще кілька днів.

Решту дня я пролежав, ганяючи телевізор по каналах.

А на початку десятої з’явився Гоша.

Він був дуже серйозний. Стримано потис руку, обпікши мене поглядом, сповненим підозри.

– Я думаю, що тебе вчора недарма били, – заявив він.

– Отакої! Чого це ти?

– Збирайся, ходім…

– Куди?

– На тебе чекають. Розмова буде.

З його тону я зробив висновок: запитань тепер краще не ставити. Джинси сохнули на батареї, але через спортивні штани я не комплексував. Надягнув куртку, запхав ноги в черевики.

Відчував: мої дії чимось подібні до зборів приреченого на свою останню прогулянку…

Мухтар

1

Я впізнав це місце – кафедра фізичного виховання.

Мені розповідали, що її здали в оренду якимось комерційним структурам. Вони відремонтували все, що можна було відремонтувати, дали ладу басейнові, завезли й установили гімнастичні тренажери. Тепер студенти ходили сюди тільки в певні години. Решту часу тут працювали платні зали, де охочі вправлялися в боротьбі й атлетичній гімнастиці. Діти районних бізнесменів відвідували басейн. Незабаром наймачі мали добудувати й сауну.

Виш отримував за оренду приміщення пристойні гроші, тож адміністрація не заперечувала, хоч те, що за цим усім стоїть організована злочинність, не викликало сумнівів. Та цього особливо ніхто й не приховував.

Біля входу на нас чекали двоє моїх учорашніх знайомих. Вони про щось перемовилися своєю мовою з Гошею, і далі ми пішли всі разом. Коло дверей, що вели до гімнастичної зали, мене знехотя обшукав низенький кавказець. Усім своїм виглядом він показував, що робить це лише для годиться.

Гоша прочинив двері – і ми зайшли до зали. Там був тільки один чоловік, голий до пояса. Він крутив педалі велотренажера, хвилин із десять не звертаючи на нас ніякісінької уваги. А тоді спинився, шумно видихнув і зліз на підлогу. На ньому були спортивні штани «Адидас» і кросівки «Рибок». Тренувальна куртка недбало висіла на шведській стінці. Він зняв її, витер нею мокрий від поту волохатий тулуб, накинув її на плечі й наблизився.

Кавказець мав тридцять із гаком років. Середній на зріст, кремезний, широкоплечий. Ходою скидався на мірного орангутанга, та його очі, на відміну від мавпячих, були проникливі й розумні.

– Здрастуй, дорогий! – Він коротко, але міцно потис мою руку, кинувши на мене допитливим оком. – Ось ти який! Присядь, розмова буде.

Він умостився на найближчий до нього тренажер і кивнув головою на стільчик у кутку. Там лежала мобілка. Низенький узяв трубку, набрав якийсь номер, щось пробурмотів, потім зіперся на стіну й утупився в мене. Я взяв стільчика, поставив його навпроти розмовника і сів.

Якийсь час ми мовчки дивилися один на одного. Я витримав його погляд, і в моїх думках невідь-чому майнула вичитана в якійсь книжці фраза: «Якщо звір ладнається напасти на вас, ні в якому разі не тікайте від нього, бо хижак звик наздоганяти свою жертву. Зупиніться й зирніть звірові просто в очі. Тварини бояться людського погляду».

– Мене звуть Мухтар, – заговорив кавказець із м’яким, навіть приємним, акцентом. – Учора ввечері з тобою розбиралися мої люди. Гоша – мій земляк. Він прийшов до мене, щоб дізнатися, в чому річ, і вимагав справедливості. Але мої люди сказали мені: ти поводишся підозріло, цікавишся барменом Юрою, тож з’явилося припущення, що ти лягавий, який збирає забраклі докази проти Юри, щоб остаточно втопити його, а потім і всіх нас. Ми ж тут пов’язані між собою. «Зодіак» – моя територія.

До зали зайшов приятель Ольги Суховій. Теж у спортивному костюмі, з мокрою головою – очевидно, з басейну. Він недбало бавився мобілкою. Мабуть, це саме його викликав низенький.

– Ось Ігор тебе запримітив, – кивнув на нього Мухтар. – Каже, що ти давно тут крутишся, винюхуєш щось, питання всякі ставиш. Так от, мій земляк Гоша поручився за тебе. Сказав, що ти порядна людина, дав тверде чоловіче слово. Якщо він помилився в тобі, то вкрив свою голову ганьбою. Значить, ти підвів його. Ти гість, який заплямував честь господаря, а за честь земляка я стоятиму горою. Та як доведеш мені, що ти порядна людина і що з тобою повелися несправедливо, я покараю своїх людей… А як ні, то кари зазнаєш ти. Слухаю тебе, дорогий.

Мухтар скінчив свій монолог і схрестив руки на грудях, наготувавшись слухати. Мені стало незатишно. Потилицею я відчував пронизливий погляд Ігоря і був певен: саме він заварив цю кашу.

– Нехай усі вийдуть.

– Навіщо? Дорогий, я не маю секретів від своїх людей.

– Я теж не маю секретів. Просто якщо я попрошу вийти одного з них – того, кому справді не треба слухати всього, що я казатиму, це витлумачать неправильно. Тому хай вийдуть усі. Ми поговоримо наодинці, а далі вже сам вирішиш, який буде присуд.

– Кого ти маєш на увазі?

– Я можу лише повторити своє прохання.

Мухтар скривив рота, зобразивши подобу усмішки.

– Гаразд, мені вже цікаво. – Він кивнув на двері, і всі четверо вийшли з зали, косуючи на мене несхвально і, я б сказав, навіть вороже. – Ми самі, дорогий. Кажи.

…П’ять метрів від краю трампліна до прозорої води. Видно кахляне дно басейну, тож і мови бути не може про стрибок сторч головою. Навіть солдатиком страшно. Ноги приросли до краю, страх розбитися об дно сковує рухи, а ззаду – шепотіння інструктора: «Вдихни глибоко, вдихни – і вперед! Головне – вдихнути, а потім само собою все вийде, головне – вдихнути…»

Глибокий вдих – і вперед!

– Я журналіст. – Я видобув посвідчення з кишені спортивних штанів – цікаво, як воно сюди потрапило. – На початку вересня я мало не опинився на місці бармена. З дурного розуму, під чаркою, випадково… Мені пощастило. Але я бачив, що ментам заплутати і зламати людину – дрібничка. – Тут я згадав, що запхав посвідчення в штани, коли прав куртку. – Мене безпосередньо зачепила ця справа. Спочатку я стежив за розслідуванням, писав. Потім, коли бармена посадили, довго думав і сумнівався. А згодом іще одну дівчину вбили. Менти це за самогубство видали. Їм же невигідно такі помилки визнавати. Ну і нарешті вбивця мені зателефонував. Сказав: не хотів бармена підставляти. І, щоб довести, що Юра не винен, убиватиме далі. Якщо я викрию справжнього вбивцю, то врятую людей і допоможу витягти бармена. Кажу ж тобі, я майже був на його місці, і невідомо, чи рятував би хто мене.

Я замовк, чекаючи запитань – час їм уже з’явитися б.

Мухтар мовчки крутнув у руках моє посвідчення, простяг його мені й зіперся руками на розчепірені коліна.

– Так, тут якийсь шакал убиває гарних дівчат. Я хотів би випустити тельбухи цьому шакалові, вирізати в нього серце. Тільки я тут хазяїн – і то не можу його знайти. Хоч і шкода мені Юрка. Непоганий хлопець, чоловік. Я тобі більше скажу, – очі його ледь примружилися, – боюся, що бармен почне виказувати всіх нас, щоб бодай якось виправдати себе. Хлопець добрий, то правда. Але перед лицем смерті людина слабка. Зрозуміло, що Юрка не розстріляють, одначе посадять назавжди, а це дорівнює смерті. Для чоловіка це образа. Тому я теж хотів би його звідти витягти. А тепер, дорогий, скажи дві речі: як ти думаєш ловити цього підлого шакала і чому нашої розмови не можна було чути моїм людям?

Глибокий вдих – і…

– З другого почну. Один із них не хоче, щоб знайшли справжнього вбивцю. Не через те, що з ним пов’язаний. До смертей він непричетний. Бармена не підставляв. Але є людина, яка може постраждати, якщо вбивцю буде знайдено. А людина ця – близький друг твого бійця.

– Про кого ти?

– Вибач, не скажу. Я можу й помилятися. Навіщо мені ворог?

Мухтар потер перенісся вказівним пальцем.

– Ти не дурень, дорогий. Добре, про це більше не говоритимемо. Відповідай на перше запитання.

Він вислухав мою версію мовчки. Вогники азарту блищали в його очах.

– Мені цікаво. Дуже цікаво. Розкажеш це і моїм людям – разом придумаємо щось.

Він увімкнув музику й гукнув інших.

2

– Спочатку він вибачився за своїх головорізів, але обмовився, що провини за собою не відчуває, бо я справді поводився підозріло.

– Нехай. Але з якого дива ти мусиш здавати справу тому Мухтарові?!

Алла сказала, що чотири рази за вечір прибігала до мене і, вкотре не заставши мене в кімнаті, запанікувала. Моя розповідь про події останньої доби не заспокоїла її – навпаки, перелякала. Вона не чекала, що до справи долучаться місцеві бандити, які наганяли на неї холоду самим своїм виглядом. Я запевнив, що про її участь у розслідуванні не прохопився й словом, і Аллі трохи попустило. А міцна кава остаточно повернула їй упевненість у собі.

– Добре. Тут ніхто не винен. Далі таке: Мухтар змусив мене ще раз викласти свій план затримання маніяка і зобов’язав своїх нукерів у всьому пособляти мені і прикривати мене, коли буде така потреба. Чому він зголосився на це, ти знаєш. Я висловив побоювання, що про ці наші заходи завтра буде знати коли й не ціле студмістечко, то принаймні весь «Зодіак». Уяви собі – Мухтар образився!

– Ще б пак! Гадаю, ти образив його гідність недовірою.

– Про Ігоря я промовчав. Спробую сам упоратися з ним. Може, він заспокоїться, бо ж тепер його бос – мій протектор. З іншими двома проблем не буде. Одного звуть Алик, другого, як не смішно, – теж Алик. І, щоб не плутатися, нижчого на зріст називають Маленький Алик. Чим вони можуть допомогти реально, поки що не знаю. Побачимо. Хай там як, але змінити я вже нічого не можу.

– А що Гоша?

– О-о, він загорівся! На нього, щоправда, Мухтарів наказ не поширюється. Але він і так братиме активну участь.

Я змовк, а тоді задумливо вилив кавову гущу на блюдце й повозив по ній ложечкою.

– Гадаєш? – усміхнулася Алла.

– Я б не проти дізнатися, що з того всього вийде. – Моя усмішка була сумна. – Такого наробив… Ну, нічого. Пусте. – Ложечка ляпнула по гущі. – Як казав легендарний політрук Клочков, відступати нема куди, позаду – Москва, прости Господи!

Знову «Зодіак»

1

Я кивнув барменові.

Той кивнув у відповідь. Кава, коньяк, бутерброди. Четвертий вечір те саме. І, найімовірніше, знову намарне.

Спочатку обидва Алики аж палали жадобою діяльності. У перший вечір нашого спільного, так би мовити, чергування вони замучили мене, вишукуючи в натовпі підозрілих відвідувачів. Їм кортіло знайти вбивцю блискавично, одначе цього разу не пощастило. Усі, на їхню думку, підозрілі особи сподівань не справдили. А що гарячі кавказькі голови швидко холонуть, то другого вечора обидва Алики глипали на всі боки з меншим ентузіазмом.

Ігор, якого я не без підстав побоювався, ще під час наради в Мухтара висміяв мене. І тепер у «Зодіаку» я ловив на собі його глузливі погляди, проте контактувати зі мною йому явно не хотілося.

Алики пили пиво й лопотіли по-своєму. Часом до них підходили знайомці і щось шепотіли, часом вони разом або поодинці відвихалися у справах. Незабаром вони зовсім збайдужіють до пошуків маніяка-вбивці. Мухтар, не дочекавшись результатів, запросто може взяти мене за карк, як послідущого недоумка, що крутиться під ногами зі своїми божевільними ідеями і знає про деякі речі більше, ніж слід знати людям. Або подумає, що безглузді пошуки – то лише вигадка, а придурок з документами журналіста (тобто я) прагне підкопатися під…

Маленький Алик смикнув мене за рукав.

– Дивися! Отого бачиш?

Таких «дивися!» було вже багато, але цього разу інтонація Маленького Алика зовсім інша, він навіть говорить пошепки. І приятель його, Алик, увесь якось напружився. Я глянув туди, куди показували. І затамував дух. Як той, хто відчуває, що результат його довгої й важкої праці дуже близький, і забобонно боїться дихнути, бо можна все зіпсувати…

Хлопець у довгому коричневому плащі. Високий… хоч, мабуть, його зріст трохи вищий від середнього. Просто плащ створює таке відчуття… Широкоплечий… Руки на прилавку, правиця крутить склянку з горілкою… Великі руки…

Вони здаються тобі великими, ти хочеш, щоб це був ВІН…

Так, великі руки. І головне – поведінка. Голова, ледь утягнута в плечі, раз у раз повертається туди-сюди. Очі, безперечно, вишукують щось чи когось у напівтемряві бару.

Невже?!

Узагалі-то його дивна поведінка впадає в око лише мені. Я, по-перше, сиджу тут уже тиждень і різницю між тим, як поводяться завсідники «Зодіаку» та інших таких закладів і хлопець у коричневому плащі, завважити можу. А по-друге, я хочу завважити цю різницю.

Насправді ж чоловік той непримітний, як герой Патрика Зюскінда парфумер Гренуй, – істота без запаху. Увагу до себе не привертає. На нього теж ніхто не зважає. Крім мене й обох Аликів, що враз спалахнули вогнем азарту. Вони теж знають, як поводяться нормальні люди, тому й завважили щось дивне в поглядах хлопця у коричневому плащі.

Він?

Не він?

Хлопець допив горілку, заїв шоколадкою, замовив ще випити, знов постояв хвилин із п’ятнадцять, крутячи склянку в руці й зиркаючи на тих, хто сидів за столиками і стояв біля прилавка.

– Я його не знаю, – промовив Алик.

– І я, – відгукнувся Маленький Алик. – Бачив тут. От тільки не знаю, хто він і де живе.

Я промовчав. Раптом стало незатишно. Спокійно, тільки без паніки…

Дивний хлопець допив чергову порцію, доїв свій шоколад і пішов до танцювальної зали, де повільно, але впевнено розгорталися веселощі, що досягнуть свого апогею близько півночі. Я підвівся, щоб простежити за ним, та Маленький Алик стримав мене:

– Нікуди не дінеться. Можемо злякати.

Справді, дивний хлопець повернувся за півгодини, які видалися мені щонайменше добою. Він був сам. Замовив горілки. Знову постояв, позиркав довкола себе, покрутив у руці склянку, випив, видобув із кишені пакетик з жуйкою, поклав до рота одну пластинку… Чорт! Мені здалося чи він витріщився на мене?! І жест якийсь… Щось у ньому не теє…

Він чи не він?

Дивний хлопець знову зник серед танцюристів. Цього разу його не було довше. Майже годину. А потім… потім до виходу пішло дівчисько – чорнявка в червоній куртці. Яскрава помада робила її губи помітними навіть при такому тьмяному світлі. Ефектна тітонька, як сказав би Валерка.

Над моїм вухом прицмокнув губами котрийсь із Аликів. За чорнявкою на певній відстані йшов дивний хлопець. Він уже не роззирався врізнобіч. Руки – в кишенях плаща. Голова ввібрана в плечі.

Ось воно!

Ми всі троє підхопилися. Алик мало не перекинув стільця. Наша компанія привернула увагу, але тепер це не важливо. Швидше за ним!

Накрапав дощ, який уранці був іще мокрим снігом. Чорнявка впевнено прямувала до третього гуртожитку. Хлопець дріботів за нею на певній відстані. Ми теж тримали дистанцію, насилу переборюючи себе, щоб не побігти. Коло третьої гуртяги чорнявка зупинилася. Дивний хлопець теж стишив ходу. Ми взагалі стали. Важке дихання Алика, змішане з коньячними випарами, обдавало мені ліву щоку. Чорнявка легко збігла сходинками вгору і зникла за дверима. Дивний хлопець рушив за нею. Коли за ними зачинилися двері, ми, не вмовляючись, побігли.

Чорнявка телефонувала комусь, зупинившись біля вахти. Дивний хлопець тупцяв поруч, біля поштових скриньок. Потім пішов сходами нагору. Ми розгублено перезирнулися, але рушили за ним. Він не звертав на нас уваги. На третьому поверсі повернув у коридор, дістаючи на ходу ключ, відімкнув одну з кімнат і зник за дверима.

Триста десята кімната. Номер нащось обведений кульковою ручкою.

І що далі?

Чорнявка, проминувши нас, зійшла на четвертий поверх. Три пари здивованих очей простежили за нею. Потім дві пари очей утупилися в мене. Чекаючи пояснень, чому явний маніяк не кинувся на гарну дівчину.

– Дивно все.

Вони погодилися. Маленький Алик почухав потилицю, силкуючись пригадати, хто з його знайомців мешкає в цьому людському мурашнику. Надумавши, він зійшов на один поверх нижче.

За півгодини, коли нам з Аликом уже набридло тупцяти між поверхами і снувати безглузді версії, знизу пролунав такий дикий регіт, що, здавалося, здригнулися зведені ще за Брежнєва стіни.

Реготав Маленький Алик.

Нічого доброго такий сміх не віщував.

Спустившись на другий поверх, ми побачили, що Маленький Алик сидить на брудній підлозі, спиною привалившись до стіни й закинувши голову, а на порозі однієї з кімнат стоїть хлопець і регоче, дивлячись на нього, тільки безгучним сміхом. Із кімнат витикаються цікаві голови.

Побачивши нас, Маленький Алик зареготав іще дужче.

– Якого біса? – Алик копнув його ногою в сідницю.

Маленький Алик устав. Напад сміху помалу минув. Тепер наш приятель міг виразно говорити.

– Знаєш, хто оте чмо? Детектив ти, твою мать! – звернувся він насамперед до мене. – Його тут півгуртяги знає! Вітя Бєлов його звуть! Гомик він! Смердючий педрило! Ой, не можу!

Тепер дуетом з ним зареготав і Алик.

2

– Не журися ти! Всяке буває!

Попервах Алла не стрималася і теж пирхнула в кулак, але, побачивши в моїх очах недобрий вогник, опанувала себе.

– Я вмиваю руки! Досить! Догрався!

– Та годі тобі! Ще нічого не зрозуміло. Цілком можливо, що гомосексуаліст ненавидить жінок і вбиває їх. Хіба цього не можна припустити?

– З мене всі сміються. Від учорашнього вечора серйозно мене ці хлопчики не сприймають. Клюнув на тихомирного гомика. Знайшов у «Зодіаку» маніяка-вбивцю. Ні, досить!

– Не ти його помітив…

– І взагалі – вся моя теорія зійшла вчора нанівець. Оце так пошуки дивних хлопців! Кандидати, бляха-муха, в маніяки… Вітя цей – другокурсник істфаку. Пацани, що жили з ним рік, розкусили його. Пасивний. Чіплявся якось до сусіда по кімнаті. Не знаю, як вони там крутонулися, – тільки тепер Вітя сам у кімнаті живе. Ходить у всякі модні місця, партнерів вишукує. Братів, так би мовити, по розуму. Знаємо, в якому місці в них розум… Напевне, в «Зодіаку» теж партнерів надибував. А що за дівкою пішов, то він просто так за нею міг іти. Їм же по дорозі: в одній гуртязі живуть. Його запросто в «Зодіаку» могли послати куди далі, тому й поспішав. Мабуть, підкотився до когось на танцях невдало. Пасивні педики – народ м’який…

З цією чортовою справою я вже двічі дав маху й пошився в дурні. Досить навіть для мене! Крапка! Здаюся!

Алла погладила мене по щоці.

– Не треба мене жаліти! Я гордий!

– Здався ти мені! Жаліти його!..

– Завтра перебираюся звідси й забиваю на все! Мене он на роботі чекають не дочекаються…

– Ну й чорт із нею, з цією справою! Ми з тобою знаємо, що бармен не винен. Усе, що могли, зробили. Вбивця на волі. Він обіцяв себе виявити. Виявить – міліція знову заметушиться. Їм же гірше буде, чи не так?

Вона таки має рацію. Хай усе йде своєю чергою. Нічого тут не зміниш. Я кивнув, погоджуючись із Аллою.

– Ти сьогодні збираєшся махати звідси?

– Пізно вже. Через усе місто їхати не хочеться…

– Тоді, може, сходиш зі мною в гості? У подружки день народження. Заразом і розвієшся. А потім мене проведеш додому. – Наші очі зустрілися. – Вночі небезпечно. Ми ж це знаємо…

Знову гуртяга

У гуртожитку нічого не міняється.

Якщо на день народження гостей запросили на шосту, то вони приходять на початку восьмої, що дуже тішить господарів, які до шостої встигають зробити лише половину всіх приготувань, але все одно поспішають: а що, як хтось пунктуальний і прийде вчасно?

Ми з Аллою з’явилися другими. На ліжку вже сиділи дві дівчинки й гортали «Наталі». Іменинниця чистила на кухні картоплю. Знайомство, усмішки, вибачення. Як старий гуртожитський вовк, миттю беру ніж – і картоплини опиняються в надійних руках.

Коли ми з іменинницею покришили їх у білу велику каструлю, надбігла чергова партія гостей – четверо хлопців. Потиски рук – і двоє з них ідуть по другий стіл та салатницю до якоїсь Галі, повертаються зі столом у її супроводі, а їхня супутниця тягне силу-силенну всякого посуду, повідомляючи на ходу, що салатниці немає – розбилася – і треба щось придумати.

І от столи вже зсунуто. Іменинниця Рита, Алла і Галя миттю накривають на стіл. Двоє дівчат, як і раніше, заглиблені в журнал. Коли страви вже на столі, приходять іще гості – дві пари. Одна з них явно сімейна: в супутниці високого чорнявця помітно випинається живіт. Знайомство, усмішки. Вагітну засипають запитаннями на кшталт «ну, як?» і «а коли?». Іменинниця Рита запрошує всіх до столу. Якихось Колю з Любою вирішують не чекати. Розсілися. Бракує тарілок. Галя приносить ще. Тепер не вистачає склянок. Ми з Аллою зголошуємося пити з однієї. Мій сусіда й новий знайомець Гена пропонує з ним пити з однієї склянки, бо Алла, як він знає, горілки не п’є. Умовилися. Налили.

Тост за іменинницю: «Щастя, здоров’я, кохання, всього найкращого!» Випили. Горілка приємно гріє, розслабляє. Перші десять хвилин усі жують. Між першою і другою… Сорок п’ять секунд минуло… Іменинниця обурюється, що ніхто не скуштував салату, і всі активно та демонстративно починають їсти салат із тертих буряків.

Розмови, періодичні вибухи сміху з приводу, зрозумілому лише цій компанії, плітки, переважно про Колю й Любу. Анекдоти. Розповідаю кілька смішних, привертаю увагу.

«Цікаво журналістом працювати?» – «Всяко буває…» – «За кордон посилають?» – «Тут цікавіше». – «Зате там більше платять!» – «Своїм більше. Наші там не потрібні».

Обмовився, що якось брав інтерв’ю в Славка Вакарчука. Жіноча половина пожвавилася: «Ну-ну!..»

Мій тост за іменинницю і знайомство. Випили.

Дві дівчини знову взялися до «Наталі». Хтось із хлопців пропонує вже танцювати, починають ганяти приймач, шукаючи актуальну для такого дійства музичну станцію.

Рита нагадує, що стигне картопля. Випили під картоплю.

Закуски й горілку переставляють на один стіл, другий відносять до Галі.

Музика. «Океан Ельзи», «Боні-М», Вєрка Сердючка, Емінем, Валерія, «ВВ», Кіркоров, Михайло Круг, Потап і Настя Каменських…

Я остаточно розслабився і забув про все. Не було Мухтара, Ігоря. Убивств теж не було.

Були, були, але чому вони тебе цікавили?

Я ж був таким самим студентом кілька років тому.

Хоч давно, дуже давно ти був студентом, Шкарадо!

Мені тепер напрочуд добре. Я трошки п’яний, і атмосфера, яку я колись так любив, поглинула мене з головою.

Для танців вимкнули світло і створили інтим за допомогою настільної лампи в кутку. Коло неї пліч-о-пліч умостилися дівчата з журналом «Наталі», тоді як вагітна поринула у веселощі. Гості чоловічої статі спочатку тягли шанувальниць жіночого журналу танцювати, а потім махнули на них рукою.

У самісінький розпал танців з’явилися довгождані Коля з Любою. Люба, вибачившись, піднесла іменинниці букет троянд. Коля мало не схибив, ставлячи на стіл шампанське. З’явився привід знову сісти й випити.

Улаштувалися навколо одного стола: до Галі вже ніхто не пішов. Дівчата з журналом посунулися до краю ліжка, даючи місце тим, хто хоче їсти й пити. Самі вони щось захоплено обговорювали.

Штрафна. Тост від тих, хто запізнився. Далі вже пили неорганізовано, хто хотів.

Хлопці вийшли в коридор перекурити, я пішов за ними – не стовбичити ж у жіночому товаристві!

У кінці коридору інші хлопці встановлювали на стільці допотопний магнітофон. Судячи з усього, там теж гулянка. Мало хіба причин гуляти в суботу! Коли ми заходили назад, від децибелів струснувся коридор.

Знову випили. Постукавши, заглянув патлатий тип у окулярах, вибачився й попросив у Рити якісь свої диски. Йому нагадали, що Рита – іменинниця, й запросили до столу. Почули запрошення у відповідь: окуляристому патлачеві, виявляється, нині аж двадцять один.

Два свята стихійно злилися в одне. Частина коридору обернулася на дискотеку. Невідь-звідки з’явилися солдати. Явно самовольці. Шукали знайомих дівчаток. Їм хтось пояснив, що вони помилилися гуртожитком. Вони не дуже засмутилися: тут теж дівчата є, випити пропонують, музика – нівроку! За п’ятнадцять хвилин вони вже танцювали в загальному колі.

З горішнього поверху спускалися два негри.

Саме в цю мить патлатий знайшов реп, а солдати спробували були відтворити цей стиль. Видно, негри образилися, так би мовити, за державу, бо обидва синхронно почали танцювати. Їх одразу оточили, підбадьорюючи оплесками. За десять хвилин патлач, уже добряче підпилий, запрошував їх за свій стіл.

Народ пожвавився – екзотика. Солдати похмуро косували на негрів, одним вухом я вловив неполіткоректну розмову про те, що «ці руберойди прийшли до наших, сука, дівок». Скоро вояки почали присікуватися до негрів. Мій новий знайомець Гена запропонував солдатам «не виступати». Один із негрів, що встиг уже захмеліти, сказав на адресу одного з солдатів незрозумілу в загальному гармидері й гуркоті музики фразу, в якій були слова «софсєм глюпій, підарас». Запахло скандалом. Компанії, які нещодавно браталися, почали швидко розтікатися. Ритині гості збиралися додому.

– Ходім, – почув я просто коло вуха.

М’яка Аллина рука лягла на мою.

Алла… Я чи випив більше, ніж треба, і мені здалося, що в танці вона притислася до мене трохи сильніше, ніж просто партнерка, чи вона справді… І запах її волосся… І руки… І це інтимне «ходім»… Ні, я таки хильнув зайвого!

– Ага, вже час.

Прощаємося.

«Так, було приємно». – «Дякую, зайдемо». – «Щасти».

– Ти мене проведеш?

Надворі дощ і холодний вітер. Упрілий від танців і випитого, я зіщулююся. Вона бере мене під руку, ледь притуляється до мене. Може, її від випитого хитає? Скільки тим жінкам треба!

– Авжеж, проведу. Ми ж обоє знаємо, хто може чатувати на дівчину, яка самотньо йде в нічній темряві.

– Я б на твоєму місці не жартувала з цього приводу.

– Ти думаєш, я жартую?

Я зупинився і підсвідомо, не бажаючи того, взяв її за плечі й розвернув до себе. Вона на якусь мить поточилася, а тоді схопилася за мене, щоб не впасти…

Ми стояли під бридким листопадовим дощем і дивились одне на одного, бачачи в напівтемряві лише обриси облич. Потім я нахилився, губи торкнулися її щоки. Вона повернула обличчя, підставляючи мені свої губи. І начхати на вогкість, морок і всяких маніяків!..

…Вона нагадала, що в кімнаті живе сама після загибелі подруги Тані. Я відказав, що якби не подруга, то ми не познайомилися б. Вона промовила: «Краще б Таня була жива…» А я промовчав. Слів не було. Та й не потрібні вони, ті зайві слова, коли здійснюється заповітна мрія кожного без винятку чоловіка.

Жінка сама запрошує до себе.

Преферанс

1

– Я, здається, розкусила твій сон.

Ми, звичайно, були самі. Та, мабуть, ніч – це така пора доби, коли просто не можеш розмовляти інакше, ніж пошепки.

– Який сон?

– Пам’ятаєш, ти мені розповідав? Темний коридор і примари…

– А-а-а… Ну їх до біса! Дурниці! Невже в цьому неодмінно треба шукати якогось сенсу?

Вона завовтузилася поряд, умощуючись зручніше.

– У тебе хоч раз було таке: ідеш вулицею, когось зустрічаєш, відчиняєш, наприклад, двері, заходиш кудись – і раптом здається, що ти це все вже бачив, переживав?

– Та було кілька разів…

– Я читала про це. Сон – це підсвідомість, паралельний світ, куди ми потрапляємо лише тоді, коли спимо, тобто цілком розслаблюємося. Реальність уві сні трансформується…

– Надто вже мудровано для такого типа, як я.

– Гаразд. Коротше кажучи, снів ми не запам’ятовуємо, чи не так? Найяскравіші з них пам’ятаємо щонайбільше кілька днів. І буває так, що сон повторюється наяву, викликаючи смутні спогади… Або, навпаки, реальні події знаходять інше трактування або й дальший розвиток уві сні.

– До чого ця лекція?

– Ти бачив п’ять привидів. Вони скидалися на жіночі силуети, так?

Моя рука пестила оксамитову шкіру її стану.

– Ну.

– Ти розповідав мені про це перед тим, як убили п’яту дівчину. Цілком можливо, що ти уві сні передбачив це вбивство.

– Яка бридня! – вигукнув я. – Ти що, серйозно?

– Одна жінка загубила паспорт, а згодом уві сні побачила, як кладе його під купу старих листівок у спідню шухляду письмового стола. Вранці висунула її – паспорт був там. Я в телевізорі бачила.

– Морочать голову людям усякі, бляха, маразматики!

Вона лягла так, щоб її груди торкалися моїх. У темряві я бачив тільки обриси її обличчя.

– Я сама не дуже вірю, але чому б не припустити таке? Я ж головного не сказала – смертей, напевне, більше не буде!

– Ти справді схиблена на цій історії. Вигадуєш усілякі нісенітниці, потойбічні сили приплутуєш. Дитячий садок!

– Не треба кричати. – Її груди терлися об мої, а м’яка долоня пестила мою щоку. – Послухай краще уважно: ти, як я вже казала, бачив п’ять примар, а вбивств на той час сталося лише чотири. І ось – п’ята смерть. Якби їх мало бути більше, ти зустрів би у своєму сні не п’ять, а шість, сім, вісім привидів…

– Не мели дурниць. Я пам’ятаю телефонну розмову. Він читає нашу газету. Звернися до нього з її шпальт і скажи, що, згідно з тлумаченням снів журналіста Шкаради, ви, невідомий убивце, не повинні більше вбивати молодих і вродливих…

Її долоня затулила мої вуста.

– Не треба блазнювати. Вбито мою подругу. У її вбивстві могли звинуватити тебе. Ти знаєш, що вбивця існує і що він на волі, а присуду чекає невинний хлопець. І хочеш махнути на все рукою? Хіба це по-чоловічому?

Моя рука вже тримає її груди. Я відчуваю, як твердіє пипка, й вільною рукою забираю від свого рота її руку.

– А що ти пропонуєш?

– Я багато думала над твоєю версією, – млосно прошепотіла вона, і я здивовано завважив: її збуджують не мої руки, а розмова про вбивства. – Твоя правда. Ми, напевне, маємо справу зі страшенно закомплексованим чоловіком, і комплекси в нього, без сумніву, на сексуальному ґрунті. Але я знайшла помилку… Одну істотну помилку в твоїх… в твоїх міркуваннях. Ні, не тепер. – Вона ухилилася від поцілунку, але я вже добряче розпалився і насилу контролював себе, бо Аллине тіло відповідало на мої пестощі, дарма що її думки текли в зовсім іншому напрямку. – Не тепер. Ну стривай… Ну думати ж заважаєш… Ну… О-о-о!

2

…До розмови вона змогла повернутися лише за годину…

3

Тепер я, розслаблений і задоволений, наготувався слухати будь-що.

– Отож, я про твою помилку. Ти не взяв до уваги того, що закомплексована людина уникає товариства. Коло його спілкування обмежене. Ти припустив, що він стирчить вечорами в «Зодіаку». Але там сама атмосфера має викликати в нього нудоту. Річ у тому, що людині важко подолати комплекси, а спроба зробити це тільки поглиблює їх. Згоден?

У її просторікуваннях була певна логіка.

– Гаразд, а як же він тоді обирає жертв?

– А от якщо ми зрозуміємо це, – вона звелася на лікті й тицьнула мене пальцем у груди, – то дізнаємося, де його шукати, а потім – і хто він.

У мені знову прокинувся азарт. Я навіть сів на ліжку, поклавши під спину подушку. Алла вмостилася так само, тільки на протилежному боці ліжка. Світла не вмикали: у темряві думалося легше.

Мовчанку, що тяглася близько п’ятнадцяти хвилин, порушив я.

– Усі п’ять убитих дівчат, як я вже казав, не були знайомі. І все ж таки вбивця не обирав їх навмання. Щось їх об’єднувало.

– «Зодіак»?

– Але якщо він не завсідник «Зодіаку», то…

– …то має джерело, з якого надходить інформація про дівчат, що його цікавлять. – Алла немовби читала мої думки. – Він, судячи з усього, уникає жіночого товариства. Та й навряд чи жінки при ньому пліткували б одна про одну. Лишається чоловіче товариство. Ось де нас, дівок, на зубах перетирають!

– До того ж, – я подався вперед, боячись згубити логічну послідовність думок, – це має бути одна людина або гурт людей, які постійно товчуться в «Зодіаку», бо ми домовилися, що саме він об’єднує всіх загиблих. А хто буває в барі частіше… – Я раптом сам злякався того, що спало мені на думку. – Частіше від працівників самого бару?! Адже за життям бару завжди спостерігає бармен!

Алла заплескала в долоні. Після перешептів оплески видалися неприродно гучними.

– Барменів двоє – Юрко і Сашко. Працюють…

– Працювали, – виправила Алла. – Не забувай, що один уже сидить.

– Так, справді. Працювали змінами. Жили в одній кімнаті, у чотирнадцятій гуртязі. Там блокова система. І що їх може пов’язувати з убивцею дівчат?

– Припустімо, він їхній знайомець. Не надто близький, а то б його відразу розкусили. Але з ним вони спілкуються мало не щодня… Сусіда.

– Знову «припустімо»?

– А в нас тут усе – самі припущення! Отже, вони живуть поруч. В одному блоці або в сусідніх, бо чоловік, якого ми шукаємо, знову-таки згідно з нашими припущеннями, спілкується з вузьким колом людей. І то тільки з потреби. До такого кола, безперечно, належать сусіди по гуртожитку.

– Поки що логічно. І що, вони навмисне розповідали йому?…

– Та ні! Просто теревенили, згадували всякі історії. Звичайнісінькі собі плітки. Найімовірніше, ніхто з них і гадки не мав, що один зі слухачів зробить свої збочені висновки. От тільки вбивця наш – людина не їхнього кола. Значить, щось іще має об’єднувати їх…

Знову мовчанка.

Раптом я згадав дещо зі свого гуртожитського побуту. А що в нас усе ґрунтується на самих припущеннях, то чому б не припустити ще раз?…

– Я жив два роки з Шуриком Стрєльцовим. Він умів у преферанс грати, і гуртожитські преферансисти його завжди запрошували до себе за компанію. От тільки зовсім різні вони всі були, тож і компанії мали різні. Вони, коли в коридорах зустрічалися, хіба що віталися один з одним. Говорити не було про що.

– І ти хочеш сказати…

– Сусіди могли просто запрошувати вбивцю грати в преферанс, чи в шахи, чи в нарди, чи й у покер. За компанію. Дурна, звичайно, версія, та іншої поки що нема.

– Не така вже й дурна. Моя знайома одяг плете, то до неї півгуртяги по консультацію бігає. Суто ділові стосунки. А за картами хлопці і справді можуть базікати про все. Дівчата теж за плетивом язичать. Слухай, невже ми знайшли його?

Вона перебралася до мене, намацала дріт настільної лампи й увімкнула світло. Ми дивилися одне на одного й усміхалися. І я здогадувався, що наші усмішки дзеркально повторюють одна одну.

Версія безглузда. Виворожена на кавовій гущі. Вилами по воді писана. Усі факти висмоктано з пальця. Але чому нам так весело, якщо ми обидвоє усвідомлюємо хисткість усіх припущень? А тому, що народжена ідея – виплід думання. Ми не сидимо склавши руки. Ми думаємо і діємо. Нам нема чим собі дорікнути.

4

Двері відчинив товстий хлопчисько в окулярах з грубим склом. Можливо, він був навіть старший за мене, але видавався справжнім хлопчиськом.

– Серьога вдома? – дурнувато всміхнувшись, запитав я.

– Який Серьога? Ви, мабуть, помилилися.

Його голос мало скидався на чоловічий. Та й сам він був якийсь переляканий.

– А нам сказали, що Серьога в сто сорок шостій живе. – Я якнайстаранніше вдавав із себе підпилого гуляку, а Алла явно перегравала, повиснувши на моїй руці в ролі захмелілої подружки.

– Ні, я тут живу, – сумно повідомив чотириокий.

– А Серьога де живе?

– Який?

– Петренко, – прізвище, як і ім’я, я ляпнув навмання.

– Катю, – чотириокий повернувся до когось у кімнаті, – ти Серьогу Петренка знаєш?

Мабуть, та, до якої він звертався, мовчки похитала головою, бо хлопчисько знову повернувся до нас і так само сумно промовив:

– Ви помилилися. Тут такий не живе.

Вибачаюся. Двері зачиняються. Перша спроба провалилася. Ще шість – стільки, скільки й недосліджених кімнат.

План простий. Ми приблизно знаємо, кого шукати. Міліційний опис міцно в’ївся мені в пам’ять. Обходимо блок, де живуть «зодіаківські» бармени, і сусідній – через коридор. У блоці чотири кімнати. Барменська не в число. Лишається тільки сім на два блоки. Сьогодні неділя, всі сидять удома. До того ж у деяких кімнатах живуть сімейні пари. Між іншим, мене це насторожило. Навряд чи наш убивця має дружину. З таким ставленням до жіночої статі!.. Або ми автоматично відкидаємо сімейні пари і наше коло значно звужується, або ж ми знову не там шукаємо.

Найлегше замаскувати справжні наміри, вдавши з себе п’яного. Ось ми й зображуємо парочку, яка шукає друзів, але помиляється адресою. Таке в гуртожитках трапляється завжди. Щоб усе було якнайпереконливіше, я навіть тримаю в руці пляшку шампанського.

Спочатку досліджуємо блок, де живуть бармени. Ліворуч від них, як ми пересвідчилися, живуть чотириокий і його, як я зрозумів, дружина. Такі типи коханок не мають. На вбивцю він просто не тягне.

Хто ліворуч від чотириокого? Відчинила сумна гладка дівчина з невиразним обличчям. Навіть не сумна, а ніби в якомусь трансі. Коротко і без смаку пострижена, неохайний блакитний халат, розтоптані капці, кілька прищиків на щоках, лобі та підборідді. До того ж жує щось. Серьога тут не живе. Такого вона не знає. До побачення!

Третя спроба. І остання в цьому блоці.

Постукали – двері відчинилися. Спочатку виткнулася собача морда. На собачих породах я не знаюся, але ця псинка явно породиста. А от і хазяїн. Звичайна зовнішність. Спортивний костюм. І – я помітив – маленькі кисті рук. Не він. Але граємо до кінця.

– Чаро, геть! – звелів собаці хлопець.

І пес підкорився. Тепер хазяїн запитально дивився на нас.

Розповідаю казку про Серьогу. Мене переконують, що такого тут нема. Вибачте. Нічого, буває. До побачення!

У сусідньому блоці – теж нічого. В одній кімнаті живуть двоє дівчаток, далі кругом сім’ї. Повний пшик. Фіаско. Кінець.

– Щось мені підказувало, що нічого з цього не вийде, – пробурчав я на вулиці, закутуючи шию шарфом від холодного листопадового вітру.

– Але спробувати ми мусили. – З Алли теж немов вітер видув учорашню переможну ейфорію.

Назад верталися мовчки. Звичайно, легше було підійти до бармена Сашка й викласти версію йому. Він би напевне сказав, там ми шукаємо чи ні. Ще краще – знову попросити допомоги в Мухтара. Але після історії з гомиком сама моя поява викличе в нього сміх. А що буде, коли я поділюся з ним новими божевільними ідеями?

Гаразд, усе закінчено. Програвати треба гідно. Не детектив я. Нічого не вдієш. Завтра збираю своє манаттячко – і ариведерчі, рідне студмістечко. На роботу треба. Фінгал майже зійшов. І забути про все слід… Хоч розумію чудово: довго ще, коли не довіку, мені снитиметься обличчя Юри Кріпака, а кожен телефонний дзвінок змушуватиме смикатися, бо я знаю, що вбивця на волі, і нема ніякої гарантії, що він не буде повідомляти мене телефоном про свій черговий вибрик… І я нічого не зможу зробити. Нічого нікому не доведу. І те, що рано чи пізно всі дізнаються, що я казав правду, мене зовсім не тішить. Тепер – кінець!

Коли я сказав це Аллі, вона не заперечувала. Не впоралися, це правда. Хрінові з нас детективи. Ставимо крапку.

І поцілувала мене.

5

У понеділок зранку випав перший сніг. Якийсь наче несправжній, дрібний і мокрий, він миттю танув, зливаючись із чорною грязюкою асфальту.

У середині листопада завжди така погода: природа нагадує про те, що незабаром зима, новий рік, у якому, можливо, зміниться життя кожного. Хай там як, а в мене з листопадовим снігом саме такі асоціації.

Ми всі чекаємо змін на краще, і я раніше щороку радів першому снігові. Але тепер, стоячи з сумкою на автобусній зупинці, почуваюся кепсько. Думки, що їх я вперто жену від себе, з неменшою впертістю повертаються до мене.

Ось і знайоме обличчя. Зрадівши можливості бодай на якийсь час забути про ту кляту справу, я почав згадувати, де бачив дівчину в теплій вовняній хустці й канарковому пуховикові, що оце підійшла до зупинки, тримаючи під руку зовсім незнайомого хлопця.

Чим же воно таке знайоме – те обличчя? Ця думка не давала мені спокою. Ну, де я її бачив, бляха?! Зовсім же недавно!

Повненька дівчина з прищиками… Негарних жінок запам’ятовуєш так само, як і надто вродливих…

Стоп.

Учора!

І, згадавши, я тут-таки звернув увагу на її супутника.

Він скидався на ведмедя: ступав важко, клишаво, незграбно, риси обличчя – наче в Собакевича. Середній на зріст, але природа розперла його вшир. Могутні плечі, міцні ноги, сильні руки. Від нього за кілометр віяло неприборканою дикою тваринною силою!

Ага, руки!..

Я усвідомлював, що поїдаю цього велета очима, що непристойно так витріщатися на людей, що він зараз зверне на мене увагу…

Він без рукавичок.

Величезні – чи мені так здається? – п’ятірні стирчать із рукавів пальта.

На пальці – обручка. Значить, оця, що стоїть поряд нього, з прищиками й затуманеним поглядом, – його дружина.

Сусідка чотириокого і хлопця з собакою Чарою.

Живе – живуть! – в одному блоці з барменами із «Зодіаку» – Юрком і Сашком.

Та сама неохайна товста дівчина в блакитному халаті. Вона відчиняла нам двері вчора і щось жувала.

Заспокойся, Шкарадо. Відвернися від них. Дивися в інший бік. Тепер згадай: ти вже давав маху кілька разів і знову підганяєш задачку під відповідь, що її вигадав сам. Сліди на мокрій землі, сліди пальців на шиї – ось за якими ознаками склали опис можливого – можливого! – вбивці. Чому він має бути таким насправді?

Тільки тому, що під цей безглуздий словесний портрет, зроблений за результатами ментівської експертизи, підпадає хлопець, який живе з дружиною в одному блоці з барменами «Зодіаку»?

Ні, не лише тому.

Вчора я бачив його дружину.

Його жінку.

Він убиває вродливих, позбавлених комплексів – знову ж таки твої, Шкарадо, припущення! – дівчат, а історії про них чує від сусідів. У нього багато власних комплексів, і головний з них – його дружина. Так, шматочки мозаїки пристають один до одного ідеально.

Це він!

Не скажу, що сумнівів нема, – є сумніви. Та щось мені підказувало з глибин підсвідомості – це він!

Під’їхав автобус. Пара зайшла через передні двері, а я пропхався назад.

6

– Як здоров’я?

Мене здивувало, що спитала про це Тітонька Коняка.

– Та нормально, здається. Дякую!

Подружжя, що його я вистежував, розійшлося в центрі. Вона рушила до університету, а він – до бібліотеки, куди мене не пустили, бо я не мав читацького квитка.

Валерка покрутив пальцем коло скроні й торкнувся на своєму обличчі того місця, де в мене ще вгадувався синець.

– Знову десь устряв?

– Ой, солдате, не питай. Що ви тут без мене наробили?

– Без тебе, Андрюхо, вся робота стоїть, ти ж знаєш. Тобі, між іншим, Юлька дзвонила.

Юльку знала вся редакція. Танюха ревнувала, хоч я й переконував її, що підстав хвилюватися нема.

– Коли?

– Хвилин із сорок тому. Каже: приїхала.

– Яке щастя!

– Слухай, совісті в тебе нема! Познайомив би!

– По-перше, такі, як ти, їй не до смаку: вона тепер знайомиться тільки з впливовими чоловіками. А по-друге, я не хочу мати ворога в твоїй особі. За таке знайомство ти мені не подякуєш…

Я сподівався, що Алла зателефонує сьогодні, тому хутко переробив усі справи в місті, щоб якнайшвидше вмоститися за робочим столом і дожидати її дзвінка. Алла зателефонувала по обіді, а перед тим з’явилася Юлька з новиною, що приїхала на тиждень, що сьогодні ночувати не буде і що в холодильнику – вуджене курча.

Алла чекала на мене в знайомому кафе. Нічого не хотілося, та довелося замовити кави, щоб нас не вигнали.

– Я не вірю. – Алла навіть не доторкнулася до чашки.

– Я сам не вірю, але факти проти нього.

– Які факти? Які ми з тобою понавигадували?

– Я все поясню, а ти думай, чи правда то, чи ні.

Я говорив довго, аж у горлі мені пересохло. Скінчивши, я випив уже вистиглу каву. Алла кивнула на свою чашечку – двома ковтками я спорожнив і її.

– Що скажеш?

– Поки що це все слова. Треба перевірити.

– А як? Заявити в міліцію? Чи стежити за ним?

– Стежити безглуздо. Одного разу ти вже стежив. З голосу впізнаєш?

– Ні. Голоси я погано розрізняю.

– Тоді… Тоді, здається, є тільки один спосіб…

7

Гоша зсунув брови до перенісся.

– Гадаю, Мухтар більше тебе не слухатиме.

– Та я ж пояснив уже! Цього разу все набагато серйозніше!

– Я зрозумів. От тільки чи зрозуміє Мухтар?

– А ми його спитаємо.

Гоша потер перенісся вказівним пальцем.

– Гаразд, ходім. Тільки щоб ти знав – третьої такої розмови в тебе з Мухтаром не буде.

Це я знав і без нього…

Мухтара ми знайшли, як це не дивно, в «Зодіаку». Обидвоє Аликів теж були поряд. Маленький Алик, побачивши мене, усміхнувся, блиснувши в присмерку зали міцними білими зубами.

– Знову справа до мене, так?

На Мухтаровому обличчі усмішки не було.

– Хочу допомоги попросити. – Я не поспішав сідати без запрошення.

– Знову брудних педиків хочеш ловити?

– Усяк може помилитися.

– І ти знову до мене зі своїми помилками з’явився?

Мухтар дивився на мене знизу вгору, і говорити мені було незручно. Але, сівши без дозволу, я б порушив субординацію. Тут треба матися на бачності, надто з кавказцями.

– Тим разом мене привели мало не під конвоєм. Тепер я прийшов сам. Навіть після того, як дав маху. Значить, є на те причина.

Мухтар поплямкав губами.

– Кажи, дорогий, слухаю тебе.

Утретє за сьогоднішній день я розповів про свої спостереження й висновки. Викладати намагався неквапом, дохідливо і, найголовніше, переконливо. Коли я замовк, то зрозумів: сам собі я вже повірив.

Мухтар, його підлеглі й Гоша ззирнулися. Потім Мухтар повернувся всім тулубом до бармена Сашка і жестом підкликав його. Той з’явився негайно.

– Нас, дорогий, твій сусіда цікавить, – промовив Мухтар.

– Котрий?

Мухтар глянув на мене, даючи зрозуміти, хто тепер повинен запитувати.

– Зі сто сорок сьомої кімнати. Там чоловік і жінка наче живуть…

– Так. Вона Валя, він Максим. Макс. Ми з Юрком майже не спілкувалися з ними. На весь поверх тільки Макс у преферанс грає. Ми його на пульку завжди запрошували. От і все знайомство.

Так не буває. Або буває раз у житті.

Преферанс! Банальний преферанс!

– Що вони за люди?

– Слухай, я звідки знаю?! Такі, як Валя, мені не до смаку. І взагалі вона більше вдома сидить. Він в аспірантурі навчається, двірником підробляє, сторожує десь, здається. Гроші ж треба… Наче тямущий. У карти класно грає… А що вам до них?

Мухтар знову втрутився:

– Іди працюй, дорогий. Потрібен будеш – гукнемо.

Стенувши плечима, Сашко відійшов за прилавок.

– Ну, що скажеш? – спитав мене Мухтар.

– Якщо підійти до нього й приперти до стіни, то нічого не доможемося. Звичайно, він ні в чому не признається.

– А йому є в чому признаватися?

– Не знаю. Чесно – не знаю. І ніхто не знає. Може, я знову помиляюся. Але Юрко сидить ні за що, і я вважаю: це аргумент, щоб повірити мені ще раз і спробувати знову.

Мухтар знову пожував губами.

– А скажи таке: чому ти до мене прийшов? Ти ж сам чудово все можеш, без мене і без моїх людей…

– Я не сьогодні народився, Мухтаре. Робити своє діло на твоїй території без твого відома мені не хочеться. І я потребую практичної допомоги.

– Як ти хочеш його вивести на свіжу воду, дорогий?

По очах я бачив, що лестощі розчулили Мухтара. Так само як і дотримання правил субординації. А ще я бачив вогники азарту – мені таки вдалося його зачепити!

– В кіно і книжках у таких випадках тих, кого підозрюють, провокують. «Вікно спальні» бачив хтось? Або «Шість» – кіно таке французьке?

Кивнув, як не дивно, Алик.

– Так от, там дівчисько погоджувалося бути за принаду для маніяка. – Я зробив паузу, але ніхто не перебивав, тож я повів далі: – Розіграймо виставу. Ми вже знаємо, за яким принципом він обирає жертв. Оберімо дівку, що дратуватиме його, як усі інші. Він заведе її до свого списку. А щоб принада спрацювала, дівка має муляти йому очі. Тобто слід оселити її поряд із ним. У Сашкову кімнату. Деталі я вже обміркував. Немає тільки жіночої кандидатури, але і її ми знайдемо. Ну, згода?

Мухтар, хитро мружачись, мовчки дивився на мене кілька хвилин, а потім несподівано усміхнувся й ляснув долонею по столу.

– Спробуємо, дорогий! Цікаво це все! Спробуємо!

Ігор

1

На автобусній зупинці я простовбичив під дрібненьким дощем хвилин із тридцять.

Було холодно й незатишно. Крім того, годинник показував, що за сорок хвилин міський транспорт узагалі припинить рух. І якщо я не дістануся до центру за наступні двадцять хвилин, то доведеться викидати майже лимон на тачку, бо, щоб доїхати з середмістя до моєї околиці, треба пересідати, а цього я вже зробити не встигну. Тож дешевше буде найняти машину тільки до центру. Майнула думка заночувати у своїй кімнаті-складі в гуртязі або – чому б і ні? – в Алли, але я відкинув її, взявши твердий намір розслабитися в гарячій ванні і, пардон за інтимні подробиці, поміняти білизну. Саме це бажання жене мене на шосе – голосувати.

Як з’ясувалося, машин о цій порі теж небагато. За десять хвилин повз мене проїхали тільки два легковики, і я вже зовсім втратив надію, коли це третя машина моргнула сигналом повороту і загальмувала.

Я підбіг, ступивши дорогою в калюжу, і нетерпляче смикнув до себе передні дверцята. За кермом сидів Ігор, мій тепер уже давній знайомець. Приятель дівчини, через яку посадили Юру Кріпака.

Якийсь час ми їли один одного очима. Нарешті він запитав:

– Куди їдеш?

– Нікуди! – Я хотів хряпнути дверима.

– Сідай, підвезу. Чи боїшся?

Розуміючи, що це дешева провокація й примітивне залякування, я все ж таки даюся на них і вмощуюся поряд.

– Кудись у центр. До оперного або до стадіону.

Він кивнув. Машина рушила з місця і, доїхавши до найближчого перехрестя, розвернулася й помчала назад.

– Гей, ти куди?!

– Сиди спокійно й не рипайся, а то випадеш. – Ігор навіть не глянув на мене. – Я тебе навмисне шукав, базар є.

– Могли б на місці побалакати чи дорогою…

Він мовчки наддав швидкості. Мені чомусь не було страшно. Нерви, певна річ, напружилися, і руки через це по-зрадницькому затрусилися. Але я міцно стиснув кулаки, аж нігті мені врізалися в долоні. Тремтіння потроху вщухло.

– Ну, кажи тепер. Я не питаю, про що. Здогадуюся.

– Розумний. Тільки ще розумнішим будеш, коли послухаєш мене і не порпатимешся більше в цій поганій справі.

Я звернув увагу, що ми виїжджаємо за місто. Промайнув останній дім. Почалася лісосмуга.

– Дівчисько твоє, – почав я, – з хмелю й дурного розуму злигалося з таким самим п’янючим барменом Юрком. Тільки бавитися до кінця не схотіло. Той розлютився й вирішив домогтися свого. Або хоч покарати курву.

– Базар фільтруй!

– Та хай собі! Коротше кажучи, він її до стіни припер, а вона тікати. Колотнечу зняла, а коли менти наспіли – маніяка вигадала. Не казати ж їм правди! А лягаві раді старатися. Серійного вбивцю спіймали! Так усе було?

Ігор натиснув на гальма. Машина зупинилася коло узбіччя.

– Одного не збагну, – вів далі я. – Якого біса ти її взявся відмазувати? Гаразд, признається вона, що збрехала. Юрка доведеться звільнити, а вона матиме неприємності. Тільки тобі що до того? Чи Юрко тобі заважає чимось і ти хочеш його втопити, чи?…

– Заткнись, – коротко кинув Ігор і повернувся до мене всім тулубом. – Тепер я говоритиму, а ти слухай уважно. Я не хочу, щоб моя подруга мала з цим клопіт. Чому – хай тебе це не турбує. Те, що ти наплів Мухтарові, – туфта. Граєш відбій – і в наших краях більше не з’являєшся. Хоч тобі й самому не захочеться: вдруге морочити собі яйця Мухтар не дозволить, тож дорога туди стопудово тобі буде заказана. Ясно?

– А якщо я далі розслідуватиму справу? Якщо я доведу свою правду, якщо менти сядуть маком, а твоя дівка опиниться під слідством, тобі запросто можуть співучасть приписати. Що тоді?

– «Тоді» не буде. Буде «зараз».

Ніж у його руці з’явився, немов із повітря.

Лезо застигло за кілька міліметрів від мого горла.

Я мимоволі відсахнувся і стукнувся головою об скло дверцят.

– Віриш, що я тебе зараз упораю, викину трупа в лісі – і вбивцю твого ніколи не знайдуть? – Він зняв лезо на рівень очей. – Або очі повибираю й кину тут, просто на дорогу?

Мені дуже хотілося замружитися. Я навіть блимнув очима, але потім нахабно втупився навіть не у вістря, а просто в Ігореві очі.

– Чого витріщився? Віриш чи ні?

Дивуючись власному спокоєві, я відвів його руку з ножем трохи вбік. Він теж явно здивувався: його рука опустилася на рівень мого живота, а вістря легенько кольнуло мене.

– Вірю. Ткнеш зараз у живіт кілька разів, кинеш у кущах, до ранку дуба дам, якщо не знайде ніхто. Та невже дівка варта того, щоб через неї таку статтю на себе вішати? Не розумію я…

Ніж зник.

Я не втримався й зітхнув полегшено. Ігореві сподобалася така реакція, і взагалі тепер він дивився на мене з якоюсь жвавою зацікавленістю.

– Гаразд, – промовив він. – Вилазь.

Не намагаючись заперечувати, я вибрався під дощ. Машина розвернулася, і дверцята з боку водія прочинилися.

– Я тебе попередив, придурку. Граюся з тобою востаннє. Мене не оминеш, ідучи до Мухтара. А нишпоритимеш далі – пошкодуєш. Це я тобі обіцяю.

Стоячи посеред шосе, зіщулившись і глибоко запхавши руки до кишень куртки, я проводжав поглядом задні вогні машини, які швидко віддалялися від мене.

Хвилин із двадцять я впевнено й бадьоро чимчикував трасою. Потім удалося зупинити машину «ЗІЛ», яка невідь-чому о такій порі їхала до міста. Водило, чолов’яга років сорока, підібрав мене з жалю, і я посилив його святі людські почуття, розповівши зворушливу й одночасно трагічну історію про те, як до моєї подруги-медички повернувся з зони брат-бандюга, як я йому не сподобався і як довелося чесати пішки в ніч. Водило обматюкав хвойду і її кримінального родича, висадив мене неподалік центру, бо в середмісті вантажівкам їздити заборонено, і великодушно відмовився від грошей.

Додому я дістався таксівкою. Цього разу мені теж пощастило – таксист повірив, ніби гроші, що їх я запропонував йому, – вся сума, яку я мав при собі.

Юлька, як і обіцяла, ночувати не з’явилася. Хоч була вже майже перша година ночі, я все ж таки надумав узяти ванну. А поки вода набігала, їв вуджену курку і думав, чи зможе Ігор стати мені на заваді. І як з ним тоді боротися.

Припустімо, він справді хоче тільки вигородити свою подружку, а більше його ніщо не обходить… Стоп-стоп… Тут не лише в подружці річ! Усе просто: якщо її притиснуть, вона ні до кого іншого, як до нього, Ігорка, не побіжить під крильце. І, за логікою, приведе до нього лягавих. Він може відхреститися від неї, вона ж – ніколи. Розлютиться, і якщо він, падлюка, кине її і не захоче рятувати, то запросто втопить його. Скаже: оцей навчив на Юрка-бармена наговорювати. А коли менти перевірять «оцього» – довідаються, на своє щастя, що то бандюга середньої руки. Такого радо запакують. Словом, ніякого кохання тут і близько нема…

Далі. Чим, рятуючи свою шкуру, Ігорко може загрожувати мені? Просто заріже чи застрелить? Надто по-дурному, а він хлопець не без клепки. Припустімо, вб’є він мене. Добре. І міліція почне шукати вбивцю: справу ж бо затерти не дадуть. Я не переоцінюю своєї значущості, але газета неодмінно зіб’є бучу. Де шукати, зрозуміють відразу: не секрет же, що я робив останнім часом. Якщо менти доберуться до Мухтара, той відразу розшолопає, звідки вітер віє, і того-таки Ігоря на амбразуру кине. Він має це розуміти, тому вбити мене отак знаскоку не наважиться. А от усунути від справи якось інакше – налякати, спровадити знову до реанімації – запросто! Тож життям не життям, а здоров’ям я, без сумніву, ризикую. Перспективи, звичайно, невтішні…

Умостившись у ванні з гарячою водою, я прикидав можливі варіанти, як він може мене налякати, аж поки розслабився так, що думкам було вже ліньки крутитися. А потім зі мною сталося те, чого не траплялося ніколи: я заснув у ванні і прокинувся від холоду – вода вистигла. На саму думку, що уві сні я міг сповзти і захлинутися, мене пересмикнуло. Я вискочив з холодної води наче ошпарений і несамовито розтерся рушником.

Уже лежачи в ліжку і намагаючись повернути перерваний сон, я дійшов висновку: треба зробити все, щоб Ігор не встиг ужити проти мене якихось заходів.

Отже, я мушу діяти швидше.

2

– І що ти пропонуєш?

Аллу мені вдалося перехопити на перерві між другою і третьою парами. Ми вмостилися в коридорі біля підвіконня. Я раз по раз зиркав на годинника – уже п’ятнадцять хвилин, як тривала прес-конференція, присвячена виставці малюнків учнів школи для обдарованих дітей. Зважаючи на те, що жоден такий захід ніколи не починався вчасно і що триває він не менш як годину, з Аллою я можу вільно розмовляти ще хвилин із п’ятнадцять.

– Події треба форсувати. Скільки тобі треба часу, щоб зіграти цю гру?

– Яку гру?

– Ну як же?… Ми ж говорили: вікно спальні, принада…

– Я розумію. Тільки, здається, мені цієї ролі не доручали.

Отакої! Напевне, боксери відчувають те саме, коли їм завдають нокауту.

– Почекай, а хто ж буде… теє… здійснювати…

– Не знаю. – Чи не вперше я бачив байдужість у її очах. – Я не підходжу на цю роль.

– Слухай, не змушуй мене говорити всякі банальності з приводу того, що твоя подруга і решта тих, кого він убив…

– Не тисни на мене, добре? – Її долоня легенько погладила мою руку. – Ми поки що підозрюємо, що він їх убив.

– Я відчуваю, що це він. І я доведу!

– Не кричи! – Я справді підніс голос, привернувши увагу кількох студентів, що проходили повз нас. – Це перше. І доводь без мене. Це друге. Я все розумію, одначе ти не можеш дорікнути, що я не допомагала тобі, скільки могла. А як пішло вже на те, то я боюся. Не дивись на мене так, боюся – і все! З мене погана акторка, а якщо він і клюне, то я все одно не зможу перебороти себе, свого страху. – Вона присунулася майже впритул і стишила голос. – Я весь час боялася, ще від першого випадку. А коли вбили Таньку, думала: здурію від страху. Вночі боялася шереху коло дверей, боялася темних коридорів, неосвітлених алей… І до тебе в редакцію зателефонувала зі страху: мені треба було поділитися ним з кимось. Із тобою не страшно. До того ж, коли оповідаєш про свій страх, не конче називати його причини. Тоді менше боїшся… Вибач, я нічим не зможу зарадити.

Алла відсунулася. І раптом мені стало спокійно від того, що я зрозумів її логіку. Тепер, нарешті, недомовок між нами нема.

– Добре. – Я спробував усміхнутися. – Придумаємо щось… Забудь…

У коридорі було порожньо: ми не помітили, що вже десять хвилин, як почалася третя пара.

3

– Ти куди зник?

Юльчин дзвінок збив мене з важливої думки, якою мав закінчитися репортаж про відкриття виставки.

– Помер, напевне.

– Мертві вуджених курей так не їдять! Навіть кісток не залишив.

– А нащо мені курячі кістки?

– Дурник! Удома не ночує, на роботі не буває, курей їсть… Я, до речі, дома сьогодні, а в нас хліба нема. Я купила рибне філе, дуже смачне. А без хліба його…

Вона молола ще якісь дурниці, але я не слухав її, охоплений ідеєю, що несподівано стрельнула мені в голову.

– Юлько, будь удома! – перепинив я її, почувши у відповідь зливу обурливих епітетів. – Навіть коли щось плануєш на вечір – будь удома! Ти мені потрібна сьогодні! Як жінка!

– Нічого собі! Шкарадо, ти що, пити кинув?

– Прийду – розповім!

У кабінеті вже нікого не було. Я швидко відстукав кінцівку репортажу і помчав додому.

Юльку я здивував тим, що крім хліба притяг дві пляшки «каберне» і квіти – три троянди.

– Ти таки кинув пити, Шкарадо! – Юлька прийняла квіти, витерпіла поцілунок у щоку і не втрималася: – Ти що, забув, що додому йдеш? Вазу купив би заразом, а то самі порожні пляшки!

Недовго думавши, вона встромила по квітці в три порожні пляшки – у дві з-під горілки і в одну з-під шампанського, розставивши їх по кутках кімнати.

– Ну, що ти хочеш від мене?

– Випиймо спочатку вина.

– Ну-ну, набирайся сміливості…

Коли ми допили першу пляшку, я виклав їй усе. Не приховував нічого. Навіть стосунків з Аллою. Їх Юлька не лишила без коментаря: «Нарешті ти згадав, що ти чоловік, Шкарадо!» Мою пропозицію вона вислухала дуже уважно, потім мовчки поставила чайник на вогонь. Сіла, закурила.

– Ти нормальний?

– Я здурію скоро з цією справою.

– Не скоро – вже здурів. Ти взагалі тямиш, що пропонуєш живій людині?

– Якщо жива людина негайно не допоможе, то хтось знову помре.

– Чому ти віриш, що це той, кого всі шукають?

Знову це чортове запитання!

– Я ж сказав чому. Якщо я знову помилюся, начхаю на все й забуду. Слово честі! Я вже кілька разів поривався це зробити, і от з’явилася остання можливість щось довести. Коли я з неї не скористаюся…

– Світ дибки не стане, Андрію.

– Ти ще зі світовою революцією порівняй! Для мене – стане!

– Не знала, що ти такий романтик…

– Це не романтика. Щоб зрозуміти мене, треба пройти все від початку до кінця. Це азарт.

– Я теж азартна, – промовила вона спокійно. – Не принижуй себе вмовлянням. Я спробую. Чого витріщився? Не пояснюватиму чому. Сам подумай. Нумо чай пити. Заразом і деталі обмізкуємо. Може, я щось підкажу…

4

– Не зрозумієш, що воно за погода цього року?! Дощ, сніг, зима, осінь… – Шефів плащ зайняв своє місце на вішакові в кутку, а його господар – за столом. – І тебе, Шкарадо, не зрозумієш.

Цього ранку й гадки не мав, навіщо Чечель викликав мене до кабінету, щойно зайшовши до редакційного коридору.

Розумніше промовчати. Нехай він виговориться.

– Я, здається, тебе по-людському просив не чіпати більше теми про маніяка.

– А я хіба її чіпаю? Газета про це вже не пише…

– Знаєш, хто телефонував мені додому вчора ввечері? – Редактор, із усього було видно, накручував себе, бо розлюченому говорити легше. – Начальник МУВС. Сам. Особисто. Йому ж зателефонував полковник Мурашко і розповів, що журналіст Шкарада самочинно, без дозволу відповідних інституцій, і порушуючи низку законів, провадить якесь безглузде розслідування у студмістечку. І що його мета – спотворити факти й за допомогою засобів масової інформації звести наклеп на працівників міліції.

– І як я повинен на це реагувати?

– Мені начхати! – Чечель грюкнув кулаком по столу, а потім раптом знітився. – Вибач… Історія ця, розумієш, мені вже в печінках сидить… Це ти мені скажи, як я повинен на таке реагувати. Що ти там твориш?

– Нічого особливого… Які закони я порушив?

– Він не уточнив. Але якщо каже – значить, знає. І ще він сказав, що я, редактор, не можу дати ладу своєму колективу і вплинути на підлеглих.

– І що? Начальник МУВС може скинути вас з посади?

Я пошкодував, що сказав це. Історію про Чечелевого сина знала вся редакція.

Накурившись усякої гидоти, пацан їхав на машині з подружкою, теж обкуреною. Машина була батькова. Пацан не вписався в поворот і занапастив «шкоду». І не тільки її. Подружка потрапила до лікарні й назавжди лишилася калікою. Сам хлопчисько не постраждав. У його кишені знайшли пакет з травкою. Стаття і строк. Чечель залучив на підмогу всі свої зв’язки. Найдивніше те, що аварія, як з’ясувалося під час слідства, справді була нещасним випадком, і, якби при водієві не виявили наркотиків, усе б минулося добре. З родичами дівчини домовилися легко. Справу вдалося затерти. Сина Чечель послав навчатися до Харкова. Знайомий банкір виплатив потерпілій солідну компенсацію в обмін на безплатну рекламу в газеті протягом двох років… Це все сталося півтора року тому. Зрозуміло, що в цій ситуації з маніяком на Чечеля добряче тиснутимуть.

– Ти справді щось іще вивідуєш?

– Вивідую. Але тільки щоб задовольнити свою цікавість. Я ж казав: слідчому не вірю. Та ви читали мою писанину…

– І дізнався щось?

– Значить, вам теж цікаво?

Редактор трошки попустив вузол краватки.

– Ні, Андрію, мені не цікаво. Ти сам розумієш, що начальникові МУВС легко на мене впливати. Але припинити дурну гру я тебе більше не проситиму. Тобі, я так розумію, просто нема чого робити. Світом нудиш без роботи. Так от, із понеділка поїдеш до Миколаєва на фестиваль бардівської творчості «Пісня, гітара і я». З нашого міста вирушає ціла група: учасники, спонсори, представники преси. Умови спонсорів – щоб преса широко все висвітлювала. Поїдеш від нашої газети, віддаю цілу шпальту. Все. Повертатися до цієї теми я більше не хочу. Якщо не заспокоїшся – вибач, звільню к лихій матері. – Він картинно розвів руками.

– До понеділка – п’ять днів. Устигну? Цікаво, звідки в райвідділі пронюхали? Я ж був тихіший від води…

– До речі, сьогодні о другій тебе хоче бачити Мурашко. Але май на увазі, тобі ще матеріал здавати. Іди працюй.

До свого кабінету я не пішов. Подався до вбиральні й чомусь помив руки. Крана не закручував. Глянув на свою збентежену фізіономію в дзеркало. Дзюрчання води стимулювало роботу сірої маси.

Припущення надто неймовірне, щоб у нього повірити. Але нічого іншого на думку не спадало.

Ігор. Без нього не обійшлося.

5

Полковник Мурашко хотів був укинути до рота льодяник, але передумав і заховав у кишеню кітеля.

– Ви знаєте, шановний Андрію Миколайовичу, що через вас я вчора мало не порушив заборони лікарів і не закурив?

– Чому через мене? Тут усе від вашої сили волі залежить…

– Саме тому я й заспокоюю нерви льодяниками. Тож моя сила волі при мені, і саме через це я розмовляю з вами по-доброму, дарма що відчуваю непереборне бажання притягти вас до відповідальності. Найкраще до кримінальної. Щоб ви парашу понюхали й педерастів у камері порозважали своїми казочками. Може, хоч це вас утихомирить.

– З якого це дива? Бо так хочеться начальникові райвідділу? Хоча… чому я запитую… У вас тут уже сидить один. Принаймні я знаю про одного. А скільки ще людей, про яких ніхто не знає?

– Так, справді. Ніхто ні в чому не винен. Ми тут сваволимо. За що ж ви так не любите міліції, Андрію Миколайовичу?

– Люблять жінок, батьків, хороші книжки, гарну музику, смачну їжу, природу. Нашу міліцію поважають або не поважають. Поважають того, хто заслуговує на довіру. А нашій міліції я не довіряю.

Задзвонив телефон. Мурашко не зреагував, дивлячись на мене, як мені здавалося, з жалем.

– Я не маю охоти дискутувати з вами на цю тему. Ви можете не любити міліції, але від дотримання законів це не звільняє.

– Цікаво, що ж я порушив?

– Хоч би й паспортний режим. Ви проживаєте без прописки.

– Її скасували.

– Хто? Гаразд, нехай не прописка. Нехай реєстрація. Але ви її не маєте, а це порушення закону. Я це легко доведу. Раз. – Полковник загнув палець. – Наймаєте собі квартиру без угоди про оренду. З ким ви там усно домовилися і кому платите – не важливо. Закону не дотримано. Клопіт матиме господар, який вас відразу вижене. Два. – Він загнув іще один палець. – Але поки це все адміністративні правопорушення. Згадаймо одну справу п’ятирічної давнини, а саме – вашу участь в одній кримінальній афері. Нехай ви збирали матеріал для статті, але ж мали контакт з рецидивістами, порушивши закон. А між іншим, слідство тоді було поверхове і багато на що прокуратура просто махнула рукою, бо саме ваші дії багато в чому допомогли органам слідства. Та зв’язок із організованою злочинністю… Яка різниця, кого там убили потім? Хто тепер пам’ятає? Такі справи часто спливають знову. З’являються нові факти… І строк давності ще не скоро вийде… Але це минуле… Тепер згадайте Наталку Кущенко. Вбили її не ви – це доведено. Але ж ніхто не довів, що ви її не зґвалтували! Нещасна дівчина, зґвалтована перед смертю… Хоча з вас поки що й незаконного проживання досить…

Полковник Мурашко домігся свого. Кожне його слово входило в мене, як цвях у живу плоть розіп’ятого під ударами холоднокровного ката бідолахи.

– Мовчите? Далі. Те, що ви тепер робите у студмістечку, теж суперечить законові…

– Я проваджу журналістське розслідування.

– А хто вам доручив це? Не чую! – Очі полковника хитро примружилися. – Ваш редактор уважає це за порушення трудової дисципліни. До того ж ми як державна структура можемо притягти вас до відповідальності за наклеп.

– На якій підставі?

– Спираючись на ваші публікації. На початок і їх досить. Сили нерівні. Процес виграємо ми. На газету накладемо штраф. Редактор буде не в захваті. Наслідки, думаю, зрозумілі. Вам це все треба? – Тепер він приязно й поблажливо усміхався. – І все через що? Через вашу бурхливу фантазію?

– Не така вже й фантазія це все… Після того, що ви мені тут наговорили, бачу: моя фантазія блідне проти вашої. Можна вас запитати про щось?

– Авжеж!

Вибалакавшись, полковник Мурашко з чистою душею поклав льодяника до рота.

– Хто вам доніс на мене?

– Не зрозумів…

– Хто нашептав про мій особистий інтерес у студмістечку, який вам не до вподоби?

– А чому хтось мав доповідати?

– Не думаю, що моя персона – об’єкт вашого постійного спостереження…

Мурашко з хрумкотом розгриз льодяника.

– Значить, так. Більше в нас розмови на цю тему не буде. Дізнáюся, що ти… – нарешті він уволив своє давнє бажання й перейшов на «ти», – і далі витинатимеш свої штуки, – усе, що я сказав, стане дійсністю. І ООН не допоможе. До побачення!

Я хотів іще щось сказати, але передумав, узяв підписану перепустку і вже коло самісіньких дверей не стримався:

– Якщо у вас така болісна реакція – значить, я на правильному шляху. До сьогодні мене ще гризли якісь сумніви, але тепер їх нема. До побачення!

До роботи я не дотерпів: примостився у скверику на мокрій лавці, дістав із сумки Валерчин диктофон – маленький, але потужний японський апарат – і перемотав запис. Сумка, звичайно, трохи приглушила звук, та все одно записалося навіть краще, ніж я сподівався. Голос полковника Мурашка впізнати можна…

Дуже цікава розмова в нас відбулася. Незле поговорили. Нормальний журналістський матеріал.

6

Коли я ввечері збирався йти з дому, зателефонувала Алла.

– Як справи?

– Знайшов тобі заміну. Зараз поїду до Мухтара. Обмаль часу лишилося. Сьогодні дещо сталося, треба швидше діяти. Мене, як співав Висоцький, сп’янив азарт.

– Вибач за вчорашнє.

– Я розумію. Зустрінемося сьогодні? Вдома будеш?

– Тому й телефоную… В усіх гуртягах – облави. Менти ходять по кімнатах із шостої ранку, перевіряють, хто нелегально живе. Сам розумієш, скільки таких… Тим, кого застукали, наказано звільнити кімнати протягом двадцяти чотирьох годин, а комендантам – простежити за цим. Коменданти казяться: їх же теж штрафують. Ще й нелегали хабарі тицяють… Бабці-вахтерки радіють: з’явилася можливість не пускати нікого без документів. Кажуть, раніше так було… Тож просто так тепер не зайдеш. Переказяться – і все втихомириться, гадаю… Тільки чого це вони наче з ланцюга зірвалися?

– Розберемося, – кинув я, бо вже знав відповідь.

Мурашко отримає бандероль на своє ім’я. Флешку. Копію запису й файл із варіантом моєї статті про залякування журналістів. Комітет у справах свободи преси, ба навіть політична опозиція за такий фактаж мені пам’ятник поставить. Полковник будь-що почне мене шукати – і тоді поговоримо знову. Мені набридло, що мене лякають.

До речі, про залякування. Тепер у нас Ігор на черзі…

7

Дуже добре, навіть чудово, що Мухтар і обидвоє Аликів сприймають усе як цікаву гру, котра хоч трохи урізноманітнює їхню рутинну бандитську житуху.

Очі їхні палають азартним вогнем. Їм хочеться якнайшвидше розпочати полювання. Точніше кажучи, риболовлю. Закинути вудку з принадою-живцем і чекати, поки клюне. Хай там як, але перший час підтримуватимуть мою затію. Я був чомусь упевнений: тих п’яти днів, що я маю, замало для того, щоб риба ковтнула принаду, але відступитися було б дурницею.

Трюк із диктофоном спрацював, але не зовсім так, як хотілося. Мурашко телефонував і не добирав слів на мою адресу. Казав, що навряд чи хто з місцевих наважиться слухати цю «музику», а коли я пообіцяв, що її можуть прослухати там, де зацікавлені в тому, щоб його, тобто Мурашкове, місце посіла інша людина, він пояснив, що закони я все одно порушую і йому нескладно буде це довести. Хай там хто сидить у чиєму кріслі, а я однаково матиму страшенний клопіт. І мій редактор теж.

Звичайно, якусь фору він мені дав, але на мого шефа і далі тиснутиме. Відтепер із іще більшою силою. Тому Чечель мусить на якийсь час спровадити мене з міста. Але п’ять днів я все-таки маю. Це мої дні, мій мізерний шанс довести свою правду.

Після розмови Маленький Алик запропонував випити. Великого бажання я не мав, але відмовляти не хотілося. Тож, хильнувши з чемності сотку, я під якимось приводом попрощався.

Ігоря я помітив у фойє і впевнено підійшов до нього. Пообідати сьогодні не вдалося, тому сто грамів на голодний шлунок розпалили мене, додавши сміливості.

– Здоров! – рук із кишень куртки я не виймав.

– А ти впертий, – промовив Ігор без здивування чи захоплення.

– Мухтар знає, що ти стукаєш ментам?

Коли я в чомусь упевнений, то відчуваю це.

А відчуття в мене ось які: ніхто, крім Ігоря, не зацікавлений у тому, щоб менти довідалися про мої спроби самотужки знайти маніяка в нетрях студмістечка. Знаючи ситуацію, Ігор усе зважив точно: менти візьмуть мене за барки і якимось чином репресують. Коли так, то розслідування припиниться і його особа буде в безпеці. Поінформувати начальника районного відділу внутрішніх справ можна кількома способами. Іти до нього офіційно – цей варіант я відкинув одразу. Розповісти комусь із працівників правоохоронних органів – найімовірніше. Опер швидше повірить тому, з ким спілкується повсякчас. Отже, Ігор має якогось знайомця-мента.

– Що ти мелеш?

– Гадаю, знайомства твої в ментурі не надто впливові. На рівні дільничного. Якби ти справді мав серйозні зв’язки, то не бздів би так. Але досить і дільничному стукнути, щоб інформація пішла вище. Звісно, я можу помилятися щодо дільничного. Це може бути і якийсь оперок із райвідділу. Так чи так, але все одно серед лягавих є той, кому ти час від часу стукаєш і хто може стати тобі за громозвід, а коли треба, то й застерегти від усяких неприємностей. Як думаєш – Мухтарові це сподобається?

Ігор скреготнув зубами, але стримався.

– Звісно, якусь частину місцевих ментів купив Мухтар. Тільки він їм платить як персоналові, а ти стукаєш. І він навряд чи від цього буде в захваті. Шептун рано чи пізно викаже свого хазяїна. Чи ти не згоден?

– Не бери мене на понт, придурку, – процідив крізь зуби Ігор. – Навіть не пробуй.

– Я знаю, що муситиму відповідати за свій базар, коли щось станеться. Можливо, мої доводи здадуться непереконливими, і тоді мені буде непереливки. Але ти лишишся під підозрою, бо диму, сам знаєш, без вогню… Хіба довірятимуть тобі, як раніше?

Він мовчав, чекаючи, напевне, що я говоритиму далі. Але я мовчки розвернувся й пішов до виходу.

Цікаво, про що він тепер думає? І чи побіжить до когось зі своїх заступників – офіційних чи таємних?…

Юлька

1

Пізніше я зрозумів, що мокрий сніг тільки посилив мої емоції.

А тим часом я щулився на автобусній зупинці у студмістечку і подумки лаяв себе за те, що не взяв парасоля. От завжди так: тягаєш його з собою – дощу нема. Та тільки-но викладеш із сумки – потрапляєш під зливу.

І все одно Юлька – в розстебнутому білому плащі й туфлях. Підбори цокають по асфальту гучніше від револьверних пострілів. Простоволоса, руки в кишенях, під плащем – міні. На тлі мокрого снігу вона мала вигляд справжньої фотомоделі.

На Юльку як на жінку особливої уваги я давно вже не звертав, бо мені були добре відомі всі вади її фігури. Але сьогодні, побачивши, як вона у своєму розстебнутому плащі прямує до мене, відразу забув про те, що знаю цю молоду жінку мов облуплену близько п’яти років. Тротуаром, не звертаючи уваги на сніг, твердо йшла стовідсоткова, упевнена в собі, шикарна – не гарна, бляха-муха, але шикарна! – жінка, що знає ціну собі і всім довкола. В Юльці живе актриса, і сьогодні я це визнав.

Максим під ручку зі своєю неохайною і без смаку вдягненою дружиною стояв під парасолькою, однією на двох. Я тупцяв під мокрим снігом понад годину, перш ніж вони з’явилися на зупинці. Тоді я дав знак – Юльку машиною відвезли на кілометр далі й висадили. Вона виринула з-за повороту й рушила просто до автобусної зупинки. На неї важко було не звернути уваги, і голови понурих потенційних пасажирів майже синхронно повернулися в її бік. Спочатку дивилися з цікавістю – здається, дівчиську до лампочки мерзенна погода. Потім – я не бачив цього, але голову дам собі відтяти, коли це не так! – хлопці витріщилися на Юльку захоплено, а дівчата – з погордою і заздрістю. Я вчепився поглядом за Максима і відчув його напругу.

Та мізансцена, що розігралася на моїх очах, за будь-яких інших обставин не привернула б нічиєї уваги. Власне кажучи, нічого екстраординарного не сталося, але я бачив, що Максим, зиркнувши в бік принади, відвернувся й демонстративно, навіть якось неприродно, втупився в бетонну огорожу навпроти зупинки, за якою розташовувалася військова частина, а його дружина, скосувавши на Юльку, ще щільніше притислася до чоловіка, міцніше стисла його руку і, здається, звела на коханого сповнені вдячності очі.

Шкарадо, ти знову підганяєш задачку під відповідь?

Та ні ж бо! Він клюнув! Ще не ковтнув, а так, покльовує, коли вже зовсім переходити на рибальську термінологію. Клюнув! Клюнув!

Тим часом вистава йшла відповідно до сценарію. З-за повороту браво вилетіло зелене «вольво» і так само браво пригальмувало якраз коло Юльки. Вона ще проходила гальмівний шлях машини, коли Алик вистрибнув навперейми, а за мить з боку водія з’явився й Маленький Алик. Обидвоє не приховували того, що ображених вони лише вдавали.

– Е, красуне, зажди, послухай!

Юлька, не стишуючи ходи, грудьми протаранила руку-шлагбаум.

– Ображаєш, слухай! – вигукнув Алик. – Нормально все буде, е!

Якщо Юлька така з усіма своїми численними кавалерами, то я їх розумію. Тепер я подумки лаяв себе, бо класну, бляха, жінку свого часу проґавив…

Юлька зупинилася й розвернулася. Поли її плаща напнулися, неначе вітрила.

– От дістав! З тобою легше поїхати, ніж від тебе відчепитися! До центру!

Ліве плече зовсім не театрально штовхнуло Алика в груди, підбори процокали до машини, гучно хряснули, зачинившись, передні дверцята – і білий плащ, здавалося, заповнив собою весь салон.

Маленький Алик миттю опинився за кермом, а Алик заскочив на заднє сидіння мало не на ходу. «Вольво» зірвалося з місця, наче на сигнал зі стартового пістолета. Машину проводжало довге багатоголосе зітхання. Чоловічий голос у натовпі нестримно матюкнувся. Така реакція – як оплески. П’ять балів!

Максим нахилив голову й торкнувся губами скроні своєї дружини, яка – не здалося мені, не здалося! – ще щільніше притислася до нього.

За п’ять хвилин під’їхав автобус.

2

Події вечора того-таки дня і двох наступних днів мені переповіла Юлька, бо я не мав змоги спостерігати за ними і брати в них безпосередню участь. Я лише придумав щось на зразок сценарію для театру одного актора – Юльки. Обидвоє Аликів і ще купа народу виконували другорядні, суто декоративні ролі. Таких у ремарках називають «школярі й містяни».

– Він хворий, Андрійку, я тобі кажу! Не знаю, маніяк він чи ні, але те, що в нього з довбешкою негаразд, – це правда. В усякому разі, нормальні люди на речі простіше дивляться. Отож, хильнула я кілька грамів, щоб запах був, Алика під руку – і просто в його кімнату кулаком тарабаню. Сам двері відчинив і – по писку видно – впізнав мене. Його аж перекосило! Я, як і домовлялися, кажу йому, що шукаю барменів. А він зиркнув на мене, наче променем з гіперболоїда інженера Гаріна пронизав. І відразу двері зачинив! Ми з Аликом тарабанимо в Сашкову кімнату. Погаласували трохи. Гармидер на весь поверх! Коротше кажучи, відчинили нам… Там уже все приготували, народ зібрався, погуляли – майже як насправді. Ніби не навмисне, щоб Максика твого роз’ятрити, а наче так треба. Ну, скажу тобі, хлопці пристойно поводилися, пішли тихо, щоб ніхто не чув, що розходяться. Покинули кімнату мені… Вранці в умивальні я натрапила на його жінку. Уяви, вона відвернулася від мене! Тоді мене вже остаточно злість розібрала, і я серйозно вирішила їх дійняти… Сашко-бармен зранку, як і годиться, до наших друзів постукав і делікатно так попросив: дівчина, мовляв, увечері по ключ зайде – передайте, будь ласка, а то нема більше в кого залишити… Взяв Максик ключ, зубами скреготнув, але куди діватися! Я ввечері з’явилася – він мені ключа мало не в очі кинув. Ну, й почалося потім, аж самій весело. Надвечір народу в кімнату набилося – до гибелі! Пацани гаратали, наче табун мустангів. Коротше кажучи, бордель зображали дуже активно. Щоранку я з усіма віталася в умивальні, старанно вдаючи страшне похмілля. А третього ранку Валя, Максимова жінка, зазирнула туди, побачила, що я вмиваюся, – і вийшла. Не може вона в одному приміщенні з такою, як я, пику свою товсту вмивати! Не знаю, хочуть вони мене, таку погану, вбити чи ні, але те, що вони мене терпіти не можуть, – цього ми домоглися. Знаєш, ніколи не думала, що людську злість можна фізично відчувати… Проходжу повз цього Максика – він очі відводить, але відчуваю: дивиться в спину, неначе штовхає поглядом. У мене спина навіть чухатися почала, їй-богу! А вчора ввечері я таке встругнула. Бачу – іде ця парочка під ручку в гастроном. Я пішла за ними. Макарони купують. Вона його макаронами годує. З рибними консервами. Щодня пакети з-під макаронів викидають і порожні бляшанки, кілька в томаті чи сайра. Їй чи готувати ліньки, чи вона не вміє. Гаразд, це не важливо. Почекала трохи, покрутилася, щоб мене помітили, а потім підступила – і жвавенько так обидвом: «Привіт, сусіди! Позичте грошей до вечора, на шампанське не вистачає!» Такий цирк вийшов, я тобі кажу! На чотири ока – луп-луп! Роти пороззявляли, перезирнулися і хором: «Нема нічого!» Я плічком знизала й пішла до виходу, а за спиною почула, як Максик голосно вишептав матюки на мою адресу. Не скажу, які саме, але тобі буде неважко здогадатися. Ну, нічого. Вона йому пробачить: він уголос висловив те, про що вона думала. І це тільки дещиця того, що я вичитала з їхніх очей. Цікаво, як далеко ми зайдемо з такими витівками? Взагалі-то будь-якій людині можна так допекти, що рука сама до зброї потягнеться. Мене якось один чолов’яга так дійняв своїми домаганнями – вбила б гада, їй-богу!.. І Максик наш готовий мене вбити. По очах бачу. От тільки що нам з тобою це дає?

Ладен убити… Ніяких доказів… Самі передчуття… Нормальна реакція нормальної людини на спробу допекти їй до живих печінок… Не знаю, не знаю… Юлька має рацію. Все йде за планом. Але чи там ми шукаємо? Справді, будь-яку людину можна довести до того, що вона одного разу переступить закон…

Головне: скільки це все може тривати?

3

Чечель нагадав, що післязавтра я маю вже їхати. Йому дуже хочеться спровадити мене. Навіть добові наперед загадав виплатити.

Атмосфера напружена. Усі відчувають: відбувається щось не те, а от що саме – ніхто второпати не може. Навіть Тітонька Коняка дивиться коли й не співчутливо, то прихильно. Валерка зовсім несподівано тицьнув мені в руки гарний конверт з крейдованого паперу, в ньому – запрошення з золотим відбитком на відкриття виставки європейського модерну в приміщенні французького культурного центру. На того, хто матиме на запрошенні золотий відбиток, чекає бенкет. Валерка продріботів, що завтра ввечері він не зможе. Сімейні обставини, а матеріал терміновий. Недарма французи на бенкет запрошують… Танюха тоном партизанської зв’язківки запропонувала коньяку: їй принесли презент. І от ми випиваємо з кавових чашечок, заїдаючи шоколадкою – другою частиною презенту.

Але ці всі вияви уваги тільки наганяли смуток.

До кінця робочого дня я вирішив скористатися з Танюшиного запрошення і випити коньяку ще. Коли я зайшов до приймальні, вона вже витягла пляшку…

– Андрюхо, телефон!

Я розвернувся, знехотя пішов на своє робоче місце і взяв трубку:

– Слухаю!

– Він говорив зі мною!

Уміє Юлька кричати – я мало не оглух на праве вухо.

– Хто? Що?

– Макс! Сьогодні! На автобусній зупинці! Слухай, я перелякалася навіть!

– Ну, далі?

– Підійшов, привітався… Сказав, що хоче зі мною побалакати. Але не тепер і не тут, бо розмова особиста й серйозна… Завтра о десятій вечора, в «Зодіаку». Слухай, цього не може бути! Він клюнув, клюнув, ковтнув!

– А в чому річ? Він сказав, чого хоче?

– У тім-то й штука вся! Ні, звичайно! Гаразд, тут черга. Я з автомата телефоную. Приїзди сьогодні в «Зодіак». Я з Аликом домовлюся, він забере тебе з центру. Будь на телефоні, я передзвоню хвилин за п’ять і скажу, куди тобі треба вийти…

Я скинув дзвінок.

Не знаю, як треба поводитися в таких ситуаціях. Може, треба верещати, стрибати до стелі, бити себе в груди, як Кінг-Конг… В усякому разі, не думати з прикрістю про прихований зміст фрази «я з Аликом домовилася». Вона вже з Аликом може домовлятися! Мені має бути до того байдуже, але я чомусь злюся.

Ось іще одна причина, щоб хильнути кілька кавових чашечок коньяку.

4

Спав я погано. Немов у дитинстві напередодні дня народження, коли мають з’явитися гості й подарунки.

Елементарний план дій ми – Алик, Маленький Алик, я, Юлька і Гоша з Аллою, яким дали право дорадчого голосу, – розробляли майже чотири години. Тоді ми з Аликом завізували його в Мухтара, якого ця вся історія дуже зацікавила. А потім я лежав і крутився з боку на бік, чекаючи на завтрашній день. Відчуваючи, що перед світом мені вже не заснути, я встав, прийняв душ і спакував сумку: у відрядження ж їхати однаково доведеться.

І на роботі цілий день нічого не держалося рук. Втюхати Валерці запрошення назад не вдалося. Менш за все хотілося думати про чортову виставку, але я й тут дав собі раду: прибіжу на п’яту, побуду з годинку – і годі. Тоді зляпаю традиційний ура-матеріальчик: нічого ж іншого від мене й не сподіваються, а бенкет успішно мине й без моєї персони.

Шістнадцята десять. Тітонька Коняка бурчить, що я йду на офіційний захід, неначе якийсь босяк. Мав би надягти костюм чи бодай пристойні штани, а не джинси з кросівками, які, до речі, нічого не гріють і протікають. Я ліниво відгавкуюсь: мовляв, купити зимове взуття часу нема і, якщо чесно, бракує фінансів. А у відповідь чую, що і светр, із-під якого вибивається комір синьої ковбойки, і стара шкірянка видаватимуться на бенкеті такими ж ідіотськими, як похорон без небіжчика. Тоді я переконую колишню спортсменку, що мій вигляд цілком адекватний модерному мистецтву.

Думки ж мої линуть зовсім в іншому напрямку. Я стукаю по столу запрошенням, раз у раз позираючи на годинника. За десять хвилин треба виходити.

Іноді шкодуєш, що зв’язаний роботою і навіть…

Лунає телефонний дзвінок.

Стаціонарний апарат.

Випереджаючи Тітоньку Коняку, я хапаю трубку. Юлька обіцяла зателефонувати, якщо будуть зміни в плані чи якісь новини…

– Слухаю…

– Ми вже розмовляли з тобою.

Мене аж заціпило.

– Чого мовчиш?

– Тебе слухаю, – не впізнаю свого голосу, зате його голос я тепер нізащо ні з чиїм не сплутаю.

– Так, слухай. Коли ти писав свої статті в газеті, я зрозумів: ти не дурень. Здається, про це ми вже з тобою говорили. Але я не думав, що ти такий розумний.

Мова в нього дуже правильна. Чому раптом я це завважив?

– І що далі?

– Ти мене все-таки розкусив. Тільки сьогодні в тебе нічого не вийде.

Ліва рука, що тримає запрошення, скручує чвертку крейдяного паперу жмутом.

– Хлопець на ім’я Ігор розповів мені все два дні тому. Попередив. Тільки я все одно вб’ю сьогодні вашу шльондру. Я мусив здогадатися сам – вона неначе аж лізла на очі, демонструючи свою розпусну поведінку. Дитячий садок! Тобі нема чого сказати?

Я хотів, але не міг. Тільки дихав у трубку, як загнаний пес. І ще до болю в долоні стиснув правицею трубку. Мені хотілося, щоб замість сірої пластмаси п’ятірня стискала горлянку Ігоря. Або Макса, але в цього шия бичача. Ігор-качок проти нього – здохляк. У ньому кулаком дірку пробити можна.

Спокійно. Він іще щось каже, а я не слухаю.

– Ще раз, погано чути!

– У тебе переляканий голос. Правильно боїшся. Твоя підстилка Аллочка жива ще тільки тому, що боїться мене. Я, може, не зачепив би й цієї шльондри, яку ти мені підсунув, але ти сам винен. Ти це все вигадав – так мені Ігор сказав. І я сьогодні покараю її, тільки щоб довести: ніхто не заважатиме мені робити світ таким, яким він має бути. Я звільню його від усякої аморальної гидоти. Ваша дівка погодилася вдати з себе повію. Ніхто мені сьогодні не перешкодить, ти все зрозумів? Я не прощаюся.

У трубці почулися короткі гудки.

Макс

1

Паніка охопила мене не відразу.

Спочатку я, не торгуючись із таксистом, домчав додому і не застав там Юльки. Ще одне таксі – у студмістечко. Алли теж немає вдома. Юльки немає і в кімнаті барменів. «Зодіак» зачинений, бо до шостої ще хвилин із двадцять. З переляку затарабанив у двері Максової кімнати. Максик не дурень: жінку, без сумніву, спровадив кудись під якимось приводом – не думаю, щоб вона знала! А сам причаївся, щоб вихопитися, мов змія з засідки.

Мухтара теж не знайдеш так просто. Раптом я усвідомив, що не знаю, де живуть обидвоє Аликів.

Гоша! Біжу до нього – той самий результат. Нікого!

Остання надія – бармен, але він не бере участі в нашій операції. Знову в «Зодіак». Уже відчинений, але поки що відвідувачів немає. І замість Сашка-бармена його новий змінник. А він точно ані сном ані духом…

Аж тепер мене охопила справжнісінька паніка.

Щоб не сидіти на місці, я вийшов надвір. Уночі обіцяли приморозки. А поки що землю зарошував мерзенний обліжний дощ, який, на відміну від сильної зливи, може набридати довго. Всупереч надіям, дощ не охолодив і не заспокоїв, а нагнав іще більшу тугу й паніку.

Я повернувся до зали, замовив двісті грамів горілки і зробив великий ковток.

Спокійніше.

Думай, голово!

Учинок Ігоря лише демонструє, як принцип натикається на принцип. Стати мені на заваді за всяку ціну. Припустімо, він хотів попередити Макса й лише зірвати мої задуми, бо не тільки він – я сам не зовсім вірив у цю всю затію. Вийшло все навпаки. І хтозна: якби не Ігорева провокація, чи вийшло б у нас що-небудь?… Хоч як смішно, я маю бути вдячний цій бандитській сволоті. Спрацювало ж!..

Але я мав змогу переконатися: Макс хитрий і небезпечний супротивник. І не спіймали його досі тільки тому, що не хотіли ловити, що розумні супротивники не для наших героїв розшуку. Їм би алкаш, бабця-торговка з ковбасою й цигарками або пацан-бандит із явно тупим писком.

Сьогодні я мушу здогадатися, як і звідки нападатиме Макс.

А що, як попередити міліцію?

Ні, це неможливо.

Попередити всіх учасників операції? Її можна зірвати. А саме тепер, коли я допив горілку, на зміну паніці з’явився азарт. Я тебе переграю, мерзотнику! Ти в мене кров’ю вмиєшся!

Спокійніше, спокійніше…

Я викрив тебе, Максику. Добряче подумав і викрив. Знав, де шукати й кого шукати. Значить, я тебе знаю як облупленого. І зможу, коли натужуся, вгадати, як ти діятимеш і звідки нападатимеш.

Треба ще випити. Горілка тепер майже не п’янить. Коли людина знервована, завжди так.

Але думку про те, що все може зірватися, ніяк не вдавалося відігнати. Тільки вона й крутилася в голові.

2

Час пролетів швидко, і близько дев’ятої нарешті з’явилася Юлька з ескортом.

Обидвоє Аликів скидалися на королівських пажів. Уся трійця напружена – це помітно й у напівтемряві бару. Мисливці в джунглях, що кожної миті чекають нападу тигра, слухають джунглі і здригаються від найменшого шереху. Навіть коли вітер торкається верхівок пальм…

Ні, їм нічого не можна говорити. В усякому разі, Юльці. Вона й без того наче струна, хоч до вчорашнього дня ще бадьорилася. Дізнається про все – злякається остаточно. А гарячі кавказці теж можуть не витримати. Ні, я мовчатиму. Я здогадуюся, що може на нас чекати. Я вже спокійний. Усі на своїх місцях, і я готовий діяти. Зі мною, Максику, твій номер не пройде.

Пів на десяту.

З’явився всюдисущій Гоша і, не приховуючи стурбованості, крикнув мало не з порога: «Ну, як там?» Алик покрутив пальцем коло скроні. Юлька мерзлякувато пересмикнула плечима. Взагалі, ця вся компанія явною нервозністю привертала загальну увагу. Хоч усі вони сиділи в різних місцях, неважко було здогадатися, що затівається якась незрозуміла гра.

Гоша, з гуркотом відсунувши стільця, вмостився коло мене. З таємничим виразом на обличчі повідомив, що Алла сьогодні ночує в якоїсь подруги на квартирі. Заговорив ще про щось, наче набивався, щоб я попросив його показати, де він ховає газовий пістолет, якого йому хтось там привіз аж із Німеччини. Я порадив йому заткнутися. Він не образився й пішов по каву.

Десята.

Усі змовники майже синхронно глянули на годинники. Той, на кого ми чекали, не з’явився. Зрештою, цей варіант ми також передбачили, і, здається, Юльку б задовольнив саме він.

Минуло ще десять хвилин. Його немає…

Двадцять…

Двадцять п’ять…

Тридцять…

Я повернув голову до світла, щоб іще раз глипнути на годинника, а коли знову кинув оком на двері, то побачив, як Макс заходить до бару. Зупинився. Роззирнувся. Я стежив за його поглядом. На якусь мить наші погляди перетнулися, і тільки тепер у мене промайнула думка: а чи знає він мене на обличчя?

Макс неквапом наблизився до прилавка. Звичайний собі хлопець. І вдягнений звичайно, як сотні його ровесників. Сумка через плече. Він пройшов повз мій столик, і я відзначив – здоровий бугай. І не за спортивною міркою, а від природи. Є в ньому щось від стихійного лиха. Неприборкана тваринна сила.

Коло прилавка він довго не затримався. Запитав про щось бармена і ще раз роззирнувся. Юлька чекально витріщилася на нього, але Макс тільки зачепив її поглядом і посунув – не пішов, а саме незграбно посунув – до виходу.

Не стримавшись, я зірвався з місця й кинувся за ним, але на вулиці його не було. Він зник, немов розчинився у вогкому від дощу повітрі. Відразу ж за мною вибіг Гоша й закрутив головою на всі боки. Того, що Макс просто розвернеться й піде, ми не передбачили. Вкотре за сьогоднішній вечір мене пойняла розгуба.

Я, а слідом за мною й Гоша повернулися до прокуреного бару. Обидвоє Аликів саме прямували до виходу. Юлька йшла за ними, але, на відміну від усіх нас, не поспішала.

– Що? – виплюнув запитання Маленький Алик.

– Фігня якась! Наче крізь землю… – відказав я.

– Тут щось не так…

Я й без Алика знав це.

Знав і боявся, що Макс знову обдурив усіх, що розіграна щойно мізансцена – частина якогось хитромудрого плану. З жахом я помітив, що не контролюю свого тіла і його трусить дрібними ганебними дрижаками.

Нерви.

– Діймо так, наче він не з’явився. – Алик, щоб пом’якшити акцент, говорив повільно, і його настанови зовсім не були схожі на уривчасті загади командирів, та все ж таки те, що він казав, не підлягало обговоренню й мало категоричний характер. – Ходімо стежкою через сад і стадіон до його гуртяги. Там видно буде.

3

Ліхтарі не світилися, а туди, куди ми прямували, не доходило навіть світло з вікон будинків.

Стежка, якою ми йшли, перетинала студмістечко навскоси і неабияк скорочувала шлях, дарма що вела тепер через мокрі, а в суху погоду – через запорошені кущі бузку. Ми всі добре знали цю стежку й не збивалися з неї навіть у темряві.

Попереду ступали Гоша з Маленьким Аликом. Вогники їхніх цигарок були маяком для Юльки, яка йшла метрів за двісті від них, удаючи з себе самотню дівчину, що поспішає додому, а її білий плащ не давав мені з Аликом утратити її з поля зору. Ми трималися метрів за триста позад неї.

Удалині замаячів обгороджений двометровою сіткою футбольний майданчик, що його пишномовно називали стадіоном. Треба було обійти його, а там до потрібної нам гуртяги – палицею кинути.

У міру того як білий плащ наближався до стадіону, тремтіння в моєму тілі посилювалося. Більшу частину дороги вже пройдено. Лишилося обминути огорожу, а далі – відкрита місцевість. Там Макс не насмілиться напасти. І якщо сьогодні нічого не станеться, то за день-два всі зітхнуть спокійно й охолонуть до цієї безглуздої гри.

Отоді Макс і здійснить свою погрозу.

В тому, що він не кидає слів на вітер, я не маю ніякого сумніву. Він вижде, поки вщухнуть пристрасті, а тоді завдасть удару. Але як довести це всім іншим? Певен: Юлька мені повірить відразу. А це найгірше. Вона злякається – і все. Кінець. Не буде принади, і я не зможу впіймати його ніколи…

Алик смикнув мене за рукав і присів. Інстинктивно повторюючи його дії, я глянув уперед, щоб з’ясувати причину такої поведінки.

Захопившись усякими ідіотськими думками, я не помітив, звідки саме ступила навперейми білому плащеві темна постать. Здається, Юльку про щось запитали. Через шум дощу та вітру в листі, що досі якимось дивом висіло на деревах, а також через незрозуміле калатання у вухах я не розібрав слів. Алик шарпнувся з місця першим. Я, мало не послизнувшись на мокрій землі, кинувся за ним. Фігура побігла від нас, і тільки тоді заверещала пронизливим голосом Юлька.

Я, як завжди, недооцінив супротивника.

Зовні незграбний Макс біг швидко й легко. Маленький Алик і Гоша вже летіли йому навперейми, але й тут він усіх обдурив – помчав не додому, до гуртожитку, а в протилежному напрямку і зник у під’їзді найближчої дев’ятиповерхівки. Тут жили переважно студенти-іноземці. Блокова система, ліфт, певна річ, не працює. Коли ми залетіли до коридору, Макса ніде не було видно. Нікого взагалі не було. Тільки бабця-вахтерка вирячила на нас очі.

– Куди він побіг? – обидвоє Аликів запитали це майже в унісон.

Вахтерка, яка воліла, очевидно, не заводитися з кавказцями, мовчки кивнула на сходи. Я зійшов на кілька сходинок угору й прислухався. Усе тихо. Кроків нема. Десь причаївся.

Алик піднявся сходами на один прогін – і теж тиша.

– Нікуди не дінеться. Ходімо перекуримо.

Юлька вже стояла на ґанку. Лампочка над дверима висвітлювала її перелякане обличчя.

– Знайдемо шакала, – повідомив Гоша, витягаючи цигарку.

– Прикури й мені. Руки трусяться, – попросила Юлька.

Гоша задовольнив прохання і навіть тицьнув їй цигарку до рота. Я взяв Юльчину долоню в свою – вона була холодна і справді тремтіла.

– Як ти?

– Він висунувся просто на мене… Тихо, як примара. – Голос її теж тремтів. – Хлопці пройшли, він, напевне, цього й чекав… Схопив за плечі, щось сказав… Я перелякалася й не зрозуміла… Ані втекти, ані крикнути… Я читала в книжках, що таке буває… Мені страшно…

– Нічого, тепер він наш! – Алик діловито потер руки. – Облазимо всі поверхи. Коли треба, то й кімнати перевіримо. – Явно хизуючись, він розстебнув шкірянку, дістав з-під пахви пласку «берету», витяг нащось із неї обойму, а тоді загнав її назад і сховав зброю до кобури. – І жодна сука писнути не насмілиться! Якщо не знайдемо – тут стояти будемо. Вихід один. Повз нас не проскочить. Хіба що під негра замаскується.

– На. – Маленький Алик простяг мені викидного ножа. – Піде на тебе – ріж сміливо.

– Іди додому й нічого не бійся. – Я погладив Юльку по щоці. Здається, за ці дні я в неї закохався.

Вона замотала головою.

– Сама не піду. Я на вас тут чекатиму…

– Боятися нема кого, – повторив я, сам дивуючись своїй упевненості. – Іди, замкнися в кімнаті і спробуй заснути. Гаразд?

Вона кивнула і рукою, що й досі тремтіла, струсила попіл з цигарки.

– Ходім його шукати, хлопці! – нетерпляче гукнув Гоша, виказавши загальний настрій.

Доброго полювання…

4

Відповідно до проекту, на кожному поверсі було два жилі крила, сполучені прохідним коридором. Тобто до кожного крила мав би бути свій вхід, але ліві двері чомусь були забиті зсередини. Тому ми розділилися на пари вже на другому поверсі, перевіривши заздалегідь, чи не ховається Макс під сходами коло забитих дверей. Я й Алик пішли обшукувати ліве крило, Гоша з Маленьким Аликом – праве. Прохідні коридори домовилися обстежувати разом.

Усюди стояла напівтемрява. Тишу зрідка порушувало шаркання кроків. У блокових гуртягах, на відміну від коридорних, життя не таке помітне.

Отже, полювання почалося.

Алик з пістолетом у руці, а я з ножем повільно рушили вузьким коридором.

Кухня. Нікого. Тільки чайник на плиті. Зазираю за двері – купа сміття коло сміттєпроводу.

Ідемо далі.

Алик зникає в першому блоці. Я, не зупиняючись, посуваюся далі. Штовхаю двері з написом «Пральня». Світла там немає, але й людей теж.

Далі – блок. Заходжу. Чотири кімнати, вмивальня, душова, нужник. У душовій – нікого, а в туалеті хтось є. Чекаю. Шум спущеної води – і з’являється в’єтнамець у спортивному костюмі. Встигаю сховати за спину ножа, але вигляд у мене все одно придуркуватий. Задкуючи, виходжу.

Алик уже заходить до іншого блоку. Те саме роблю і я. З душової долинає тоненький жіночий голосок, що співає незрозумілою мовою. Зазираю до туалету і виходжу. Алик чекає на мене.

Ідемо вище.

Третій поверх. У коридорі – наші партнери. Ми рухаємося напрочуд синхронно. Тут трошки світліше. Ми так само обстежуємо наше крило. Нікого.

Четвертий поверх. Звідкись згори шириться жахливий сморід, і що вище ми сходимо, то відчутнішим він стає.

На шостому поверсі сопух обволікає нас так густо, що, здається, його можна навіть помацати. Незабаром ми виявляємо і його джерело: на кухні в’єтнамці смажать оселедця. Але попри важкий дух ми обшукуємо це крило з такою ж ретельністю, як і попередні. Результат той самий.

Сьомий поверх. Нікого.

Шанси зростають, як сказав би Остап Бендер.

Восьмий поверх. Двері в пральню зачинено. Алик пожвавився, та я вчасно зупинив його ногу, що от-от мала завдати удару, – двері забито ззовні. Далі порожньо.

Останній поверх. Я стиснув руків’я ножа міцніше. Є ще дах, але це потім. Тут на поверсі темно. Темно і в прохолодному коридорі. Алик черкає сірниками. Я напружуюся. Пусто. Ми повільно просуваємося коридором. На кухні самотньо горить конфорка.

Нікого.

Ідемо далі. Алик дихає поруч. Раптом віддих зникає: напарник метнувся обстежувати блок. Ступаю кілька кроків і завмираю. Спереду щось рухається. Обережно, невпевнено, просто на мене. Хочу вигукнути «хто тут?», але тільки хапаю ротом повітря. Усі слова застрягли в горлі. Спокійніше, Шкарадо. Ступаю крок ліворуч і загороджую собою коридор. Людина вже майже впритул наблизилася до мене. Відчуваю, що треба гукати Алика, і, як не дивно, мені це вдається:

– Сюди!!!

Просто переді мною на підлогу з гуркотом падає якась посудина. Найімовірніше, каструля. Алик уже поряд. Спалахує сірник. У стінку втискається переляканий негр. Крик із темряви в самісінький писок кого хочеш налякає. На підлозі справді валяється каструля, він навпомацки пробирався з нею на кухню. Алик копнув ногою каструлю й виматюкався. Негр шурнув у свій блок. Хряпнули двері.

– Чого верещиш?

– Я думав…

– Думав він! Матері твоїй!.. Ходи далі!

За десять хвилин останній закапелок гуртожитку був обстежений. Або Макс ховається в якійсь кімнаті, або причаївся на даху.

– Добре, ходімо донизу, – скомандував Алик.

Я не бачив у темряві коридору його обличчя, але з голосу відчув: він не зовсім упевнений в тому, що ми чинимо правильно.

Поволі спускаємося. Десь між п’ятим і четвертим поверхами я ступив на щось слизьке і мало не загуркотів сходами. На щастя, я вчасно встиг схопитися за бильця. Алика це чомусь насмішило. У прохідному коридорі на нас уже чекали Гоша й Маленький Алик.

– Що робитимемо далі?

Гошине питання цікавило всіх. Алик почухав заросле підборіддя. Кавказьке самолюбство, певна річ, нікому не дасть отак просто відступити.

– Зараз щось придумаємо. – Алик витяг із кишені пачку сигарет. – Хай там як, повз нас він не міг прошмигнути. Тут він десь.

Усі троє вже давно поховали зброю, тільки я замислено грався ножем, раз у раз ховаючи лезо, а потім знову натискаючи кнопку.

Клац!

Щось мені в цьому всьому не подобалося.

Клац!

Не міг він не залишити собі виходу.

Клац!

Не міг свідомо загнати себе в глухий кут.

Клац!

Чомусь він побіг не додому, а сюди…

Клац!

Певна річ, удома в нього кохана жінка. Не може ж він – клац! – привести до неї своїх ворогів… Але ж і попадатися він не має наміру.

Клац!

Цигарки дістали вже всі троє. Алик витер сірника, але прикурити не встиг: вогник згас на півдорозі до цигарки. Вилаявшись, він запалив іще один. Цей теж згас.

Ми стояли якраз на протязі. Я вже давно звернув на це увагу і ступив кілька кроків убік. На майданчику між першим і другим поверхом у вікні не було шибки. Вітер дув саме звідти. От і гуляють протяги…

Вікно… Протяги…

Раптом я все зрозумів.

Але на пояснення нема часу.

Треба негайно діяти.

Я злякався на саму думку, що вже запізно. Цей страх підстьобнув мене, наче удар батогом. Кількома стрибками я досяг вікна, скочив на підвіконня. Ніж у руці заважав, і я пожбурив його кудись у куток. За спиною хтось вигукнув щось, та я не мав часу розмінюватися на всякі дрібниці. Холодний вітер метнув в обличчя краплі дощу.

Я замружився.

Почасти ще й для того, щоб перебороти страх висоти, який пробуджується в такі хвилини. Висота невеличка, але я й у басейні завжди замружуюся. Навіть коли плигаю з півметрової тумбочки. А тут метри три-чотири… Треба добре відштовхнутися…

Я стрибнув.

5

М’яка від дощу земля стала мені за спільника: приземлення було вдалим. От тільки рівновагу втримати не вдалося – я завалився набік.

Скочив і знову мало не гепнувся. Світло з вікон струмувало додолу, і я завважив ум’ятину в землі. Отже, Макс приземлився тут. Можна й не встигнути.

Уперед!

Інстинкт підказував мені, куди бігти, і я мчав, не розбираючи дороги. Кілька разів я падав у грязюку, забруднившись із голови до ніг. На бігу інстинкт поступився місцем твердій упевненості в тому, що здогади мої правильні і що я, ідіот, який устиг дізнатися про Макса майже все, мав би передбачити й цю дрібницю, розкусивши його план. Тепер я мушу виправляти власні помилки.

Якщо встигну.

Попереду замаячила біла пляма, що розпливлася по землі. Вона була не суцільна, в неї неначе вливалася темна тінь. У відчайдушному ривкові я скоротив відстань до білої плями і з розгону врізався в людську фігуру, яка стояла на колінах.

Того світла, що його випромінювали вікна, було досить, щоб побачити розпластану на мокрому снігу Юльку.

Поли її білого плаща були широко розкинуті.

Вона, здається, вже й не намагалася визволитися від тиску на горло могутніх Максових рук.

Макс правим коліном упирався в землю, а лівим давив Юльці на живіт. На мою атаку він ніяк не відреагував.

Навіть не повернув голови.

Свою справу він робив дуже зосереджено.

Я відчайдушно замолотив кулаками по Максовій спині, щосили копнув ногою, обхопив руками його шию і смикнув за волосся. Аж тоді він неначе отямився, пустив Юльку, поволі підвівся й повернувся до мене. Ми дивилися один на одного, важко дихаючи.

– Ти, – промовив Макс і ступив крок мені назустріч, пересягнувши через безживну Юльку.

У якомусь фільмі чи романі ми б почали обмінюватися репліками. Він мав би неодмінно виповісти мені, чому він це робить, а я – жбурнути йому в обличчя звинувачення і викривальні слова. Але ми були не в кіно, тож я мовчки напустився на нього і рвучко викинув уперед стиснуту в кулак правицю.

Макс прийняв удар.

Мені здалося, що кулак ткнувся в туго набитий мішок із піском. Удруге вдарити я не встиг: Макс перехопив мою руку, і велетенський, неначе гарматне ядро, кулак довбонув мене в груди.

Мій супротивник явно не вмів битися: його удари більше скидалися на дику, шалену стихію. Одначе зі стихією впоратися набагато важче.

Я повалився на землю, встиг ухилитися від носака, що летів просто на мене, скочив на ноги й почав нову атаку, але чергове ядро влучило мені під дихало. Відразу кудись щезло повітря. Перед очима затанцювали різнобарвні зірочки. Я зіщулився і раптом дістав удар в обличчя. Здається, на якусь мить я зомлів, а коли отямився, відчув на собі тягар могутнього тіла. Мої руки підсвідомо заважали Максовим п’ятірням обхопити моє горло.

Я зігнув ногу в коліні, намагаючись скинути його з себе, і засмикався, але потужний натиск ламав мій опір. Моє обличчя обпікав гарячий віддих супротивника. Максові вдалося надушити коліном мені на живіт. У мене знову перехопило дух.

Нарешті його руки дістали до мого горла.

Біль…Хрипіння…

Це я хриплю?

Зірочки в очах… Вони тьмяніють, тьмяніють, тьмяніють…

Дихати зовсім неможливо…

Наче крізь вату чую голоси і кроки. Тягар із мого тіла раптом звалюється, у легені проривається повітря, якому несподівано починає заважати кашель…

Я остаточно прийшов до пам’яті. Лежу на боці скорчений, тримаюся руками за горло і хрипло кашляю. Хтось підхопив мене під руки й допоміг підвестися. Зірочки перед очима щезли – і я бачу перед собою схвильоване Гошине обличчя:

– Живий? Живий?

Відчувши, що вже можу стояти, я відсунув його рукою.

– Дя-дя-ку-ю-у-у!.. Де… він?

Але Гоша може й не відповідати. Я вже бачу Макса. Від нього по черзі відлітають обидвоє Аликів. Він відбивається від них із якимось диким гарчанням.

– Стріляй у цю суку! – загорлав Гоша.

І справді – бабахнув постріл.

Полум’я спалахнуло з обох боків. Алики стріляли одночасно – і два постріли злилися в один. Хтось із них вистрілив іще раз, та це вже було зайве. Макс повільно осів на землю, спочатку опустившись на коліна, а потім завалившись набік.

Маленький Алик, голосно лаючись своєю мовою, почав азартно копати тіло, проте Алик відтяг його за руку.

Цієї миті я згадав про Юльку й повернувся до неї всім тулубом.

Вона сиділа на землі, широко розставивши ноги і блюючи. Спазми супроводжувалися схлипами й кашлем. Гоша розгублено стояв над нею.

– Е, що у вас там? – почулося над головою.

З вікон витикалися голови цікавих.

Хай дивляться. Байдуже. Все скінчено.

Я тільки тепер відчув, як ниє все тіло. Накульгуючи, підійшов до лежачого Макса, схилився над ним і торкнувся плеча.

Третій постріл справді був зайвим.

Перші дві кулі влучили в стегно і в бік, третя розтрощила перенісся. До горла мені підступила нудота, і я насилу встиг відступити на крок, щоб не виблювати просто на труп.

Хтось поплескав мене по спині. Я випростався й повернувся. Поряд стояв Алик.

– Нормально?

Подивившись на труп і залиту сльозами Юльку, я похитав головою.

– Малий перестарався. Зараз приїдуть менти. Мухтарові буде важко все зам’яти…

– Самооборона, – відказав я, не вірячи, що все вийде на добре. – Ви можете тікати. Я дочекаюся ментів і піду до кінця… Дайте мені пістолет і розбігайтеся.

Алик і Маленький Алик перезирнулися. Маленький Алик простяг мені зброю, одначе Алик зупинив його руку.

– Все одно стріляли двоє… Розтин, експертиза… Малий нехай іде геть. Іди до Мухтара, Малий, розкажи йому все… Він щось придумає… Гошику, ти теж тікай звідси!

– Я буду з Юлькою! – ображено крикнув Гоша.

– Тоді віддай Малому свою пукавку, бо заберуть. Шкода… – сказав Алик і звернувся до мене: – Що далі?

Я вкотре подивився на труп. На того, хто міг би, якби був живий, кинути світло на цю всю історію. На єдиного справжнього свідка, що замовк назавжди. Я вже уявив собі, в чому мене звинуватять. А ще розлад психіки, маніакальний психоз…

– Ходімо до нього додому…

6

Двері відчинила його дружина. Той самий неохайний халат, те саме розтріпане волосся, прищики. Подив на обличчі.

– Твого чоловіка застрелили. Там, на вулиці. – Алик відразу поставив крапки над «і» та ступив до кімнати. Я зайшов слідом і зачинив за собою двері.

– А… ви… хто?… – тихо запитала вона.

– Сядь і сиди. Тобі скоро все пояснять, – грубо наказав Алик і гидливо штовхнув її до ліжка.

Мені стало шкода цієї молодої жінки. Здається, її звуть Валя… Так, Валя… Хоч до неї мені байдуже. Це жорстоко, але тепер вона справді відійшла на другий план.

Я підступив до вікна і прочинив його. З шурхотом відірвався свіжопоклеєний папір, що допомагав зберігати тепло. Я глянув униз. Третій поверх. Просто піді мною біліє Юльчин плащ, і Гоша вже щось завзято доводить прибулим патрульним.

Саме тут знайшли третю вбиту дівчину – Наталку Кущенко. Тут, на траві, під кущами бузку. Де вона любила мене, п’яну морду.

Де й почалася для мене, власне кажучи, ця вся історія.

Якщо вікно відчинене, то прекрасно чути все, що робиться внизу. Навіть із третього поверху…

– Чого ти тоді шарпонувся у вікно? – запитав мене Алик.

Я чекав, що він про це спитає, і відповів:

– Максим працював двірником у тій гуртязі.

– Підробляв, – тихо виправила Валя.

– Це не важливо. Він знав свою територію. Знав про вікно без шибки. І продумав усе до дрібниць. Спровокував усіх нас, помчав не додому і не якнайдалі від погоні, як усі нормальні люди, а забіг до гуртожитку і вистрибнув з протилежного боку у вікно… Юлька жила поруч нього, тому й попрямувала в його пастку. Коло входу він її й перехопив…

– Яка Юлька? – знову втрутилася Валя.

– Я винен, – сказав я, знехтувавши Валентинине запитання. – Коли він заскочив до гуртожитку, я мав би зрозуміти, що він біжить на своє добре знайоме робоче місце. Тоді легше було б здогадатися… Хоча… Хто його знає… Принаймні…

Про Максів дзвінок я вирішив мовчати. Про нього вже ніхто не дізнається.

– Ми здуру стрибнули за тобою. Не знали, де тебе й шукати. Гошка додумався. – Алик вишкірився. – Каже, як чувак уже так чкурнув, значить, важливе щось. А важливе тепер тільки одне – Юлька. Вона додому пішла. Він, без сумніву, за нею урвав. Бачиш, устигли…

Я знову глянув у вікно.

– Менти вже сюди йдуть…

Алик діловито роззирнувся по кімнаті.

– Шмон буде.

У двері хтось пхнув ногою ззовні, а потім постукав. Алик відчинив і впустив розпашілого Гошу.

– Дивіться, що я знайшов! – Він підняв за лямку звичайнісіньку чорну сумку, з якими ходить мало не кожен третій.

– Де взяв і чому сюди припер?

– Там валялася, під кущем. Може, його?

Три пари очей утупилися у Валю. Та глянула на сумку.

– Так, це Максимова. – Вона й далі говорила тихо. – Він її всюди з собою носив.

Тепер мене розібрала цікавість. Навіть ідучи на вбивство, не покинув удома сумки… Раптом я згадав деталь, на яку жоден з нас не звернув уваги: до бару він зайшов із сумкою. Всюди носив, каже…

Я простяг руку до сумки, та Гоша вже випередив мене і розстебнув змійку. Його рука зникла в сумці й витягла звідти звичайнісінький загальний зошит на сорок вісім аркушів.

– Усе? – здивовано запитав Алик.

Гоша потрусив сумкою.

– Не розлучався з зошитом, значить, важливе щось, – зробив логічний висновок Алик і перегорнув кілька сторінок.

– Писанина якась, кривулі. На, глянь. Ти писака, тобі й карти в руки.

Звичайнісінький зошит у клітинку.

Почерк і справді карлючкуватий… Я розгорнув зошит так, щоб бачила Валентина.

– Хто писав?

– А… що там?

– Почерк чий?! – Я сам здригнувся від свого крику.

– М-максим-мів…

Просто переді мною висіло на столі велике дзеркало.

З нього дивився брудний, перемазаний кров’ю і грязюкою тип, який тримав у руках розгорнений зошит і шкірився, наче ідіот.

Почерк не з найкращих.

Але розібрати можна. Кожен журналіст має досвід розбирати всякі кривулі.

Я перебіг очима текст:

«Кілька причин змусили мене взятися за перо…»

Двері без стуку відчинилися – і маленька кімната-двійка стала раптом повна народу.

2007

Ніжин-Київ

Примечания

1

Варадеро – популярне курортне місто на Кубі. (Тут і далі прим. ред., якщо не вказано інше.)

2

Описаний безпрецедентний випадок справді мав місце у студентському містечку Київського університету ім. Шевченка в указаний час, весною 1989 року. – Прим. авт.

3

Твін Пікс – назва вигаданого міста на кордоні між США й Канадою, де відбувається дія однойменного серіалу Девіда Лінча. Створений у 1990–1991 рр., серіал викликав масу суперечок, набув культового статусу, досі має фан-клуби. В Україні демонструвався кілька разів, у 2000-х роках – в українській версії озвучення. Твін Пікс – Чорний Вігвам, за сюжетом – місце в паралельному світі, де зосереджені сили Зла.

Content

Андрій Кокотюха
Осінній сезон смертей

Передмова Криваві сенсації грішного міста

Частина 1

Третя жертва

1

2

3

5

6

Робоче місце 1

1

2

3

4

5

Загальний зошит 1

Перша жертва

1

2

Робоче місце 2

Загальний зошит 2

Знову третя жертва

1

2

Робоче місце 3

1

2

Друга жертва

1

2

3

Загальний зошит 3

Четверта жертва

1

2

3

Робоче місце 4

1

2

Загальний зошит 4

Робоче місце 5

1

2

3

4

5

6

7

8

П’ята жертва

1

2

3

4

5

Частина 2

Гуртяга

«Зодіак»

1

2

Мухтар

1

2

Знову «Зодіак»

1

2

Знову гуртяга

Преферанс

1

2

3

4

5

6

7

Ігор

1

2

3

4

5

6

7

Юлька

1

2

3

4

Макс

1

2

3

4

5

6

Примечания