Джоан Гаррис

Шоколад

На спомин про мою прабабусю Марі Андре Сорен (1892–1968)

Подяка

Сердечна подяка усім, завдяки кому ця книжка народилася на світ: родині, за підтримку, турботу про моїх дітей та дещо сумбурну наснагу; Кевіну, за те, що вистраждав усю цю нудну паперову роботу; Анушці, яка подарувала цій книжці Пантуфля. Щиро дякую й моєму невтомному агенту Серафіні Кларк та редактору Франчесці Ліверсідж, а також Дженніфер Люїтлен, Лорі Фаунтен та всім-всім-всім робітникам видавництва «Даблдей», які були такі добрі до мене. Урешті-решт, хочу висловити особливу подяку своєму товаришеві по перу Кристоферу Фаулеру за натхнення.

1

11 лютого. Вівторок на Масницю

Вітерець нас пригнав сюди під саму Масницю. Вітер, не по-лютневому теплий вітер, сповнений гарячих масних ароматів смажених млинців, ковбасок і посипаних солодкою пудрою вафель, що пеклися на розпеченій плитці просто біля узбіччя… У повітрі, немов якась жалюгідна протиотрута від зими, вирували кружальця конфеті, сковзали по рукавах, манжетах і, зрештою, осідали в канавах. Люди юрбилися по обидва боки вузької центральної вулиці, охоплені лихоманкою захвату. Витягали шиї, тільки б угледіти оббитий крепом візок, за яким шлейфом розвівалися стрічки й паперові трояндочки. Анук – в одній руці жовта куля, в іншій іграшкова труба – ловить витрішки, стоячи між базарним кошиком і чудернацьким брунатним собакою невизначеної породи. Такі Масниці нам, мені та їй, не вдивовижу. У Парижі, перед минулим постом, ми спостерігали процесію із двохсот п’ятдесяти прикрашених візків, у Нью-Йорку – зі ста вісімдесяти, у Відні бачили два десятки оркестрів, марширували вулицями, бачили клоунів на ходулях, карнавальних ляльок із великими хиткими головами з пап’є-маше, дівчат у військовій формі, котрі спритно обертали в руках блискучі жезли. Але коли тобі шість, світ сповнений особливої чарівливості. Дерев’яний візок, поспіхом прикрашений позолотою й крепом, сценами з казок. Голова дракона на щиті, Рапунцель у вовняній перуці, русалка із целофановим хвостом, пряниковий будиночок – картонна коробка в глазурі з позолотою, чаклунка у отворі дверей, онде, тицяє пальцями з недоладними зеленими нігтями у гурт принишклих дітей… У шість років ти здатна осягати тонкощі, що через рік будуть уже поза твоїм розумінням. За пап’є-маше, сухозлотицею, пластиком вона поки ще бачить справжню чаклунку, справжні чари. Вона піднімає до мене обличчя. Її очі, синьо-зелені, як та земля, що відкривається погляду, коли на неї дивишся з височини, сяють.

– Ми тут залишимося? Залишимося? – Тут мені доводиться нагадати їй, щоб вона говорила французькою. – Але ж ми залишимося? Залишимося? – Вона чіпляється за мій рукав. Вітер збив її волосся в пухнату шапку, схожу на солодку вату.

Я замислююсь. Містечко – не гірше за інші. Ланскне-су-Тан. Сотні дві душ, не більше. Малесенька крапка на швидкісному шосе між Тулузою й Бордо, лишень кліпнеш – і вже проскочили. Одна центральна вулиця – тільки й того, що два ряди дерев’яно-цегельних будиночків мишачого кольору, які так і туляться один до одного, та кілька маленьких провулочків, що тягнуться паралельно, нагадуючи зубці кривої виделки. Яскраво-біла церква на площі, по периметру якої розташувалися маленькі крамнички. Ферми, розкидані по невтомних ланах. Сади, виноградники, обгороджені смужки землі, переділені згідно зі суворою ієрархією сільського господарства цього краю: тут яблуні, там ківі, дині, цикорій у панцирі з чорного пластику, виноградні лози – сухі зачахлі батоги у променях злиденного лютневого сонця. І вся ця краса очікувала березня, щоб воскреснути з мертвих… Далі – Тан, маленька притока Гаронни, онде вона прокладає собі шлях по болотистому пасовиську. А як же місцеві жителі? Вони мало чим відрізняються від тих людей, яких ми зустрічали раніше; може, трошки блідіші у світлі сонця, яке зненацька визирнуло з-за хмар, трохи тьмяніші. Хустки й берети тих самих відтінків, що й приховане під ними волосся, – коричневі, чорні, сірі. Обличчя зів’ялі, як торішні яблука; очі потопають у зморшкуватій шкірі, схожі на скляні кульки в перестояному тісті. Діти у просторих одежинах сміливих кольорів – червоного, лимонно-зеленого, жовтого – здаються на цьому тлі прибульцями з іншої планети. Велика жінка із квадратним нещасним обличчям кутає плечі в картатий плащ та щось кричить на місцевому діалекті, якого одразу й не збагнеш, у бік візка, що повільно котиться вулицями слідком за старим трактором. З фургона кремезний Санта-Клаус, явно зайвий у компанії ельфів, сирен та гоблінів, жбурляє в юрбу ласощі, ледве стримуючи злість. На мене дивиться літній чоловік із непримітними рисами обличчя – замість круглого берета, традиційного головного убору місцевих жителів, на ньому фетровий капелюх. Ще раз глянувши на мене з винуватою чемністю, він бере на руки собаку коричневого кольору, що тулиться біля моїх ніг. Я бачу, як його тонкі гарні пальці зариваються в собаче хутро, і пес скиглить; на обличчі його хазяїна можна помітити складну суміш почуттів – любові, тривоги й гризоти. На нас ніхто не дивиться, начебто ми невидимки. Одяг миттєво видає в нас нетутешніх, подорожніх. Ці люди чемні, надзвичайно чемні; ніхто навіть не косує у наш бік. На жінку з довгим волоссям, заткнутим за комір жовтогарячого плаща, і довгим шовковим шарфом на шиї з вільними, довгими кінцями. На дитину в жовтих гумових чобітках і небесно-голубому макінтоші. Вони зо-о-овсім не такі. Про це легко здогадатися з першого погляду на їхнє вбрання, обличчя – надто бліді або надто смагляві? – волосся, усе в них не таке, чуже, невловимо незвичне. Мешканці Ланскне досконало володіють мистецтвом спостереження нишком. Вони всі ніби дихають мені в потилицю – зовсім не вороже, як не дивно, проте доволі холодно. Ми для них – дивина, карнавальна екзотика, заморські гості. Я відчуваю на собі їхні погляди, коли повертаюся до вуличного торговця, щоб купити вафлю. Папір гарячий і масний, вафля з темного пшеничного борошна хрумтить по берегах, але всередині товста й пишна. Я відламую шматочок і даю Анук, витираючи олію, яка стікає з її підборіддя. Вуличний торговець – повненький чоловік, що лисіє, в окулярах з товстими скельцями; від жару розпеченої плитки на його обличчі проступає піт. Він підморгує дівчинці. А сам тим часом зауважує кожну дрібницю, знаючи, що пізніше його всі будуть розпитувати про нас.

– У відпустку приїхали, мадам? – За місцевим етикетом йому дозволено розпочинати бесіду з чужинцями. Я бачу, що за зовнішньою байдужістю торговця приховується жадібна цікавість. У Ланскне, яке розташоване поряд з Аженом і Монтобаном, туристи – велика рідкість, і тому до інформації тут ласі, як до живих грошей.

– Ненадовго.

– З Парижа, значить? – Це, мабуть, через наш одяг. У цьому мальовничому краї люди бляклі. Соковиті кольори, на їхню думку, – це непотрібна розкіш; та вона їм і не пасує. Яскрава рослинність на узбіччях доріг – усе зайве, шкідливі бур’яни.

– Ні, ні, не з Парижа.

Візок уже майже у кінці вулиці. За ним прямує невеликий оркестр – дві флейти, дві труби, тромбон і військовий барабан, награючи якийсь незнайомий мені марш. Слідком біжать із десяток дітлахів, вони підбирають на землі солодощі, які лишилися після візка. Дехто з них у карнавальних костюмах. Я бачу Червону Шапочку й ще якогось кошлатого казкового персонажа, мабуть вовка. Вони по-доброму сперечаються через оберемок стрічок.

Колону замикає фігура в чорному. Спочатку мені здалося, ніби це один з учасників карнавалу, можливо якийсь Доктор Смерть,[1] але коли він підійшов ближче, я здогадалася за старомодною сутаною, що мені зустрівся сільський священик. Йому років з тридцять п’ять, хоча здалеку він здається старшим – через величний, поважний вигляд. Він обертається до мене, і я з подивом помічаю, що він теж явно не був народжений в цих краях. Обличчя з широкими вилицями, світлі очі, які найчастіше можна побачити у жителів півночі, довгі, як у піаніста, пальці спочивають на срібному розп’ятті, що звисає з шиї. Можливо, саме це, його немісцеве походження, і дає йому право дивитися на мене. Але в його холодних світлих очах немає жодної ознаки привітності. Він свердлить мене оцінюючим злісним поглядом, як людина, що побоюється за свою владу. Я посміхаюся йому, і він злякано дивиться в інший бік. Жестом підкликає до себе двох діточок, показує їм на сміття, яким тепер посипана вся дорога. Ці двоє неохоче починають підбирати й кидати використані стрічки із цукерковими обгортками у найближчий сміттєвий бак. Відвертаючись, я краєчком ока знову ловлю на собі його погляд, який в іншому разі я могла б прийняти за ознаку захоплення, але тільки не від цього чоловіка.

Поліційного відділку в Ланскне-су-Тан немає, а отже, немає й злочинності. Я намагаюся брати приклад з Анук, намагаюся розгледіти істину під зовнішнім панциром, але бачу наразі лише самі розпливчасті плями.

– Ми залишимося? Залишимося, maman?[2] – Моя дівчинка наполегливо смикає мене за руку. – Мені тут подобається, дуже подобається. Ми правда залишимося?

Я підхоплюю її на руки й цілую в чоло. Від неї пахне димом, смаженими вафлями й теплом постелі зимового ранку.

Чом би й ні? Містечко нічим не гірше за інші.

– Так, звичайно, – відповідаю я, поринаючи вустами в її волосся. – Звичайно, залишимося, – і я майже не брешу. Хто знає, може статися, що цього разу так і буде.

Карнавал закінчено. Раз на рік Ланскне спалахує яскравими фарбами і так само швидко знову повертається до звичайного свого вигляду. На наших очах натовп розходиться, торговці збирають гарячі плитки й навіси, діти знімають карнавальні костюми й прикраси. Усі трохи збентежені й розгублені від надлишку шуму й викличних кольорових фарб. Святкова атмосфера випаровується, як липневий дощ, – затікає в тріщини в землі, розчиняється безвісти у засохлих каменях. За дві години Ланскне-су-Тан знову перетворюється на непомітне, наче зачароване містечко, яке заявляє про себе лише раз на рік. Якби не карнавальна хода, ми, напевно, зовсім його не помітили б.

Газ у домівці вже є, а от електрика ще тільки попереду. Першого вечора при свічках я напекла для Анук млинчиків, і ми повечеряли біля каміна, замість тарілок використавши старий журнал, оскільки наш багаж обіцяли привезти не раніше наступного дня.

Крамничка, яку ми орендували, колись була пекарнею. Над вузьким дверним отвором й досі висить різьблене зображення пшеничного снопа, на підлозі – товстий шар борошняного пилу, і, коли ми ввійшли, нам довелося пробиратися через безладні купи старих листів, газет і журналів. Хоча ми й звикли до мандрів великими містами, орендна плата здалася неймовірно низькою, але все одно, відраховуючи гроші в агентстві, я упіймала на собі підозріливий погляд його співробітниці. В угоді про оренду я позначена як Віан Роше; мій підпис – ієрогліф-карлючка – може означати що завгодно.

При світлі свічки ми оглядаємо наші нові володіння. Старі печі, масні й закопчені, як не дивно, ще цілком пристойні, стіни облицьовані панелями із соснової деревини, на підлозі – почорніла плитка брудного відтінку. У дальшій кімнаті Анук знайшла згорнутий навіс. Коли ми стали витягати його на світло, з-під вицвілої парусини кинулися врозтіч павуки. Житлові приміщення над крамницею: спальня-вітальня, ванна, крихітний балкон. Теракотовий горщик із засохлою геранню… Анук скривилася, коли побачила все це.

– Так темно, maman, – голос у неї був переляканий, дівчинка мало не тремтіла, побачивши настільки жахливе запустіння. – А ще тут тхне.

Вона мала рацію. Запах стояв такий, неначе тут роками нудилося протухле денне світло. Смерділо мишачими фекаліями і примарами забутого минулого, нікому не потрібного. Гулко, як у печері. Від убогого тепла наших тіл страшні тіні ставали тільки помітнішими. Фарба, сонце й мильна вода зітруть зашкарублий бруд. Але не так легко впоратися зі скорботою, сумним відлунням занедбаного будинку, де роками не звучав сміх. У відблисках полум’я свічки обличчя Анук здається блідим, оченята – широко розплющені. Вона стискає мою руку.

– І ми будемо тут спати? – питається вона. – Пантуфлю це зовсім не подобається. Він боїться.

Я посміхнулася й поцілувала її пухку золотаву щічку.

– Пантуфль допоможе нам.

У кожній кімнаті ми запалили свічки: золоті, червоні, білі й жовтогарячі. Я віддаю перевагу пахощам, виготовленим власноруч, але зараз, коли їх немає, для наших цілей цілком годяться й куплені свічки – з ароматами лаванди, кедра й лимонного сорго. Ми тримаємо в руках по свічці, Анук гуде у свою трубу, я стукаю металевою ложкою по старій каструлі, і так протягом десяти хвилин ми обходимо кожну кімнату, волаючи й виспівуючи на все горло: «Геть! Геть! Геть!», і ось стіни вже не трусяться, розлючені примари тікають, залишаючи по собі тиньк й ледь відчутний запах горілого. Якщо вдивитися у тріщинки потемнілої фарби, в сумні силуети покинутих речей, починаєш бачити неясні обриси – начебто залишкові зображення, створені полум’ям свічки у твоїй руці. Стіна виблискує золотом, біля неї крісло, трохи потерте, але навіть воно тепер мерехтить тріумфальним жовтогарячим сяйвом, а старий навіс раптом заграв яскравими відтінками, які проступили крізь шар пилу й бруду. Анук з Пантуфлем і далі тупотять й співають: «Геть! Геть! Геть!», і нечіткі силуети набувають усе ясніших контурів – червоний табурет біля стійки з вініловим покриттям, дзвіночки біля вхідних дверей. Я, звісно, розумію, що це – тільки гра. Вигадане чаклування, щоб заспокоїти перелякану доньку. Нам доведеться добряче попрацювати, докласти купу зусиль, щоб усе тут по-справжньому засяяло. Але зараз доволі знати й те, що цей будинок радий нам, так само, як ми раді йому. Біля порога ми лишили хліб із сіллю, щоб умилостивити богів, що живуть в цьому місці. На подушках ми розіклали гілки сандалового дерева, щоб побачити вночі приємні сни.

Пізніше Анук сказала мені, що Пантуфлю вже не страшно, а значить, тривожитися нема про що. Не задмухуючи свічок, ми просто в одязі влаштувалися на запилюжених матрацах у спальні, а коли прокинулися, був уже ранок.

2

12 лютого. День покаяння

Нас розбудив якийсь передзвін. Я й не здогадувалася, що наша крамничка стоїть так близько до церкви, поки не почула низьке резонуюче «бом», яке одразу розчинилося в мелодійному передзвоні – «бом-м-м да-ді бом-м-м». Я поглянула на свій наручний годинник. Шоста ранку. Через щілини розбитих віконниць на постіль потрапляє сіро-золотаве світло. Я підвелася й глянула на площу. Мокра бруківка виблискує. Особливо помітна у променях ранкового сонця вежа квадратної білої церкви, яка височіє над ямою темних вітрин – пекарні, квіткової крамниці, похоронного бюро, що торгує меморіальними табличками, кам’яними янголами, нев’янучими штучними трояндами з емалевим покриттям… Серед цих насторожених глухих фасадів біла вежа більше нагадувала маяк. Годинник на ній показував двадцять хвилин по шостій. Римські цифри мерехтять червоним, вводячи в оману диявола. З неприступної ніші на запаморочливій висоті сумно дивиться на площу Діва Марія, яка має такий вигляд, ніби її раптом почало нудити. На кінчику короткого шпилю в’ється флюгер – фігурка в довгому вбранні з косою, що показує то на захід, то на північний захід. З балкончика, де стоїть горщик із зів’ялою геранню, я дивлюся на перших городян, які поспішають на месу. Он жінка в картатому плащі, що я її бачила під час карнавальної ходи. Я махнула їй, але вона, не відповідаючи на моє вітання, лише щільніше закуталася у свій плащ і квапливо пройшла повз мене. Слідком крокує чоловік у фетровому капелюсі, за ним дрібоче його пес коричневого кольору. Чоловік боязко посміхається мені, я голосно й радісно з ним вітаюся, але, мабуть, за місцевим етикетом така нестриманість недозволена, тому що він теж не відповідає мені, поспішаючи зникнути в церкві разом зі своїм вихованцем.

Після цього вже ніхто не дивився у моє вікно, хоча я бачила, як повз нього проходило близько шістдесяти городян – у шарфах, беретах, низько насунутих капелюхах, які захищали обличчя своїх хазяїв від незримого вітру. Але я відчувала їхню удавану байдужість, за якою тут було прийнято приховувати справжню цікавість. Маємо й важливіші справи, – промовляли їхні згорблені спини і втягнуті в плечі голови. Однак вони пленталися бруківкою, як діти, що їх батьки силоміць відсилають до школи. Он цей сьогодні кинув палити, здогадалася я, той – відмовився від своїх щотижневих візитів до кав’ярні, а значить, і від своїх улюблених страв. Мене їхні проблеми, звісно, не обходять, але цієї миті я раптом усвідомлюю, що якщо і є на землі куточок, який потребує хоча б трішки добрих чар, то це воно, маленьке містечко… Старі звички не вмирають. І якщо ви одного разу взялися виконати чуже бажання, цей порив ніколи не залишить вас. До того ж вітер, супутник карнавалу, усе ще дме, приганяючи ледь чутні пахощі жиру, цукрової вати й пороху, гострі пряні аромати весни, що наближається, від яких сверблять долоні й частішає серцебиття… Виходить, ми залишаємося. На деякий час. Поки не зміниться вітер.

У міській крамниці ми купили фарбу, пензлики, малярські валики, мило й цебра. Прибирати почали з верхніх приміщень, поступово просуваючись униз, – зривали штори, старі речі скидали в садочок у внутрішньому дворі, де швидко росла купа сміття, ретельно вимивали підлогу, раз у раз поливаючи водою вузькі закопчені сходи, так що обидві вимокнули наскрізь по кілька разів. Щітка Анук перетворилася на підводний човен, моя – на танкер, і наші човни стали пускати вниз по сходах стрімкі мильні торпеди, які розривалися в холі. У самий розпал прибирання дзенькнув дверний дзвіночок. Із щіткою й милом в руках я підвела голову й побачила високу постать священика.

А я ж бо все запитувала себе, коли він наважиться завітати до нас.

Він пильно розглядає нас. Посміхається. Настороженою посмішкою, доброзичливою, але якоюсь… хазяйською. Так власник маєтку вітає непроханих гостей. Я почуваю, що його дуже бентежить мій вигляд – мокрий брудний комбінезон, волосся, підв’язане червоним шарфом, голі ступні хляпають у сандаліях.

– Доброго ранку. – До його начищеного чорного черевика тече пінистий струмочок. Він швидко глянув на мильний потік, тоді – знову на мене.

– Франсіс Рейно, – рекомендується він, завбачливо роблячи крок убік. – Кюре місцевої парафії.

Я засміялася. Не зуміла стриматися.

– А, он воно що, – уїдливо кажу я. – А я думала, ви – персонаж карнавальної ходи.

Він сміється, звісно, виключно з увічливості. Хе-хе-хе.

Я простягаю руку в жовтій гумовій рукавичці.

– Віана Роше. А отой бомбардир позаду – моя донька Анук.

Вибухи мильних бульок. Анук борюкається з Пантуфлем на сходах.

Я відчуваю, що священик чекає від мене подробиць про месьє Роше. Набагато простіше, коли все написане чорним по білому, все зрозуміло, все офіційно. Тоді не доводиться ставити ніякових, неприємних питань…

– Здається, ви були дуже зайняті сьогодні вранці…

Раптом починаю його жаліти, він так старанно шукає підхід до мене, он, знову вимушено посміхається.

– Так, нам і справді треба якомога швидше навести тут лад. А роботи море – враз не переробиш! Але нас у будь-якому разі не було б сьогодні в церкві, monsieur le curé.[3] Ми не ходимо до церкви, – це було сказано з добрих міркувань, щоб одразу дати йому зрозуміти, що такі вже наші принципи, й заспокоїти його. Але він увесь скривився, здригнувся, начебто я його образила.

– Зрозуміло.

Я поводжуся занадто відверто. У його розумінні нам варто було б трохи потоптатися коло нього, вкрадливо покружляти одне навколо одного, немов коти.

– Але я дуже вдячна вам за привітну зустріч, – бадьоро веду далі я. – Сподіваюся, з вашою допомогою ми навіть зуміємо тут з кимось заприятелювати.

Він і сам трохи схожий на кота: його холодні світлі очі не знають жодної хвилини спокою, метушливо усе щось розглядають, вивчають, утім, погляд відсторонений.

– Зроблю все, що в моїх силах. – Тепер, коли з’ясувалося, що ми не поповнимо ряди його пастви, священик більше не приховує своїх справжніх відчуттів. Однак, прислухавшись до голосу сумління, він змушений запропонувати нам більше, ніж хотів би дати. – У вас є якісь прохання до мене?

– Узагалі-то, ми не відмовилися б від помічників, – кажу я й, бачачи, що він починає відповідати, швидко додаю: – Мова, зрозуміло, не про вас. Але, може, ви знаєте когось, хто хотів би трохи заробити? Наприклад, тинькаря, кого-небудь, хто міг би допомогти з ремонтом? – Це, звісно, більш безпечна тема для розмови.

– Ні, я таких не знаю. – Він тримається насторожено, я вперше зустрічаю настільки стриману людину. – Але розпитаю.

Може, й розпитає. Як і годиться, виконає свій борг перед новенькими. Тільки я певна, він нікого не знайде. Такі люди, як він, не роблять ласку лише з милосердя. Священик підозріливо косує на хліб із сіллю біля порога.

– Це на щастя, – з посмішкою пояснюю я. Його обличчя кам’яніє. Він боком обходить наш скромний дарунок домашнім богам, начебто це – якась скверна.

– Maman? – У дверях з’являється голівка Анук зі скуйовдженим волоссям. – Пантуфль хоче пограти на вулиці. Можна?

Я кивнула.

– Тільки із саду нікуди, – велю своїй дівчинці я, витираючи бруд з її перенісся. – Ну й вигляд у тебе. Справжня паливода. – Її погляд звертається до священика, я завчасно помічаю в її очах смішинки. – Анук, це месьє Рейно. Привітайся.

– Добридень! – кричить Анук, вже біжучи до виходу. – До побачення! – Неясною плямою змигнули жовтий светр із червоним комбінезоном, і вона ховається за дверима, сковзаючи по масній кахельній плитці. Мені привиділось, уже не вперше, що слідком за нею зник і Пантуфль – безформний темний силует на тлі ще темнішого одвірку.

– Їй лише шість років, – пояснюю я.

Рейно видушує кислу посмішку. Очевидно, коротка зустріч із моєю дочкою тільки зміцнила його підозри щодо мене.

3

13 лютого. Четвер

Дякувати Господу, на сьогодні я вільний. Як же стомлюють мене всі ці візити. Йдеться, звичайно, не про тебе, mon père.[4] Мій щотижневий візит до тебе – це щастя, можна сказати, моя єдина відрада. Сподіваюся, квіти тобі сподобаються. Вони не дуже гарні, але пахнуть чудово. Я поставлю їх тут, біля твого крісла, щоб ти міг милуватися ними. Звідси відкривається чудовий вид на поля, на Тан, вдалині блищить стрічка Гаронни. І здається, начебто ми зовсім самі. О ні, я не скаржуся. Зовсім ні. Просто одній людині важко нести такий тягар. Усі їхні дрібні турботи, образи, дурість, тисячі банальних проблем… У вівторок у нас був карнавал. Вони танцювали й кричали, як справжнісінькі дикуни наших днів. Клод, молодший син Луї Перрена, вистрілив у мене з водяного пістолета. І як відреагував його батько? Сказав, що син маленький і йому хочеться трохи погратись. Я ж, mon père, усіма помислами прагну наставити їх на шлях істинний, збавити від гріха. Але вони затинаються на кожному кроці, немов малі діти, з примхи відкидають здоровішу їжу, а їдять те, від чого їх нудить. Я знаю, ти розумієш мене. Ти сам протягом п’ятдесяти років безмовно й гідно ніс на своїх плечах цю ношу. І завоював їхню любов. Невже все так сильно змінилося? Тут мене бояться, поважають… але чи люблять? Ні. Обличчя у всіх похмурі, незадоволені. Учора йшли зі служби повні каяття, а в рисах кожного читалося винувате полегшення. Верталися до своїх таємних пристрастей і пороків. Як же вони не розуміють? Господь усе бачить. Я все бачу. Поля-Марі Муската, який б’є дружину. Благопристойно сповідається щотижня, а потім прочитає на кару десять молитов – і знову за своє. Дружина його – злодійка. Минулого тижня пішла на ринок і вкрала з прилавка дешеву цяцьку. Ґійом Дюплесі постійно запитує, чи мають тварини душу, і, чуючи від мене негативну відповідь, починає плакати. Шарлотта Едуар підозрює, що в її чоловіка є коханка. Я знаю, що в нього їх аж три, але мушу зберігати таємницю сповіді. Які ж вони всі діти! Своїми питаннями й манерами вони допроваджують мене до божевілля. Але я не маю права виявляти слабкість. Вівці – аж ніяк не покірні сумирні істоти, якими зображають їх в ідилічних пасторалях. Це підтвердить будь-який селянин. Вони хитрі, часом жорстокі й патологічно дурні. І у невимогливого пастиря найчастіше починають демонструвати непокору й зухвалість. Тому я незмінно суворий з ними. І тільки раз на тиждень дозволяю собі трохи розслабитися. Твої губи щільно стиснуті, mon père, як на сповіді. Але серце в тебе добре і ти завжди готовий вислухати мене. На одну годину я можу скинути свій тягар. І визнати свою недосконалість.

У нас з’явилася нова парафіянка. Якась Віана Роше, – гадаю, удова, – з маленькою дочкою. Пам’ятаєш пекарню старого Блеро? Він помер чотири роки тому, і з тих пір його будинок стояв пусткою. І вона орендувала цю пекарню й сподівається відкрити її до кінця тижня. Гадаю, її заклад проіснує недовго. У нас уже є пекарня Пуату, на іншому боці площі. І до того ж вона тут не приживеться. Хоч вона й приємна жінка, але з нами в неї немає нічого спільного. Не мине й двох місяців, як вона втече знову до великого міста. Саме там їй місце. Кумедно, але я так і не з’ясував, звідки вона родом. Очевидно, парижанка, а може, з-за кордону приїхала. Говорить без акценту, мабуть, навіть занадто чисто для француженки. Голосні вимовляє уривчасто, як жителі півночі, але в очах є щось від італійців або португальців, а шкіра… Утім, я її майже не бачив. Учора цілий день і сьогодні вона наводила лад у пекарні. Її вітрина прикрита шматком жовтогарячого пластику. Час від часу вона сама або її маленька дочка-дикунка вибігають на вулицю, щоб спорожнити в канаву цебро помиїв або перекинутися парою приязних слів з ким-небудь із робітників. Мене вражає її вміння домовлятися з людьми. Я запропонував їй свої послуги як посередника, але сумнівався, що знайду бажаючих допомогти. Аж раптом рано-вранці бачу, як Клермон несе їй лісоматеріали, слідком іде Порсо зі своєю драбиною. Пуату позичив їй якісь меблі. Я бачив, як він тягнув через площу крісло і увесь час озирався кругом, наче боявся, що його помітять. Навіть сварливий буркун Нарсіс пішов зі своїм знаряддям облагороджувати її садок, хоча в листопаді минулого року, коли я попросив його скопати газон на цвинтарі, він мені відповів категоричною відмовою. Сьогодні ранком приблизно о восьмій сорок до її крамнички під’їхав вантажний фургон. Повз проходив Дюплесі, він зазвичай у цей час вигулює свого собаку. Вона гукнула його, попросила допомогти з вивантаженням речей. Він сторопів від несподіванки, так і не торкнувшись свого капелюха. Я був майже певен, що він відмовить. Потім вона щось сказала – її слів я не розібрав – і дзвінко засміялася. Узагалі, вона багато сміється й постійно жестикулює, стільки комічних безглуздих рухів. Теж, думаю, риса, властива жителям великих міст. Ми тут звикли до більш стриманої манери спілкування, але, сподіваюся, вона не має на увазі нічого поганого. Голову вона по-циганськи обмотала фіолетовим шарфом, однак волосся з-під нього вибилося, усе перемазане білою фарбою. Але її, очевидно, це не бентежило. Пізніше Дюплесі не зміг пригадати, що вона йому сказала. Пробуркотів тільки, що йому це зовсім не складно, оскільки весь вантаж складався усього з декількох коробок, досить важких, хоча й маленьких, ящиків з кухонним начинням. Що в коробках, він не запитав, але мені особисто здається, що нереально налагодити пекарне виробництво з настільки вбогими запасами.

Не подумай, mon père, начебто я всі дні безперервно тільки й роблю, що спостерігаю за пекарнею. Просто вона розташована майже навпроти мого будинку – того самого, mon père, що колись належав тобі. Увесь минулий день і половину сьогоднішнього там стукали молотками, фарбували, білили і шкребли, так що навіть мене розібрала мимоволі цікавість. Мені шпетить подивитися на результат. І я не самотній у своєму бажанні. Я чув, як мадам Клермон базікала зі своїми приятельками біля крамниці Пуату, з поважним виглядом розповідаючи їм про роботу чоловіка. Вони говорили про «червоні віконниці», а потім помітили мене й одразу стишили голоси, перейшовши на шепіт. Начебто мені є діло до їхніх пересудів. А новенька, безумовно, дає всі причини для пліток, якщо не сказати більше. Жовтогаряча вітрина так і вабить око. Немов величезна цукерка, з якої хочеться здерти фантика, що ніби лишилася тут випадково після карнавалу. Є щось тривожне в цьому яскравому шматкові пластику, в тому, як він блищить на сонці. Я буду щасливий, коли ремонт завершиться й колишня пекарня знову стане пекарнею.

На мене багатозначно поглядає сестра. Вона вважає, що я стомлюю тебе. І як тільки ти їх терпиш? Їхні гучні голоси, командирські замашки? А тепер настав час відпочивати. Її солоденький грайливий тон дратує, ріже слух. Вона бажає добра, кажуть твої очі. Не гнівайся на них, вони знають, що роблять. А от я не добрий. Я прийшов сюди не тебе утішати – щоб утішитися самому. І все-таки мені хочеться вірити, що мої візити роблять тобі приємність, вносять свіжий струмінь у твоє життя, що перетворилося на мляве, безбарвне існування. По вечорах телевізор протягом однієї години, зміна положення п’ять разів на день, годівля через трубочку. Про тебе говорять, як про неживий предмет: «Думаєш, він нас чує? Розуміє щось?» Твоя думка нікому не цікава, тебе навіть не запитують… Ти живеш у повній ізоляції, але, як і раніше, почуваєш, думаєш… Ось воно, справжнє пекло, суцільний жах, без напускної барвистості середньовічних вистав. Цілковита ізоляція. А я звертаюся до тебе: навчи, як знайти контакт із людьми. Дай мені надію.

4

13 лютого. Четвер

Чоловіка із собачкою звати Ґійом. Учора він допоміг мені занести в будинок багаж, а сьогодні вранці став моїм першим відвідувачем. Прийшов разом зі своїм псом Чарлі. Привітався із соромливою чемністю, майже по-лицарськи.

– Мило у вас тут, – сказав він, окинувши залу поглядом. – Напевно, усю ніч працювали, не покладаючи рук.

Я засміялася.

– Просто чудесне перетворення, – додав Ґійом. – Не знаю чому, але я думав, ви збираєтеся відкрити в нас ще одну пекарню.

– Щоб збанкрутити бідолаху месьє Пуату? З його хворим попереком і нещасною дружиною-інвалідом, яка й так не може спати ночами? Не думаю, що він був би мені вдячний.

Ґійом нахилився, поправляючи на Чарлі нашийник, але я помітила веселий блиск у його очах.

– Виходить, ви вже познайомилися?

– Так. Я дала йому рецепт ячмінного відвару від безсоння.

– Якщо допоможе, він на все життя стане вам добрим другом.

– Допоможе, – запевнила я. Потім запхала руку під прилавок і витягла маленьку рожеву коробочку зі срібним бантиком у формі серця. – Візьміть. Це вам. Моєму першому гостеві.

– Ну що ви, мадам, я…

– Називайте мене просто Віана. І я не прийму відмови. – Я пхнула коробочку йому до рук. – Вам сподобається. Це ваші улюблені.

– Звідки ви знаєте? – запитав він з посмішкою, обережно ховаючи подарунок до кишені плаща.

– А от знаю, і все, – грайливо ухиляюсь від відповіді я. – Мені відомі вподобання кожного. Повірте, це те, що вам потрібно.

Вивіска була готова тільки опівдні. Жорж Клермон, без кінця вибачаючись за запізнення, власноруч прибив її. Червоні віконниці неймовірно гарні на тлі свіжої побілки, і Нарсіс, незлобиво нарікаючи на пізній заморозок, розсадив у моїх горщиках кілька квіток герані, які приніс зі своєї теплиці. Я вручила обом чоловікам по коробочці до дня святого Валентина, і вони, здивовані, але щасливі, вийшли з моєї крамнички. Опісля майже ніхто не заходив, тільки пара діточок, яких я поспішила випровадити. По суті, це доля будь-якого нового закладу, що відчиняється в маленькому містечку. Місцеві жителі поводять себе в суворій відповідності до тих умовностей, що прийняті за подібних обставин. Вони стримані, демонструють байдужість, хоча в душі палають від цікавості. Зазирнула жінка похилого віку в чорній сукні – традиційній уніформі місцевих удів. Чоловік із червоно-коричневим обличчям купив три однакові коробочки, навіть не поцікавившись, що в них лежить. Потім протягом кількох годин – нікого. Як я й очікувала. Потрібен час, щоб звикнути до чогось нового. Окремі перехожі кидали пильні погляди на вітрину моєї крамниці, але переступити поріг не наважився ніхто. Правда, я почувала, що за напускною байдужістю криються сум’яття, шепіт пересудів, колихання штор, підготовка до рішучого кроку. Нарешті вони прийшли. Одразу цілою компанією. Сім-вісім жінок, серед них Кароліна Клермон – дружина Жоржа Клермона, який змайстрував вивіску для моєї крамниці. Дев’ята пленталася у хвості групи й залишилася на вулиці. Я впізнала в ній жінку в картатому плащі. Вона стояла біля вітрини, майже торкаючись обличчям скла.

Відвідувачки жадібно розглядають усе, хихотять, мнуться, захоплено охають, немов шкодливі школярки.

– І ви все це сама робите? – запитує Сесиль, господарка аптеки на центральній вулиці.

– Доведеться втриматися, – каже Кароліна, повна блондинка в пальто з хутряним коміром. – Зараз же Великий піст.

– Я нікому не скажу, – обіцяю я. Потім, кинувши погляд на жінку в картатому плащі, яка все ще стояла біля вітрини, цікавлюся: – А ваша приятелька чому не заходить?

– Вона зовсім не з нами, – відповідає Жолін Дру, жінка із загостреними рисами обличчя; вона викладає в місцевій школі. – Це Жозефіна Мускат, – додає вона, мигцем глянувши на квадратне обличчя за склом вітрини. У її голосі звучить презирлива жалість. – Та навряд чи вона увійде.

Жозефіна, начебто почувши її слова, трохи почервоніла й нагнула голову, вдавлюючись підборіддям у свій плащ. Одну руку вона якось дивно притискала до грудей, начебто оборонялася. Я побачила, як її губи з опущеними куточками злегка заворушилися, нашіптуючи чи то молитву, чи то прокльон.

Я стала обслуговувати жінок – біла коробочка, золота стрічечка, два паперові ріжки, трояндочка, рожевий бантик у формі серця. Ті голосно ахали й сміялися. Жозефіна Мускат біля вітрини на вулиці щось бурмотіла, розгойдуючись і б’ючи по животу незграбними кулаками. Потім, коли я зайнялася останньою клієнткою, вона раптом підняла голову, немов кидаючи виклик, й увійшла. Це останнє замовлення я складала довше за перші. Довелося комплектувати великий набір у незвичайний пакунок. Мадам бажала тільки це, та ще те, те, те й те, так у круглій коробочці, так зі стрічечками й квіточками, і з золотими серденьками, і з візитною карткою, але неодмінно без напису. При цьому інші дами пустотливо закотили очі, видаючи захоплені вигуки – хи-хи-хи! – так що я ледь не пропустила найцікавіше. Великі руки Жозефіни напрочуд моторні, огрубілі, червоні руки, загартовані роботою, о, ви спритні. Одна, як і раніше, притиснута до живота, друга блискавично злітає збоку, немов зброя в руці досвідченого стрільця, і маленький срібний пакетик із трояндочкою – вартістю 10 франків – переміщається з полиці до кишені її плаща.

Чудова робота.

Я вдаю, що не помітила крадіжку, поки дами не залишають крамницю. Жозефіна, залишившись сама перед прилавком, з удаваним інтересом розглядає виставлений товар. Обережно покрутила в нервових пальцях одну коробочку, іншу. Я заплющила очі, прислуховуючись до її думок. Плутані, тривожні. У моїй уяві миготить вервечка образів, які швидко змінюють один одного: дим, жменя блискучих дрібничок, закривавлений палець. За всім цим криється трепетний страх.

– Мадам Мускат, допомогти вам щось вибрати? – голос у мене спокійний, люб’язний. – Або бажаєте просто ознайомитися з асортиментом?

Вона промурмотіла щось нерозбірливе й відвернулася від прилавка, збираючись піти.

– Гадаю, у мене є те, що вам сподобається… – Я дістала з-під прилавка срібний пакетик, – такий самий, як вона вкрала, тільки трохи більший, перетягнутий білою стрічкою з малесенькими білими квіточками. Вона поглянула на мене перелякано, куточки її великого, неусміхненого рота опустилися ще нижче. Я присунула до неї пакетик.

– Це коштом закладу, Жозефіно, – лагідно мовила я. – Бери, не бійся. Це твої улюблені.

Жозефіна Мускат повернулася й вибігла з крамниці.

5

15 лютого. Субота

Я знаю, mon père, що прийшов не у свій звичайний день. Але мені треба виговоритися. Учора відкрилася пекарня. Але виявилося, що це не пекарня. Коли я прокинувся вчора о шостій ранку, захисної плівки на фасаді вже не було, навіс і віконниці висіли на своїх місцях, над вітриною – піднятий козирок. Колись звичайний непоказний старий будинок, як і всі будинки навколо, тепер сяяв, немов цукерка у золотаво-червоно-помаранчевому фантику на сліпуче-білому столі. На вікнах горщики із червоною геранню. Поручні обплетені гірляндами з гофрованого паперу. Над входом дубова вивіска із чорним написом:

ШОКОЛАДНЯ «НЕБЕСНИЙ МИГДАЛЬ»

Маячня, та й годі. Подібний заклад, напевно, став би користуватися популярністю в Марселі або в Бордо, навіть в Ажені, який з кожним роком відвідує усе більше туристів. Але навіщо відкривати його в Ланскне-су-Тан? Та ще в перші дні Великого посту, традиційної пори помірності? Я розцінюю це як святотатство, можливо, навмисний виклик. Сьогодні вранці я роздивився вітрину. На білій мармуровій полиці викладені рядами незліченні коробочки, пакетики, срібні й золоті паперові ріжки, розетки, бубонці, квіточки, серця, довгі спіралі з різнобарвних стрічок. У скляних пляшечках і на тарелях – шоколад, смажений мигдаль у цукрі, «соски Венери», трюфелі, мендіани,[5] зацукровані фрукти, грона лісового горіха, шоколадні черепашки, зацукровані пелюстки троянд і фіалки… Опущені від сонця жалюзі на половину висоти вітрини, і вони мерехтять усіма відтінками темного, немов скарби в морській безодні, коштовності в печері Аладіна. А в самому центрі вона звела пишну споруду – пряниковий будиночок. Його здобні стіни облицьовані шаром шоколаду, їх обвивають незвичайні глазуровані й шоколадні лози, ліпнина відлита зі срібної й золотої глазурі, дах з вафельної черепиці засіяний зацукрованими плодами, у шоколадних деревах співають марципанові птахи… Там була і чаклунка – уся із чорного шоколаду від кінчика ковпака до краю довгої накидки – верхи на помелі, яким служить їй гігантський guimauve – довге криве стебло алтею, на кшталт тих, що звисали з лотків торговців запашними рослинами під час карнавалу… З вікна свого будинку я бачу її вітрину – та її очі, примружені лукаво, змовницьки. Через цю крамницю, що торгує спокусами, Кароліна Клермон порушила Великий піст. Вона сама зізналася мені вчора на сповіді. Слухаючи її заливчастий писклявий голосок, я не вірив, що вона готова щиро покаятися.

– Ах, mon père, мені так соромно! Але що я могла поробити? Ця чарівна жінка така люб’язна. Я хочу сказати, я навіть не розуміла, що до чого, спохопилася, коли вже було пізно. Але ж якщо хто й повинен відмовитися від шоколаду… Мої стегна за останні два роки розтовстіли до неподобства, хоч лягай і помирай…

– Дві молитви Богородиці. – Господи, що за жінка! Її повні обожнювання очі буквально пожирають мене через ґрати.

– Звичайно, mon père, – розчаровано тягне вона, нібито скривджена моїм різким тоном.

– І пам’ятайте, чому ми дотримуємося Великого посту. Не для того, щоб потішити власне марнославство або справити враження на друзів. І не заради підтримки фізичної форми, щоб похизуватися влітку в дорогому модному одязі, – я навмисно твердий, бо так вона хоче.

– Так, ви маєте рацію, я марнолюбна, – вона схлипує, куточком батистової хустки промокає сльозинку. – Марнолюбна, дурна жінка.

– Пам’ятайте Спасителя нашого. Його жертву. Його скромність.

У ніс мені б’є запах її парфумів, якийсь квітковий аромат, занадто насичений для такого малесенького темного закутка. Може, вона намагається ввести мене в спокусу? Якщо це так, даремно: мене не дістанеш.

– Чотири молитви Богородиці.

У мені говорить розпач. Він підточує душу, роз’їдає її клітинка за клітинкою, як летючий пил і пісок руйнують храм, роками осідаючи на його каменях. Він підриває в мені рішучість, отруює радість, убиває віру. Я хотів би вести їх через випробування, через терни земного шляху. Але з ким я маю справу? Щодень переді мною проходить млява процесія брехунів, шахраїв, ненажер, знехтуваних людей, що займаються самообманом. Уся боротьба добра зі злом зведена до товстої жінки, що нищить себе жалюгідними сумнівами перед крамницею, де торгують шоколадом: «Можна? Або не можна?» Диявол боягузливий; він не показує свого обличчя. Він не має тіла, розпилений на мільйони часточок, підступними червоточинами, які проникають в кров і душу. Ми з тобою, mon père, народилися занадто пізно. Я б краще жив у суворому доброчесному світі епохи Старого Заповіту. Тоді все було просто й ясно. Сатана у плоті ходив серед нас. Ми ухвалювали важкі рішення, жертвували нашими дітьми в ім’я Доброчинця. Ми любили Бога, але ще більше боялися Його.

Не думай, начебто я звинувачую Віану Роше. Насправді їй взагалі немає місця в моїх думках. Вона – лише один із проявів зла, проти яких я повинен боротися день у день. Але як подумаю про цю крамницю з ошатним навісом, що закликає до надмірності, що відвертає від віри… Зустрічаючи в церкві парафіян, я краєм ока ловлю рух за його вітриною. Спробуй мене. Скуштуй. Спожий. У хвилини затишку між виконанням псалмів я чую гудок фургона, що зупиняється перед шоколаднею. Читаючи проповідь – проповідь, mon père! – я замовкаю на півслові, тому що чую шурхіт фантиків…

Сьогодні вранці моя проповідь була суворішою, ніж звичайно, хоча людей прийшло мало. Нічого, завтра я їх покараю. Завтра, у неділю, коли всі крамниці зачинені.

6

15 лютого. Субота

Заняття у школі сьогодні закінчилися рано. До дванадцятої вулицю заполонили ковбої й індіанці в яскравих куртках і джинсах, у кожного портфель або ранець. Старші нишком димлять цигарками. Проходячи повз мою крамницю, і маленькі, й дорослі кидають поверх піднятих комірів безтурботно-цікаві погляди на вітрину. Мою увагу привертає хлопчик у сірому пальті й береті. Він підтягнутий, зібраний; шкільний ранець ідеально рівно сидить на його дитячих плічках. Він іде сам. Біля «Небесного мигдалю» він сповільнює крок, розглядаючи вітрину, але світло від скла відбивається так, що мені не вдається розглянути його обличчя. Поруч зупиняються четверо діточок віку Анук, і він квапливо відходить. До вітрини на кілька секунд притискаються два носи, потім усі четверо збираються до купи й починають вивертати кишені, підраховуючи ресурси. Ще хвилину вирішують, кого послати до крамниці. Я роблю вигляд, що зайнята за прилавком.

– Мадам? – на мене підозріливо витріщається маленьке замурзане личко. Я одразу впізнала Вовка з карнавальної ходи.

– Гадаю, ти хотів би купити карамель з арахісом, – кажу я серйозно, тому що покупка цукерок – справа серйозна. – Гарний вибір. Легко розділити між друзями, у кишенях не тане, і коштує от такий великий набір, – я показую руками, – усього лише п’ять франків. Вірно?

Замість посмішки хлопчик кивнув у відповідь, як ділова людина діловій людині. Його монетка тепла й трохи липка. Він обережно бере з прилавка пакетик і заявляє поважно:

– Мені подобається ваш маленький пряниковий будиночок. Той, що у вітрині. – Його троє друзів несміливо закивали від входу, де вони стоять, тулячись одне до одного для хоробрості. – Крутий будиночок. – Жаргонне слівце він вимовив смачно, з викликом, начебто пихнув захованою в рукаві цигаркою.

– Дуже крутий, – посміхнулася я. – Якщо хочеш, приходь сюди зі своїми друзями, коли я заберу будинок з вітрини. Допоможете мені його з’їсти.

Він витріщив очі.

– Круто!

– Супер!

– А коли?

Я знизую плечима.

– Я скажу Анук, вона вам передасть. Анук – моя дочка.

– Ми знаємо. Ми її бачили. Вона не ходить до школи, – остання фраза вимовлена із заздрістю.

– У понеділок піде. Шкода тільки, що в неї тут поки ще немає друзів, тому я дозволила їй запросити хлопців. Щоб разом зі мною прикрашати вітрину.

Зачовгали підошви, липкі долоньки, відштовхуючи одна одну, потягнулися догори.

– Ми можемо…

– Я можу…

– Я – Жаннó…

– Клодін…

– Люсі…

Я подарувала кожному по цукровій мишці й відіслала геть. Вони розсіялися по площі, немов пушинки кульбаби за вітром. Я дивилася їм услід. На їхніх спинах, які за мить стрімко сховалися за поворотом, танцювали різнобарвні проміннячка сонця – червоно-помаранчево-зелено-блакитні. Вони зникли. Я помітила в тіні арки на площі Св. Ієроніма священика Франсіса Рейно. Він спостерігав за дітьми із цікавістю й, як мені здалося, з осудом у погляді. Я здивувалася. Чим він незадоволений? Він не заходив до нас відтоді, як засвідчив свою повагу в перший день нашого перебування в місті, але я багато чула про нього від людей. Ґійом говорив про нього з повагою, Нарсіс – з роздратуванням, Кароліна – тим кокетливим тоном пустотливого лукавства, до якого, я підозрюю, вона звичайно удається, говорячи про будь-якого чоловіка, не старшого п’ятдесяти років. Вони не надто його люблять. Наскільки я розумію, він нетутешній, випускник паризької семінарії. Увесь його життєвий досвід заснований тільки на книжках, він не знає місцевих звичаїв, не знає потреб і клопотів людей. Принаймні так вважає Нарсіс, що ворогує зі священиком відтоді, як відмовився відвідувати служби під час обжинок. Він не може терпіти людської дурості, сказав Ґійом із глузливим блиском в очах, що ховалися за круглими скельцями окулярів, тобто фактично весь рід людський, оскільки в кожного з нас є свої дурні звички й пристрасті, від яких ми не маємо сил відмовитися. Міркуючи, Ґійом з любов’ю пестив голову Чарлі, і пес, начебто погоджуючись із ним, поважно вторив йому коротким уривчастим гавкотом.

– Він засуджує мене за мою міцну прихильність до собаки, – зі смутком скаржиться Ґійом. – Як людина тактовна, уголос не висловлює свого обурення, однак вважає, що я поводжуся неналежно. У моєму віці… – Ґійом, поки не вийшов на пенсію, обіймав посаду директора місцевої школи, де тепер працювало всього двоє вчителів, оскільки чисельність учнів неухильно скорочувалася; проте багато жителів старшого віку дотепер називали його maitre d’ècole.[6] Дивлячись, як він ласкаво чеше Чарлі за вухами, я відчувала, що його гризе сум, зачаєна скорбота. Я помітила це ще під час карнавальної ходи, начебто він у чомусь звинувачував себе.

– Людина у будь-якому віці має право вибирати друзів за власним розсудом, – палко перебиваю його я. – Можливо, monsieur le curè не завадило б і самому повчитися у Чарлі.

Знову та сама добра смутна півусмішка.

– Monsieur le curè старається, як може, – м’яко говорить він. – Не треба вимагати від нього більшого.

Я промовчала. Щедрі люди щедрі у всьому. Цю нехитру істину швидко осягаєш, коли займаєшся моїм ремеслом. Ґійом покинув «Небесний мигдаль» з невеликим пакетиком вафель у шоколаді в кишені. Перед тим як завернути за ріг, на вулицю Вільних Громадян, він нахилився й почастував однією штучкою Чарлі, погладивши його по спині. Пес радісно загавкав, закрутив куцим хвостом. Як я вже сказала, деякі люди зовсім нерозважливі у своїй щедрості.

Містечко мені вже не здається чужим. Його мешканці теж. Я починаю впізнавати обличчя, імена; намотується клубок перших незначних подій з моєю участю, які поступово зв’язують нас нерозривною ниткою. Ланскне – більш складний організм, ніж спочатку здається прибульцю внаслідок своєї простацької географії: від головної вулиці розходяться, немов пальці на руці, відгалуження – проспект Поетів, вулиця Вільних Громадян, провулок Революційного Братерства; очевидно, хтось із засновників міста був затятим прихильником Республіки. Площа святого Ієроніма, на якій оселилася я, – місце, де сходяться усі ці “пальці”. Тут гордовито здіймається серед видовжених лип біла церква, тут погожими вечорами старі просто на тротуарах грають у кулі. За площею в низині лежить район під назвою Маро,[7] – переплетення вузьких вуличок, скупчення глухих похилих дерев’яно-цегельних домівок, що задкують убік Тану нерівною бруківкою. Це – нетрі Ланскне. Вони підступають до самого болота. Деякі будинки споруджено просто у річці, вони стоять на дерев’яних платформах, що гниють. Десятки інших тісняться уздовж кам’яної набережної; довгі щупальця сирого смороду тягнуться від стоячої води до їхніх маленьких віконець під самими дахами. У місті на зразок Ажена такий-от вигадливий, непоказний Маро став би місцем прощі туристів. Але в Ланскне немає туристів. Мешканці Маро – сміттярі, що живуть з того, що їм вдається витягти з ріки. Тут майже всі будинки без догляду, занедбані; з їхніх стін, що осідають, стирчить гілля старих дерев.

У обід я на дві години зачинила свою крамничку, і разом з Анук ми вирушили до ріки. Біля самої води борсалися в зеленій грязюці двоє худих дітлахів. Тут навіть у лютому стояв соковитий солодкуватий сморід гнилизни й нечистот. День видався холодний, але сонячний. Анук, у червоному вовняному пальті й шапці, гасала по камінні, голосно розмовляючи з Пантуфлем, що стрибав за нею слідком. Я вже настільки звикла до Пантуфля, – як, утім, і до інших казкових бродяжок, що мчать за нею незримими тінями, – що часом мені здається, ніби бачу його насправді – дивну істоту із сірими вусами й мудрими очима. У такі хвилини світ зненацька розквітає, немов переживаючи чарівну метаморфозу, і я перетворююся на Анук – дивлюся на все її очима, ходжу там, де ходить вона. У такі хвилини я почуваю, що можу померти від любові до неї, моєї маленької блукачки. Моє серце розбухає, мало не лускає, і я, щоб і справді не вмерти від надміру почуттів, теж переходжу на швидкий біг. Мій червоний плащ-накидка майорить за плечима, немов крила, волосся струменіє за спиною, як хвіст комети у кострубатому синьому небі.

Дорогу мені перебігає чорний кіт. Я зупиняюся й починаю кружляти навколо нього проти годинникової стрілки, співуче примовляючи:

– Ou va-ti-i, mistigri?

Passe sansfaire de mal id.[8]

Анук підспівує мені, кіт, муркочучи, валиться в пилюку і перевертається на спину, вимагаючи, щоб його погладили. Я нахиляюся до нього й помічаю щуплу бабусю, що із цікавістю спостерігає за мною з-за рогу будинку. Чорна спідниця, чорний плащ, заплетене в косу сиве волосся, згорнуте в акуратний складний вузол, очі уважні й чорні, як у пташки. Я киваю їй.

– Ти – господарка chocolaterie,[9] – каже вона. Незважаючи на вік – за моєю оцінкою, їй років вісімдесят, якщо не більше – голос у неї дзвінкий; у ньому виразно чуються різкі інтонації, властиві уродженцям півдня.

– Так, справді, – відповіла я й назвала своє ім’я.

– Арманда Вуазен, – назвалася бабуся. – Я живу он там, – вона кивком показала на один з будиночків біля ріки – охайніший, ніж інші, зі свіжою побілкою й червоною геранню в горщиках за вікнами. Потім посміхнулася, від чого її рожеве, як у ляльки, личко, зібралося в мільйони зморщечок, і сказала: – Бачила твою крамничку. Симпатична. Це ти молодець, постаралася. Тільки вона не для нас, місцевих. Надто помітна, – у її тоні не було несхвалення – тільки майже непомітна іронічна приреченість. – Я чула, наш m’sieur le curé уже ополчився проти тебе, – уїдливо додала вона. – Побитися об заклад готова, він уважає, що шоколадні не личить стояти на його площі. – Вона знову кинула на мене грайливий, глузливий погляд. – Йому відомо, що ти відьма?

Відьма, відьма. Це неправильне визначення, але я зрозуміла, що вона має на увазі.

– Чому ви так вирішили?

– О, це ж очевидно. Може, я й сама така. – Вона розреготалася, і сміх її пролунав, як какофонія скажених скрипок. – M’sieur le curé не вірить у чудеса, – сказала вона. – Щиро кажучи, я підозрюю, що він і в Бога не вірить. – Її голос повниться поблажливим презирством. – Хоч і має диплом богослова, а йому ще вчитися й вчитися. І моїй дурній доньці теж. У інститутах жити не вчать, вірно?

Я з нею погодилася й запитала, чи знаю я її доньку.

– Думаю, так. Каро Клермон. Безмозке дівчисько, дурніше не знайти у всьому Ланскне. Все говорить, говорить, говорить – і хоч би слово розумне сказала, – побачивши, що я посміхаюся, вона весело кивнула. – Не турбуйся, любонько, мене в моєму віці вже нічим не образиш. А вона уся в батька. Велике розчарування. – Бабуся глузливо подивилася на мене. – Тут зовсім нема де розважитися. Особливо коли ти стара, як я. – Вона помовчала, пильно дивлячись на мене. – Але, думаю, ми з тобою все-таки знайдемо, чим потішитися. – Тут її голова торкнулася моєї, і мене немов обдало свіжим подихом. Я намагалася вловити її думки, намагалася зрозуміти, чи не знущається вона з мене, але відчувала лише її доброту й веселий настрій.

– Я просто торгую шоколадом, – з посмішкою сказала я.

Арманда Вуазен глузливо пирхнула.

– То ти, я бачу, і справді вирішила, начебто я тільки вчора на світ народилася.

– Знаєте, мадам Вуазен…

– Клич мене Армандою, – чорні очі заіскрилися сміхом. – Так я почуваю себе молодшою.

– Добре. Тільки я й справді не розумію…

– Я знаю, яким вітром тебе занесло, – хитренько заявила вона. – Одразу відчула. Ти прийшла з карнавалом. У Маро повно бурлак, що подорожують із карнавалом: цигани, іспанці, мандрівні ремісники, вихідці з Алжиру, інший набрід. Колись я вже знала вас – тебе й твоє дитя. Як тепер ви себе називаєте?

– Віана Роше, – посміхнулася я. – А це – Анук.

– Анук, – лагідно повторила Арманда. – А твій сіренький дружок – зір у мене тепер не такий гострий, як колись – хто він? Кіт? Білченя?

Анук хитнула кучерявою голівкою й радісно, з полегшенням в голосі, пояснила:

– Це кролик. І звати його Пантуфль.

– Ах, кролик. Ну звичайно ж… – Арманда лукаво підморгнула мені. – Бачиш, я знаю, яким вітром вас занесло. Я й сама кілька разів відчувала на собі його подих. Може, я й стара, але обдурити мене нікому не вдасться. Нікому.

Я кивнула:

– Може, ви й маєте рацію. Приходьте колись до «Мигдалю». Я знаю, хто які ласощі любить. І вас почастую вашими улюбленими. Подарую вам найбільшу коробку.

Арманда засміялася.

– Шоколад мені не можна. Каро й цей лікар-нетяма забороняють. Як, утім, і все інше, що мені до вподоби, – іронічно додала вона. – Спочатку заборонили курити, потім пити, тепер це… Бог знає, напевно, ще треба було б перестати дихати, тоді, мабуть, буду жити вічно, – вона зареготала, але якось втомлено, і схопилася за груди. Мені стало моторошно: я чомусь одразу згадала Жозефіну Мускат. – Я їх не звинувачую, – провадила далі Арманда. – Вони так живуть. Намагаються захиститися від усього. Від життя. Від смерті.

Вона посміхнулася, й обличчям, незважаючи на зморшки, раптом стала схожа на пустотливого паливоду.

– Мабуть, я зайду до тебе, в будь-якому разі, – сказала вона. – Хоча б для того, щоб дошкулити кюре.

Вона зникла за рогом свого біленого будинку, а я замислилася над її останньою фразою. Анук трохи подалі від мене шпурляла каміння на берег, що оголився біля самої крайки води.

Кюре. Здається, я тільки й чую про нього. І я стала думати про Франсіса Рейно.

Так уже трапляється, що в маленьких містечках на кшталт Ланскне тон усьому суспільству найчастіше задає одна людина – шкільний учитель, власник кав’ярні або священик. Ця людина – серцевина механізму, котрий обертає хід життя. Як пружина в годиннику, що рухає коліщата, які крутять інші коліщата, змушують стукати молоточки й переміщують стрілки. Якщо пружина зіскочить або зламається, годинник зупиняється. Ланскне – як зламаний годинник: стрілки незмінно показують за хвилину північ, коліщата й зубчики вхолосту обертаються по нікчемному циферблату. Постав на церковному годиннику неправильний час, якщо хочеш обдурити диявола, говорила моя мама. Але в цьому випадку, я підозрювала, диявола не вдалося ошукати.

На жодну хвилину.

7

16 лютого. Неділя

Моя мати була відьмою. Принаймні вона називала себе відьмою, а частенько й щиро в це вірила, так що я й досі не знаю, прикидалася вона або чаклувала по-справжньому. Арманда Вуазен чимсь нагадувала її: блискучі звабливі очі, довге волосся, колись, мабуть, чорно-синє з блиском, мрійливість поруч із цинізмом. Від матері я навчилася усього того, що сформувало мене як особистість. Навчилася мистецтва обертати поразки в успіх, витягати виделкою пальці, щоб відвернути лихо, шити саше, варити зілля, вірити у те, що зустріч із павуком до півночі приносить удачу, після – нещастя… Але головне, вона передала мені свою любов до зміни місць, циганську непосидючість, яка змушувала нас блукати по всій Європі й за її межами: рік у Будапешті, стільки ж у Празі, півроку в Римі, чотири роки – в Афінах, потім через Альпи в Монако й уздовж узбережжя – Канни, Марсель, Барселона… До вісімнадцяти років я й сама забула, у скількох містах ми жили й скількома мовами говорили. На життя ми теж заробляли по-всякому: наймалися офіціантками, перекладачками, ремонтували машини. Іноді втікали з дешевих готелів, у яких зупинялися на одну ніч, через вікно, не оплативши рахунок. Їздили на поїздах без квитків, підробляли без дозволу на роботу, нелегально перетинали кордони. Нас депортували немислиму кількість разів. Матір двічі заарештовували, але відпускали, не висунувши жодних звинувачень. І імена ми міняли, підлаштовуючи їх до традицій того або іншого регіону, у якому осідали: Янна, Жанна, Джоанн, Джованна, Ганна, Аннушка… Гнані вітром, ми, немов злочинці, постійно були переслідуваними, переводячи громіздкий життєвий багаж у франки, фунти, крони, долари…

Не думайте, що я страждала; життя в ті роки я сприймала як чудесну пригоду. Нам з матір’ю добре було вдвох. Потреби у батькові я ніколи не відчувала. У мене було багато друзів. І все-таки, мабуть, ця хаотичність – вічні блукання, необхідність постійно заощаджувати – часом її пригнічувала. Проте ми і далі міряли дороги, рік за роком тільки збільшуючи темп, – затримувалися в одному місці на місяць, у крайньому випадку на два, а потім знову вирушали в дорогу, немов вигнанці, що поспішають за останніми променями сонця. Не одразу, лише через кілька років, зрозуміла я, що тікали ми від смерті.

Їй було сорок. Вона помирала від раку. Мені вона зізналася, що про хворобу знає давно, але останнім часом… Ні, до лікарні вона не ляже. Жодних лікарень, зрозуміло? Їй залишилося жити лічені роки, може, місяці, а вона ще так хоче подивитися Америку: Нью-Йорк, флоридський Еверглейдз[10]… Ми тепер майже кожен день проводили в дорозі. Мати ночами, думаючи, що я сплю, ворожила на картах. У Лісабоні ми сіли на пароплав – найнялися робітницями на кухню. Звільнялися о другій-третій ночі, піднімалися зі світанком. І кожної ночі – карти. Засмальцовані від часу й постійного дотику пальців. Розкладаючи колоду на ліжку перед собою, вона тихо бубоніла собі під ніс позначення карт, що випадали їй на долю, з кожним днем усе глибше поринаючи в безодню плутаного марення, яке врешті-решт повністю заволоділо її свідомістю. Винова[11] десятка, смерть. Винова трійка, смерть. Винова двійка, смерть. Колісниця. Смерть.

Колісницею виявилося нью-йоркське таксі, що збило її якось літнього вечора, коли ми закуповували продукти на велелюдних вуличках китайського кварталу. Але краще вже загинути під колесами, ніж помирати болісною смертю від раку.

За дев’ять місяців народилася моя дочка. Я назвала її на честь себе й матері. Вирішила, що для моєї дитини це найкраще ім’я. Її батько навіть не підозрював про її існування, та я й сама точно не знаю, від кого зачала, оскільки на зорі моєї молодості в мене було багато випадкових коханців. Але це не мало значення. Можна було б очистити яблуко й, кинувши шкірку через плече, з’ясувати ініціали батька моєї дочки, але мене це ніколи не цікавило. Зайвий баласт тільки гальмував би нас.

І все-таки… Хіба вітри не ослабнули, не стали віяти рідше, з тих пір як я поїхала з Нью-Йорку? Хіба не відчуваю я щемливу тугу, щось ніби жаль, щоразу, коли ми знову зриваємося з місця? Мабуть, відчуваю. Двадцять п’ять років блукань, і ось той механізм, що живе в моїх грудях, почав зношуватися, я втрачаю колишній ентузіазм, так само, як мати розгубила свій в останні роки життя. Іноді я ловлю себе на тому, що дивлюся на сонце й намагаюся уявити, як би я спостерігала його схід над одним і тим самим обрієм протягом п’яти – або десяти, двадцяти – років. При цій думці я відчуваю дивне запаморочення, мене охоплюють страх і туга. А Анук, моя маленька бродяжка? Тепер, коли я сама мати, наше життя, повне ризикованих пригод, бачиться мені трохи в іншому світлі. Я згадую себе в дитинстві – смагляву дівчинку з довгим розпатланим волоссям, в обносках, придбаних у крамницях для бідних, із суворим досвідом, що осягає такі науки, як математика й географія, – скільки хліба дадуть на два франки? Як далеко можна заїхати потягом, заплативши за квиток п’ятдесят марок? – і розумію, що не хочу для неї такої долі. Може, тому останні п’ять років ми не залишаємо Франції. Уперше в житті в мене з’явився рахунок у банку. З’явилася власна справа.

Моя мати не була б мною задоволена. Але, напевно, і позаздрила б. Відмовся від себе, якщо можеш, сказала б вона мені. Забудь, хто ти є насправді. Не згадуй, поки вистачить сил. Але одного разу, моя дівчинко, одного разу ти все-таки не витримаєш. Повір мені.

Сьогодні я відчинила шоколадню у звичайний час. Але тільки до обіду – другу половину дня я проведу з Анук, – вранці у церкві служба, на площі будуть люди. Знову встановилася властива для лютого брудна сумовита погода: мрячить холодний дрібний дощ, він вже пофарбував бруківки й небо в колір старого олов’яного посуду. Анук за прилавком читає книжку з дитячими віршиками, стежачи за дверима замість мене, поки я готую на кухні партію мендіанів – «злиднів», які називаються так тому, що колись давно ними торгували на вулицях бідняки й цигани. Це мої улюблені ласощі – кружечки із чорного, молочного або білого шоколаду, прикрашені зверху тертою лимонною цедрою, мигдалем і пухкими ягодами родзинок сорту «малага». Анук любить мендіани з білою основою, а я віддаю перевагу чорним, із шоколадної глазурі, звареної з кращого порошку какао, у складі його цілих сімдесят відсотків… Із присмаком приємної гіркоти невідомих жарких тропіків. Моя мати й про це висловилася б презирливо. І все-таки я і далі вершу свої чари.

За ті два дні, що минули з п’ятниці, я придбала й поставила біля прилавка високі табурети, і тепер інтер’єр «Мигдалю» трохи нагадує атмосферу дешевих кав’ярень, до яких ми частенько навідувалися в Нью-Йорку. Червоні шкіряні сидіння, хромовані ніжки, яскраві світло-жовті стіни, з кутка весело підморгує старе жовтогаряче крісло Пуату. Ліворуч – меню. Анук сама написала й розфарбувала його в жовтогарячі й червоні кольори:

ГАРЯЧИЙ ШОКОЛАД – 5 франків.

ШОКОЛАДНИЙ ПИРІГ – 10 франків (шматок).

Пиріг я спекла ввечері, гарячий шоколад у казанку чекає на першого відвідувача на поличці в печі. Таке ж саме меню я повісила у вітрині, – щоб його можна було бачити з вулиці. Я чекаю.

Служба в церкві почалася й скінчилася. Я дивлюся на парафіян, що сумно плентаються під холодною мрячкою. Двері до шоколадні відчинені, на вулицю струменіє теплий запах ароматної випічки. Окремі перехожі кидають тужливі погляди у бік моєї крамнички, але одразу нишком озираються на церкву, знизують плечима, кривлять губи – чи то ухвалюючи непросте для себе рішення, чи то просто роздратовано, і поспішають повз, сутулячи на вітрі понурі опущені плечі, начебто вхід до шоколадні їм перепиняє янгол із вогненним мечем.

Час, кажу я собі. На все потрібний час.

І все-таки нетерпіння, майже гнів роздирає мене. Що трапилося з цими людьми? Чому вони не заходять? Годинник бив десяту, одинадцяту. Я бачу, як люди зникають у дверях пекарні на протилежному боці площі й за кілька хвилин знову з’являються на вулиці з батонами хліба під пахвами. Дощ припинився, але небо, як і раніше, сіре. Пів на дванадцяту. Останні кілька людей, що затрималися на площі, розходяться по домівках готувати недільний обід. Хлопчик із собачкою огинає ріг церкви, старанно ухиляючись від крапель води, що стікає з жолобів. Він проходить повз крамничку, ледве удостоївши поглядом вітрину.

Хай їм грець. А я вже повірила, що починаю приживатися тут. Чому вони не заходять? Осліпли, чи що? Або, може, носи в них заклало? Як ще їх запросити?

Анук, яка завжди тонко почуває мій настрій, обіймає мене.

– Не плач, maman.

Я не плачу. Я ніколи не плачу. Її волосся лоскоче моє обличчя, і в мене зненацька темніє в очах від страху, що одного разу я раптом можу втратити її.

– Ти не винна. Ми ж старалися. Усе зробили як слід.

Цілком слушно. Ми все взяли до уваги. Навіть червоні стрічки на дверях й саше з ароматами кедра й лаванди, які відвертають зло. Я цілую її в чоло. На моєму обличчі волога. Щось – мабуть, гіркувато-солодкі випари шоколаду – палить мені очі.

– Усе чудово, cherie..[12] Нехай живуть як знають, нас це не обходить. Давай краще поласуємо.

Ми налили собі по чашці шоколаду й за прикладом завсідників нью-йоркських барів залізли на табурети біля прилавка. Анук п’є шоколад зі збитими вершками й шоколадною стружкою, я – гарячий, чорний, міцніший, ніж навіть еспресо. З наших чашок піднімається ароматний димок, ми з насолодою приплющуємо очі й бачимо, як вони заходять – по двоє, по троє, по десять людей одразу. Посміхаючись, вони розсідаються поруч із нами, вираз суворої безпристрасності стирається з їхніх облич, вони світяться гостинністю й радістю. Я стрепенулася, розплющила очі. Анук стоїть біля дверей. На мить мені здалося, начебто я бачу Пантуфля в неї на плечі, він ворушить вусами. Світло в неї за спиною немов пом’якшало, потеплішало. Сяє спокусливо, манить.

Я зіскочила з табурета.

– Не треба, прошу тебе.

Вона загадково дивиться на мене.

– Я лише намагаюся допомогти…

– Прошу тебе.

З непохитною впертістю вона витримала мій погляд. Ми обидві у владі чарів, що огортають нас золотавим серпанком. Це ж так просто, легше легкого, промовляють її очі, і я бачу, як невидимі пальці, немов беззвучні голоси, закликають відвідувачів…

– Не можна. Так не годиться, – намагаюся пояснити я їй. Ми порушуємо місцеві традиції. Ставимо себе поза суспільством. Нам не варто виділятися, якщо хочемо залишитися тут. Пантуфль – розпливчастий вусатий силует на тлі золотавих тіней – з німим благанням волає до мене. Я замружуюся, щоб сховатися від нього, а коли знову розплющую очі, його вже немає.

– Нічого страшного не відбувається, – твердо кажу я Анук. – У нас усе буде добре. Почекаємо ще трохи. Час у нас є.

І нарешті, о пів на першу, наше терпіння винагороджується першим відвідувачем. Анук перша помітила його – maman! – але я вже на ногах. Це Рейно. Одна долоня затуляє голову від крапель, що падають із навісу, друга нерішуче береться за дверну ручку. Його бліде обличчя дихає спокоєм, однак в очах щось мерехтить – таємне задоволення. Я здогадуюся, що він прийшов не за солодощами. Дзенькнув дзвіночок. Він переступив поріг, але до прилавка не йде. Залишився стояти у дверях. Під поривами вітру поли його сутани влетіли до крамнички, немов крила чорного птаха.

– Месьє? – Він з підозрою дивиться на червоні стрічки. – Чим можу служити? Повірте, я знаю, що вам потрібно, – добродушно-жартівливим тоном я за звичкою кидаю стандартні фрази, з яких звичайно починаю розмову з покупцями, але цього разу я брешу. Мені невідомі смаки цієї людини. Він для мене – загадка, темний людиноподібний пролом у повітрі. Я не знаходжу з ним спільної мови, моя посмішка розбивається об нього, як хвиля об камінь. Він зміряв мене презирливим поглядом.

– Сумніваюся, – каже він тихо, вкрадливо, як і личить священикові, але в його голосі я чую ворожість. Мені одразу згадалися слова Арманди Вуазен: «Я чула, наш m’sieur le curé уже ополчився проти тебе». Цікаво, чому? Інстинктивна недовіра до безбожників? Або, може, щось іще? Потай під прилавком я склала вилами пальці, захищаючись від нього.

– Узагалі-то я не очікував, що ви будете працювати сьогодні. – Тепер, коли він думає, що розгадав нас, упевненіший в собі. Його витягнуті в посмішці щільно стулені губи з молочною білістю по краях, тонкі, як бритва, нагадують мені устрицю.

– Ви маєте на увазі – у неділю? – уточнюю я, зображуючи безневинну простодушність. – Я сподівалася перехопити ваших парафіян, коли вони юрбою повалять із церкви.

Він не відреагував на мою маленьку дошкульність.

– У першу неділю Великого посту? – Він здивований, але за його подивом криється презирство. – Я б на це не розраховував. Мешканці Ланскне – прості люди, мадам Роше. Благочестиві, – м’яко, ввічливо наголошує він.

– Я – мадемуазель Роше, – малесенька перемога, але цього досить, щоб збити з нього пиху. Його погляд метнувся до Анук. Вона все ще сидить за прилавком з високим келихом шоколаду в одній руці, рот у шоколадній піні. Начебто вжалена кропивою, я раптом знову відчула сліпий жах, запанікувала від страху, що можу втратити її. Але хто посміє відібрати в мене дочку? У душі наростав гнів, але я відмахнулася від страхітливої думки. Може, цей? Нехай тільки спробує.

– Зрозуміло. – Він незворушний. – Вибачте, мадемуазель Роше.

Я мило посміхнулася, здогадуючись, що ще нижче впала в його очах, але з протиріччя далі пестувала його обурення. Щоб приховати страх, говорю на тон вище, з вульгарними нотками в голосі.

– Ви навіть не уявляєте, яка я щаслива, що зустріла в цьому сільському краї розуміючу людину, – посміхнулася я йому сліпучою чарівливою посмішкою. – Бачите, у великому місті, де ми жили, до нас нікому не було діла. Але тут… – Вигляд у мене пригноблений, але анітрохи не винуватий. – Таке чудесне містечко, і люди такі милі, такі самобутні… Але ж це не Париж, правда?

Рейно погоджується – з ледь вловимим глузуванням у голосі.

– На мій погляд, абсолютно слушна думка, усі так думають про відносно маленькі містечка, – промовляю далі я. – Тут кожному є до тебе діло. Думаю, це від нестачі розваг, – з люб’язною посмішкою пояснюю я. – Усього лише три крамнички й церква. Я хочу сказати… – Тут я засміялася. – Утім, що я вам розповідаю? Ви краще за мене все знаєте.

Рейно кивнув із серйозним виглядом.

– У такому разі поясніть мені, будь ласка, мадемуазель…

– О, називайте мене просто Віана, – вставляю я.

– …чому ви вирішили перебратися до Ланскне? – Його єлейний тон пронизаний ворожістю, тонкі губи ще більше нагадують зачинену устрицю. – Як ви слушно зазначили, це не Париж. – Він поглядом дає мені зрозуміти, що Ланскне у будь-якому сенсі, безумовно, кращий за столицю. – Чи не здається вам, що така стильна, – витонченою рукою він із удаваною байдужістю махнув перед собою, маючи на увазі інтер’єр шоколадні, – спеціалізована крамничка користувалася би більшим успіхом – й була би більш доречною – у великому місті? Певен, у Тулузі й навіть в Ажені… – Тепер я розумію, чому ніхто з жителів не наважився зайти до нас сьогодні. Слово «доречно» обдає крижаним холодом, як прокльон пророка.

Я знову під прилавком викинула пальці вилами в його бік – з люттю. Рейно, начебто вжалений, ляснув себе по шиї.

– По-вашому, задоволення – це привілей великих міст? – розлютилася я. – Кожному необхідно іноді розслабитися, потішити себе розкішшю.

Рейно промовчав. Очевидно, не погодився зі мною. Я йому так прямо це й заявила.

– Сподіваюся, сьогодні вранці у церкві ви проповідували строго протилежні принципи? – Не дочекавшись від нього відповіді, я додала: – І все-таки я переконана: у цьому місті вистачить місця для нас обох. У нас в обох вільні підприємства, чи не так? – По його обличчю бачу: він зрозумів, що я кинула йому виклик. Якусь мить я дивлюся йому в очі – з нахабною, злісною посмішкою. Рейно відсахнувся, начебто я плюнула йому в пику.

Він вимовив тихо:

– Зрозуміло.

Подібний тип людей мені добре знайомий. Ми з мамою вдосталь надивилися на них за роки мандрів по Європі. Ті ж люб’язні посмішки, презирство, байдужість. Дрібна монета, що випала з пухкої руки жінки біля стін переповненого Реймського собору; молоді черниці, які з осудом дивилися на маленьку Віану з голими колінами, що кинулася підбирати її на курній підлозі. Чоловік у чорній одежі, який гнівно, гаряче переконує в чомусь мою матір; вона вискочила із церкви бліда як полотно, до болю стискаючи мою руку… Пізніше я довідалася, що вона намагалася йому сповідатися. Що надихнуло її на цей крок? Можливо, самотність; потреба висловитися, звіритися комусь, але не коханцеві. Людині, що закликає до відвертості. Але невже вона сліпа! Його обличчя, що тепер уже аж ніяк не закликало до відвертості, суцільна гримаса гніву й обурення. Це гріх, смертний гріх… Їй слід залишити дитину на піклування добрих людей. Якщо вона любить свою маленьку – як її кличуть? Ганна? – якщо вона любить її, то повинна – зобов’язана – піти на цю жертву. Він знає монастир, де про неї можуть подбати. Він знає… Він схопив її за руку, стиснув пальці. Хіба вона не любить своє дитя? Хіба не мріє про порятунок? Невже не любить? Невже вона не бажає порятунку для неї?

У ту ніч мати плакала, заколисуючи мене на руках. А вранці ми покинули Реймс, потай, озираючись навкруги, – гірше, ніж злодії. Мати міцно притискала мене до себе, немов украдений скарб, а очі в неї були збуджені, погляд як у зацькованого звіра.

Я зрозуміла, що він майже умовив її відректися від мене. Після вона часто запитувала, чи щаслива я з нею, чи не страждаю від відсутності друзів, власного дому… Та ні, ні, раз по раз відповідала я, цілуючи й переконуючи її, що я не шкодую ні про що, ні про що, однак отруйне насіння вже пустило коріння. Багато років бігали ми від священика, від Чорного чоловіка, і, коли його обличчя несподівано спливало в картах, – а це траплялося час від часу, – ми знову рушали у мандри, намагаючись сховатися від чорної безодні, яку він породив у її серці.

І от він знову тут, коли я вже думала, що ми нарешті знайшли своє місце під сонцем. Стоїть у дверях, немов янгол біля воріт.

Що ж, цього разу, заприсяглася собі, я не втечу. Що б він не робив. Як би не налаштовував проти мене людей. Обличчя його, немов сорочка карти, що віщує зло, – безпристрасне, категоричне. Ясно, що ми оголосили одне одному війну, хоч уголос ці слова так і не пролунали.

– Дуже добре, що ми знайшли спільну мову, – кажу я голосно і холодно.

– Згоден.

У його очах мерехтить вогник, якого я раніше не помічала. Я насторожуюся. Он воно що. Він задоволений, радіє, що ми зіткнулися з ним. Певен, що він застрахований від поразки, ні на мить не припускає, що може раптом програти.

Він повертається, збираючись піти. Спину тримає прямо, тільки ледь помітно киває на прощання. Ні єдиного зайвого жесту. Увічливе презирство. Колюча отруйна зброя праведника.

– M’sieur le curé! – Він на мить обертається, і я вкладаю йому в долоні прикрашений стрічками пакетик. – Це вам. За рахунок закладу, – посмішкою даю зрозуміти, що не прийму відмови, він ніяково бере подарунок. – Дуже вам вдячна.

Він насупився, немов досадуючи на те, що зробив мені приємність.

– Знаєте, я не дуже люблю…

– Дурниці, – жваво перебиваю я безапеляційним тоном. – Ці вам сподобаються, я просто впевнена. Вони нагадують мені про вас. – Вважаю, він подумки здригнувся, хоча зовні це ніяк не було помітно. Потім, з білим пакетиком у руці, вийшов під сумовиті струмені дощу. Я дивилася йому вслід. Він не побіг в укриття. Покрокував під дощем звичайною своєю розміреною ходою, не безпристрасно, а всім виглядом показуючи, що ця невелика незручність навіть робить йому приємність.

Мені хочеться думати, що він з’їсть цукерки, хоча, скоріш за все, він кому-небудь віддасть мій подарунок. І все-таки я сподіваюся, він зазирне в пакетик… Із цікавості.

Вони нагадують мені про вас.

Дюжина моїх фірмових ласощів. Маленькі цукерки у формі зачинених устриць із начинкою праліне.

8

18 лютого. Вівторок

Учора було п’ятнадцять покупців. Сьогодні – тридцять чотири. У тому числі Ґійом. Він купив пакунок вафель у шоколаді й чашку шоколаду. Чарлі, як завжди, з ним, лежить покірно під табуретом, згорнувшись клубочком. Ґійом час від часу нахиляється й вкладає в його ненаситну, жадібну пащу шматочок коричневого цукру.

Потрібен час, каже мені Ґійом, щоб Ланскне прийняв приїжджу людину. Минулої неділі, розповідає він, кюре Рейно виголосив сувору проповідь про помірність, і тому багато хто, побачивши того ранку, що «Небесний мигдаль» відчинився, ніби нічого й не сталося, вирішив, що це – пряма образа церкви. Особливо сильно страждала Кароліна Клермон, яка вчергове сіла на дієту. «Це так само обурливо, милі мої, – на весь голос верещала вона, звертаючись до своїх приятельок у церкві, – як і римські оргії часів заходу імперії, а ця жінка зовсім загордилася, заявилася до міста, танцюючи, немов цариця Савська, та ще так безсоромно хизується своєю позашлюбною дитиною, начебто… О, шоколад? Нічого особливого, любі мої, і зовсім не варто тих грошей…» У результаті дами дійшли висновку, що «це» – цікаво, що вони мали на увазі? – не протриває довго й за два тижні мене вже не буде в місті. Але число моїх покупців порівняно з минулим днем подвоїлося. Серед них – навіть пара найближчих подружок мадам Клермон. Трохи збентежені, з жадібним блиском в очах, вони повторюють одна одній, що їм просто стало цікаво, тільки й усього, просто захотілося побачити все на власні очі.

Я знаю всі їх улюблені ласощі. Визначаю їх так само вірно, як ворожка по лініях на долоні передбачає долю. Це моя маленька хитрість, професійна таємниця. Мати посміялася б з мене, сказала б, що я марно розтринькую свій талант. Але в мене немає бажання з’ясовувати їхню таємницю. Мені не потрібні їхні секрети й таємні думки. Не потрібні їхні страхи й дяка. Нудний алхімік, сказала б про мене мати з поблажливим презирством. Показує нікчемні фокуси, хоча могла б творити чудеса. Але мені подобаються ці люди. Подобаються їхні дрібні турботи й переживання. Я з легкістю читаю по їхніх очах і вустах: цій, із затаєною гіркотою в рисах, сподобаються мої пікантні апельсинові трубочки; он тій, з милою посмішкою, – абрикосові серденька з м’якою начинкою; дівчина зі скуйовдженим волоссям оцінить належним чином мендіани; а ця бадьора весела жінка – бразильський горіх у шоколаді. Для Ґійома – вафлі в шоколаді; він їх акуратно з’їсть над блюдцем у своєму охайному холостяцькому будинку. Нарсіс любить трюфелі з подвійним вмістом шоколаду, а це значить, що за його суворою зовнішністю криється добре серце. Кароліна Клермон сьогодні ввечері буде марити про палений ірис і вранці прокинеться голодною й роздратованою. А діти… Шоколадні шишечки, кренделики, пряники із золотавою окантовкою, марципани в гніздечках з гофрованого паперу, арахісові льодяники, шоколадні грона, сухе печиво, набори безформних ласощів у коробочках на півкіло… Я продаю мрії, маленькі задоволення, солодкі нешкідливі спокуси, що скидають сонм святих на купу горішків та нуги…

Хіба це так погано? Кюре Рейно, у всякому разі, не схвалює.

– Тримай, Чарлі. Їж, старий, – голос Ґійома незмінно теплішає, коли він звертається до свого вихованця, але стає й незмінно сумним. Пса він купив одразу ж після смерті батька, повідомив він мені. Вісімнадцять років тому. Однак собачий вік коротший за людський, і вони постаріли одночасно.

– Це тут, – показує він мені пухлину під щелепою Чарлі. Вона завбільшки з куряче яйце, випинається, як наріст на дереві. – Увесь час росте. – Він помовчав, почухуючи живіт пса. Той з насолодою потягується, дриґаючи лапою. – Ветеринар каже, нічого зробити не можна.

Тепер мені ясно, чому сповнений любові погляд Ґійома затьмарений відчуттям провини.

– Старих людей ми ж не присипляємо? – палко доводить він. – Ні, поки в них, – він підшукує потрібні слова, – не згасло бажання жити. Чарлі не страждає. Зовсім ні… – Я киваю, розуміючи, що він лише намагається переконати самого себе. – Ліки вбивають біль.

Поки, – беззвучною луною дзенькає невимовлене слово.

– Я знатиму, коли настане час. – У його добрих очах я бачу жах. – І знатиму, як треба вчинити. Я не злякаюся.

Я мовчки наливаю для нього келих шоколаду й посипаю піну шоколадною пудрою, але Ґійом, зайнятий своїм вихованцем, не бачить цього. Чарлі перевертається на спину, ліниво крутить головою.

– M’sieur le curé каже, що у тварин немає душі, – тихо мовить Ґійом. – Каже, я повинен позбавити Чарлі страждань.

– Душа є в кожної істоти й у кожної речі, – заперечую я. – Так вважала моя мати. У всього, що існує.

Ґійом киває, замкнувшись у колі власного страху й провини.

– Як я буду без нього жити? – запитує він. Його погляд, як і раніше, звернений до собаки, і я розумію, що він забув про мою присутність. – Що я буду робити без тебе? – Я за прилавком стискаю кулака в німій люті. Мені знайоме це відчуття – страх, каяття совісті, невтамована спрага, – добре знайоме. Такий самий вираз я бачила на обличчі матері в ніч після зустрічі з Чорним чоловіком. І слова, вимовлені Ґійомом – «Що я буду робити без тебе?» – я теж чула. Їх шепотіла мені мати протягом усієї тієї жахливої ночі. Дивлячись на себе в дзеркало перед сном, уранці, коли я тільки прокидаюся, відчуваю страх, що збільшується, – упевненість, – й усвідомлюю, що моя власна дочка вислизає від мене, що я втрачаю її, втрачу напевно, якщо не знайду заповітного Притулку… І бачу на своєму обличчі такий самий ненависний вираз. Я обійняла Ґійома. Незвичний до жіночого дотику, він на мить застиг у напрузі. Потім почав розслаблюватися. Я почуваю, як з нього хвилями вихлюпується пекучий біль невідворотної втрати.

– Віана, – тихо промовляє він. – Віана.

– Це цілком природне почуття, – твердо кажу я йому. – І зрозуміле.

Чарлі з-під табурета гавкає, висловлюючи своє обурення.

Сьогодні ми заробили майже триста франків. Уперше змогли покрити витрати. Я з радістю сповістила про це Анук, коли вона повернулася зі школи. Однак дочка відповіла мені неуважним поглядом. Її завжди жваве личко надзвичайно серйозне, очі – темні, похмурі, як небо перед грозою.

Я запитала в неї, чому вона така пригнічена.

– Через Жанно, – голос у неї безбарвний. – Його мама заборонила йому гратися зі мною.

Я згадала Жанно в костюмі Вовка на карнавальній ході. Худий семирічний хлопчик з кошлатою головою й підозріливим поглядом. Учора ввечері він грав з Анук на площі. Вони з войовничим лементом ганялися одне за одним, поки не стемніло. Його мати, Жолін Дру, одна з двох учительок початкової школи, дружить із Кароліною Клермон.

– Он як? І що ж вона каже? – стримано питаюсь я.

– Що я впливаю на нього погано. – Вона глянула на мене спідлоба. – Тому що ми не ходимо до церкви. Тому що ти відчинила крамницю в неділю.

Ти відчинила.

Я дивлюся на дочку. Мені хочеться обійняти її, але насторожує її неприступний ворожий вигляд.

– А сам Жанно що думає? – якомога спокійніше запитую я.

– А що йому залишається? Вона завжди поруч. Спостерігає. – Анук підвищує голос до лементу, і я здогадуюся, що вона от-от розплачеться. – Чому з нами так завжди? – вимогливо питає вона. – Чому я ніколи… – Не витримуючи внутрішньої напруги, вона замовкає; її худенькі ребра здригаються.

– У тебе є інші друзі. – Я не перебільшую: учора ввечері я бачила з нею не менше п’яти дітей; площа аж дзвеніла від їхнього вереску й сміху.

– Це друзі Жанно. – Я розумію, що вона має на увазі. Луї Клермон. Ліз Пуату. Вони – його друзі. Без Жанно компанія скоро розпадеться. Мені раптом стало нестерпно гірко за дочку, котра вигадує невидимих друзів, щоб заповнити простір навколо себе. Тільки мати-егоїстка може уявити, начебто вона одна здатна заповнити цей простір. Сліпа егоїстка.

– Ми могли б ходити до церкви, якщо ти хочеш, – кажу лагідно. – Але ти ж знаєш: це нічого не змінить.

– Чому ж? – У її голосі бринить осуд. – Вони ж не вірять. Їм плювати на Бога. Вони просто ходять до церкви. – Я посміхнулася, не без гіркоти. Їй усього шість, але часом вона вражає мене глибиною своєї проникливості.

– Може, це й так, – відповідаю я, – але хіба ти хочеш бути як вони?

Вона знизує плечима – цинічний, байдужий рух. Тупцяє з ноги на ногу, немов боїться, що я почну читати лекцію. Я шукаю підхожі слова, щоб пояснити їй, а в думках – тільки образ матері зі збожеволілим обличчям: вона заколисує мене, нашіптуючи майже з люттю: «Що я буду робити без тебе? Що буду робити?»

Узагалі-то я давно вже пояснила все доньці – й про лицемірство церкви, і про полювання на відьом, про переслідування бурлак і людей іншої віри. Вона розуміє. Тільки ось засвоєні поняття погано переносяться на щоденне життя, не примирюють із самотністю, із втратою друга.

– Це несправедливо, – у її голосі усе ще чутні бунтарські нотки; вона вже налаштована менш вороже, але, як і раніше, агресивна.

Так само як і розграбування Святої землі, спалення Жанни д’Арк, іспанська інквізиція. Але я не нагадую їй про це. Її обличчя напружене, у рисах застиг нестерпний біль. Варто мені виявити слабину, і вона відвернеться від мене.

– Знайдеш інших друзів, – непереконлива, невтішна відповідь. Анук глянула на мене із презирством.

– А мені потрібний цей, – це вимовлено страшенно дорослим, страшенно втомленим тоном. Вона відводить погляд. Її повіки набрякли сльозами, але вона не кидається до мене за розрадою. Зненацька я з жахливою ясністю бачу її, дитину, підлітка, дорослу, зовсім незнайому мені, якою вона неодмінно стане, і ледь не плачу від розгубленості й страху. Немов ми з нею помінялися місцями: вона – доросла, я – дитина…

Не йди, будь ласка! Що я буду робити без тебе?

Але я відпускаю її без жодного слова, забуваючи про велике бажання лишити її біля себе: я занадто гостро усвідомлюю, що вона відгородилася від мене стіною відчуження. Люди народжуються дикунами. Найбільше, на що я можу сподіватися, – це трохи ласки й видимість слухняності. Тому що в глибині душі моя дочка, як і всі діти, – маленький варвар з первісними інстинктами – неприборкана, неприручена, непередбачувана.

Увесь вечір вона мовчала. Коли я стала вкладати її спати, вона відмовилася від казки, але заснула лише за кілька годин після того, як я загасила світло у своїй спальні. Лежачи в темряві, я чула, як вона міряє кроками кімнату, час від часу вибухаючи лютими уривчастими тирадами, зверненими чи то до самої себе, чи то до Пантуфля. Слів я не могла розібрати: вона говорила занадто тихо. Пізніше, переконавшись, що вона спить, я навшпиньках пробралася до її кімнати, щоб вимкнути світло. Згорнувшись клубочком, вона лежала на краю ліжка, викинувши убік руку й так зворушливо вивернувши голову під неприродним кутом, що в мене від жалості защеміло серце. В одній долоні вона стискала маленьку пластилінову фігурку. Розправляючи простирадла, я забрала в дочки цю фігурку, щоб покласти її в коробку для іграшок. Вона ще зберігала тепло дитячої ручки, я відчувала від неї аромат початкової школи, нашептаних секретів, друкарської фарби й напівзабутих друзів.

Липка шестидюймова фігурка, старанно виліплена дитячими пальчиками. Очі й рот видряпані шпилькою, навколо пояса – червона нитка, й щось – гілки або суха трава – уткнуте в голову, позначаючи кошлате каштанове волосся… На тулубі пластилінового хлопчика видряпані букви: прямо над серцем – акуратна велика «Ж», трохи нижче, майже залазячи на неї, – «А».

Я обережно поклала фігурку на подушку поруч із голівкою дочки й вийшла, загасивши в її спальні світло. Незадовго до світанку вона забралася до мене в ліжко, як це часто робила, коли була ще зовсім малям, і я крізь дрімоту почула її шепіт: «Не гнівайся, maman. Я ніколи тебе не залишу». Від неї пахло сіллю й дитячим милом. У темряві вона міцно стискала мене у своїх теплих обіймах. Щаслива, я заколисувала її, заколисувала себе, обіймала нас обох, відчуваючи майже біль від неймовірного полегшення.

– Я люблю тебе, maman. І завжди буду любити. Не плач.

Я не плакала. Я ніколи не плачу.

Решту ночі мене переслідували важкі видіння. Я погано спала й прокинулась на світанку, відчуваючи на своєму обличчі руку Анук, а на душі – огидне панічне бажання схопити дочку в оберемок і знову кинутися в мандри. Як нам тут жити? Які ж ми дурні, що вирішили, начебто він не наздожене нас навіть у цім місті? У Чорного чоловіка безліч облич, і всі вони невблаганні, суворі й надзвичайно небезпечні. Біжи, Віано. Біжи, Анук. Забудьте про свою маленьку солоденьку мрію й біжіть.

Але ні, цього разу ми не втечемо. Ми й так уже надто віддалилися від самих себе. Анук і я. Мама і я. Надто далеко.

Цього разу я не відступлюся від своєї мрії.

9

19 лютого. Середа

Сьогодні у нас вихідний. Школа закрита, і поки Анук грає біля Маро, я зібралася одержати замовлений товар і приготувати партію ласощів на цей тиждень.

Приготуванням їжі я займаюся охоче. Кулінарне мистецтво – це те ж саме, що й чари. Я немов ворожу, вибираючи інгредієнти, змішуючи їх, подрібнюючи, заварюючи, розтовкуючи, приправляючи спеціями по рецептах із прадавніх кулінарних книг. Традиційні предмети – ступа й товкач, які мати використовувала для готування пахощів, – тепер служать більш повсякденним цілям, але й досі зберігають аромати її улюблених прянощів і запашних речовин, освячуючи своїми вишуканими запахами більш прості, плотські чудеса. Скороминущість – от що цікавить мене в них. Стільки праці, любові, мистецької майстерності вкладається у створення насолоди, яка триває всього лише мить і яку лише одиниці здатні оцінити по-справжньому. Моя мати завжди ставилася до цього мого захоплення з поблажливим презирством. Вона не вміла насолоджуватися їжею, сприймала її як втомливу необхідність, яку потрібно добувати; як додаткову плату за свободу. Я крала меню з ресторанів і з тугою дивилася на вітрини кондитерських, а шоколад уперше спробувала, мабуть, коли мені було років десять, може, більше. Мій інтерес до кулінарії не вгасав. Рецепти я знала напам’ять, зберігала їх у голові, як дорожні маршрути. Рецепти різних страв – видерті з покинутих журналів на переповнених залізничних вокзалах, вивідані у випадкових попутників, незвичайні результати моїх власних експериментів. Мати чаклуванням і ворожінням на картах прокладала маршрут нашої навіженої гонитви по Європі. Я ж орієнтувалася по смакових відчуттях – характерних знаках невиразних кордонів. Париж повнився ароматами свіжого хліба й рогаликів, Марсель – запахами буябеса[13] й смаженого часнику. Берлін мені запам’ятався свинячою рулькою з квашеною капустою й картопляним салатом, Рим – безкоштовним морозивом, яке я з’їла в малесенькому ресторанчику біля ріки. Мати, яка вічно поспішала, не зважала на особливості, усі міста для неї були однаковими, – вона жила своїми власними символами. Уже тоді ми по-різному дивилися на життя. Зрозуміло, вона навчила мене всьому, що вміла сама. Як проникати в сутність речей, розбиратися в людях, читати їхні думки й таємні бажання. Водій, який погодився підвезти нас, а потім відхилився на десять кілометрів убік від свого маршруту, щоб підкинути нас у Ліон; торговці, які відмовлялися брати з нас плату; поліцейський, котрий не звернув на нас уваги. Звичайно, нам щастило не завжди. Часом фортуна відверталася від нас із незрозумілих причин. Деяких людей неможливо зрозуміти, до них не достукатися. Як, наприклад, до Франсіса Рейно. Правда, мені завжди ставало трохи ніяково, коли нам вдавалося зіграти на струнах людської душі. Занадто вже легко це виходило. А от шоколад – інша справа. Безумовно, щоб приготувати його, необхідні певні навички. Легка рука, вправність, терпіння, яких ніколи не мала моя мати. Але процес залишається незмінним. Це надійна справа. Мені не доводиться заглядати в людські серця, щоб отримати те, чого хочу. Я просто виконую чужі бажання, роблю те, що мене просять.

Гі, мій кондитер, знає мене з давніх-давен. Ми працювали разом, коли народилася Анук, і він же допоміг мені організувати моє перше підприємство – маленьку кондитерську на околиці Ніцци. Тепер він мешкає в Марселі – імпортує натуральне терте какао прямо з Південної Америки й на своїй фабриці переробляє його на різні сорти шоколаду.

Я використовую сировину найвищої якості – брикети шоколадної глазурі, розміром трохи більші, ніж звичайна цеглина, усіх трьох видів: чорну, молочну й білу. З однією доставкою я одержую по ящику кожного із цих видів. Шоколад неодмінно слід покришити. Деякі кондитери купують не брикети, а шоколадну масу, але я люблю готувати суміш власноруч. Метушня з неопрацьованими тьмяними блоками шоколадної поливи дарує мені безмежну насолоду. Мені подобається подрібнювати їх вручну – я ніколи не користуюся електричними міксерами, – зсипаючи здрібнену масу у великі керамічні чани, потім плавити її, помішуючи й старанно вимірюючи температуру спеціальним термометром по завершенню чергової фази трудомісткої роботи, поки не стає зрозуміло, що суміш достатньо тепла.

Є щось магічне в процесі перетворення шоколадної сировини на «золото дурнів», що хвилює уяву простих смертних. Можливо, навіть моя мати оцінила б мою працю. Працюючи, я дихаю на повні груди й ні про що не думаю. Вікна розчинені навстіж, гуляють протяги. На кухні було б холодно, якби не жар, що підіймається від печей і мідних чанів, якби не гарячі випари талої шоколадної глазурі. У ніс б’є дурман, п’янить суміш запахів шоколаду, ванілі, розпечених казанів і кориці – терпкий грубуватий дух Америки, гострий смолистий аромат тропічних лісів. Отак я тепер подорожую. Як ацтеки у своїх священних ритуалах. Мексика, Венесуела, Колумбія. Двір Монтесуми. Кортес і Колумб. Їжа богів, що бульбашиться і піниться в ритуальних чашах. Гіркий еліксир життя.

Можливо, саме це почуває Рейно в моїй крамничці – дух далеких часів, коли світ був обителлю варварів, дикунів. Какао-бобам поклонялися ще до пришестя Христа – до того, як народився у Вифлеємі Адоніс і був принесений у жертву на Великдень Осіріс. Їм приписувалися магічні властивості. Напій з них потягували на сходах жертовних храмів; вони дарували несамовите блаженство, вкидали в шалений екстаз. От чого він боїться! Розтління через задоволення, непомітного занурення плоті в глибини розгулу. Оргії ацтекського жрецтва не для нього. І все-таки у випарах талого шоколаду починає щось проступати – якесь видіння, як сказала б моя мати, – димчастий палець усвідомлення, що вказує… вказує…

Є! На мить я майже схопила його. Рівна поверхня, що парувала, зарябіла, утворюючи якийсь візерунок. Потім ще один – неясний, тонкий, як павутинка, він проступає лише частково… На мить я майже побачила відповідь, таємницю, яку він приховує – навіть від себе – ретельно, зі страхаючою ощадливістю, ключ, який дасть хід усім нам, запустить увесь механізм.

Ворожити на шоколаді важко. Видіння розпливаються, клубочаться в парі, що туманить мозок. І я – не моя мати, яка до самої смерті зберігала настільки могутній дар віщування, що ми з нею в паніці бігли, немов божевільні, ще до того, як її передчуття набували закінченої форми. І все-таки, перш ніж видіння розсіялося, мені здається, я встигла дещо розглянути – кімнату, ліжко, на якому лежить старий зі збудженими запалими очима на блідому обличчі… І вогонь. Вогонь.

Це те, що я мала побачити?

Це і є таємниця Чорного чоловіка?

Я маю дізнатися його секрет, якщо ми хочемо тут залишитися. А я й справді хочу. Будь-якою ціною.

10

19 лютого. Середа

Тиждень, mon père. Тільки й усього. Минув лише один тиждень. А здається, набагато більше. І сам не розумію, чому вона так мене бентежить, адже мені абсолютно ясно, що це за жінка. Я заходив до неї днями, намагався переконати, що не варто відчиняти крамницю у недільний ранок. Колишня пекарня перетворилася на щось неземне, повітря наситилося надзвичайними ароматами імбиру й спецій. Я намагався не дивитися на полички з солодощами – коробочки, стрічечки, бантики пастельних тонів, сріблясто-золотаві гірки зацукрованого мигдалю, зацукровані фіалки, шоколадні пелюстки троянд. Тут усе нагадує будуар – інтимна атмосфера, запах троянд і ванілі. Точно так виглядала кімната моєї матері: там були і серпанок, і кришталь, що мерехтів у приглушеному світлі, і ряди флакончиків і склянок на туалетному столику – сонм джинів, які очікують, доки хтось не врятує їх з полону. Є щось нездорове у такій рясній вишуканості. Обіцянка, недосяжна, заборонена насолода.

Вона чемно привіталася зі мною. Тепер я розглянув її пильніше. Довге чорне волосся зібране у вузол, очі неймовірно темні, начебто без зіниць. Ідеально прямі брови надають її погляду суворість, пом’якшену іронічним вигином губ. Долоні квадратні, нігті коротко обстрижені – руки професіонала. Вона не користується косметикою, і все одно в її обличчі маячить щось непристойне. Можливо, це відкритий оцінюючий погляд, незмінна іронія на вустах. До того ж вона висока, занадто висока для жінки, ми з нею майже однакові на зріст. Дивиться мені просто в очі – плечі випростані, підборіддя зухвало підняте. На ній довга спідниця вогненного кольору, тонкий чорний светр – страшне поєднання. Як змія, отруйна комаха, застереження ворогам.

А вона – мій ворог. Я одразу це відчув. Її тихий приємний голос мене не обманює. Я відчуваю її ворожість і підозріливість. Вона спеціально затягує мене до своєї крамниці, щоб посміятися з мене. Здається, начебто їй відомо щось таке, що навіть я… Утім, це нісенітниця. Що вона може знати? Що може зробити? Просто я обурений тим, що було порушено природній порядок, як сумлінний садівник обурився би, побачивши кульбабку у своєму садку. Насіння розброду сходить повсюди, mon père. Захоплює усе нові площі. Поширюється.

Я, мабуть, чогось не розумію. Але ми, ти і я, однаково не маємо права втрачати пильності. Пам’ятаєш Маро і циганів, яких ми вигнали з берегів Тана? Пам’ятаєш, скільки часу й сил пішло на це, скільки місяців марно було витрачено на скарги й письмові звертання, поки ми не взяли справу у свої руки? Пам’ятаєш мої проповіді?! Одні за одними зачинялися перед ними двері. Деякі крамарі одразу продемонстрували свідомість, одразу встали на наш бік, оскільки не забули останньої навали циган, що принесли до міста хвороби, злодійство, проституцію. А от на Нарсіса довелося натиснути: він, як завжди, готовий був запропонувати бродягам роботу на своїх полях на час літніх жнив. Але ми зрештою виселили весь табір – похмурих чоловіків, їхніх неохайних шльондр із нахабними очима, їхніх босоногих дітей із брудними язиками, їхніх худих собак. Після втечі циганів люди безкоштовно прибрали залишені ними сміття й бруд. Одне насіннячко кульбаби, mon père, і вони повернуться. Ти це розумієш не гірше за мене. І якщо вона і є це насіннячко…

Учора я розмовляв з Жолін Дру. Анук Роше пішла до початкової школи. Розв’язне дівчисько з таким самим чорним волоссям, як у її матері, і райдужною нахабною посмішкою. Зважаючи на все, Жолін помітила, що її син Жан у числі інших дітей грає з цією дівчинкою в якусь непотрібну гру на шкільному дворі. Вони витрушували в бруд з мішечка кістки й намистини. Вважаю, ворожили або ще якоюсь дурнею займалися. Поганий вплив… Я ж казав тобі, що знаю цю породу. Жолін заборонила Жану гратися з нею, але хлопець упертий, одразу набурмосився. Діти в цьому віці розуміють тільки строгу дисципліну. Я запропонував серйозно поговорити з хлопчиком, але мати не погодилася. От що це за люди, mon père. Слабкі. Безхарактерні. Цікаво, скільки з них уже порушили Великий пост? Скільки взагалі мали намір дотримувати його? Щодо мене, я почуваю, як завдяки пісній дієті очищаюся від скверни. Вітрина крамниці м’ясника наводить на мене жах; будь-який запах їжі сприймаю так гостро, що навіть голова паморочиться. Раптом зовсім перестав терпіти аромат свіжої випічки, що розноситься ранками з пекарні Пуату, харчевня на площі Боз-Ар смердить смаженим жиром, начебто пекельне пекло. Сам я ось уже більше тижня не доторкаюся ні м’яса, ні риби, ні яєць. Живу на хлібі, супах, салатах, у неділю дозволяю собі келих вина. І я очистився, père, очистився… Шкода тільки, що не можу зробити більше. Для мене це – не страждання, не покарання. Часом я думаю: от якби стати для них прикладом, якби це я страждав, стікаючи кров’ю на хресті… Ця відьма Вуазен насміхається наді мною, крокуючи повз мій дім із кошиком продуктів з крамниці. Вона єдина у сім’ї благочестивих парафіян нехтує церквою, посміхається мені, шкутильгаючи у солом’яному капелюшку із червоним шарфом на голові, іде, стукає ціпком по плитах перед собою й шкіриться… Я терплю її тільки з поваги до її віку, mon père, і з жалю до її рідних. Уперто відмовляється від лікування, від розради й підтримки, думає, що буде жити вічно. Але одного чудового дня вона зламається. Коли-небудь вони всі не витримають. І я, безумовно, відпущу їй усі гріхи. Буду вболівати за неї, незважаючи на всю її оману, гординю, зарозумілість. Урешті-решт вона впаде до моїх ніг, mon père. У остаточному підсумку всі вони будуть у моїй владі, чи не так?

11

20 лютого. Четвер

Я чекала на неї. Картатий плащ, волосся туго зачесане назад, руки моторні й нервові, як у досвідченого стрільця. Жозефіна Мускат, жінка з карнавальної ходи. Вона дочекалася, коли мої завсідники – Ґійом, Жорж і Нарсіс – покинули шоколадню, і ввійшла, тримаючи руки глибоко в кишенях.

– Гарячий шоколад, будь ласка, – замовила вона, увіткнувшись поглядом у порожні келихи, які я ще не встигла забрати, і ніяково сіла на табурет за прилавком.

– Хвилинку. – Я не стала уточнювати, як приготувати для неї напій, – налила на свій розсуд і подала із шоколадною стружкою й збитими вершками, поклавши на край блюдця дві кавові помадки. Із хвилину вона примружившись дивилася на келих, потім несміливо доторкнулася до нього.

– Днями, – заговорила вона неприродно безтурботним тоном, – я була у вас і забула заплатити… – Пальці в неї довгі і, як не дивно, витончені, незважаючи на мозолисті подушечки. У невимушеній обстановці її обличчя трохи втратило тривожний зацькований вираз й стало здаватися майже гарним. Волосся м’якого каштанового відтінку, очі золотаві.

– Вибачте. – Тут вона майже з викликом кинула на прилавок монету в десять франків.

– Нічого страшного, – з безтурботною байдужістю відповіла я. – З кожним може трапитися.

Жозефіна підозріливо глянула на мене й, переконавшись, що я не серджуся, трохи розслабилася.

– Смачно, – похвалила вона, ковтнувши з келиха шоколад. – Дуже смачно.

– Я сама готую, – пояснила я. – З тертого какао, ще не розведеного какао-маслом, яке додають для того, щоб маса затвердішала. Саме так багато сторіч тому пили шоколад ацтеки.

Жозефіна знову підозріливо покосувала на мене.

– Спасибі за подарунок, – вимовила вона нарешті. – Мигдаль у шоколаді. Мої улюблені цукерки, – і раптом заговорила швидко, запекло, захлинаючись словами: – Я не хотіла. Просто вони обговорювали мене, я знаю. Але я не злодійка. Це все через них, – тон презирливий, куточки губ опущені в гніві й самобичуванні, – через це стерво Клермон і її подружок. Брехухи… – Вона знову подивилася на мене, зухвало, немов кидаючи виклик. – Кажуть, ти не ходиш до церкви, – голос у неї дзвінкий, занадто голосний для маленького приміщення шоколадні, він глушить нас обох.

Я посміхнулася.

– Так і є. Не ходжу.

– Отже, довго тут не пробудеш, – заявила Жозефіна таким самим ламким голосом. – Вони виживуть тебе звідси, проженуть, як проганяють усіх, хто їм не подобається. Ось побачиш. Усе це… – Нервовим жестом вона показала на полиці, коробочки, солодку споруду у вітрині. – Нічого тебе не врятує. Я чула їхню балаканину. Чула, що вони говорили.

– Я теж. – Зі срібного чайника я налила собі маленьку чашку шоколаду, чорного, як «еспресо», і стала помішувати його маленькою ложкою. – Але я не слухаю, – спокійно сказала я й, надпивши із чашки, додала: – І тобі не раджу.

Жозефіна засміялася.

Ми обидві замовкли. Минуло п’ять секунд. Десять.

– Кажуть, ти відьма. – Знову це слово. Вона з викликом подивилася мені в обличчя. – Це так?

Я знизала плечима, ковтнула шоколаду із чашки.

– Хто каже?

– Жолін Дру. Кароліна Клермон. Прибічниці кюре Рейно. Я чула, як вони базікали біля церкви. І дочка твоя щось розповідала дітям. Щось про парфуми, – у голосі її чулися цікавість і прихована, неприємна їй самій ворожість, природи якої я не розуміла. – Треба ж, парфуми! – вигукнула вона.

Я провела пальцем по золотому обідку своєї чашки.

– Я думала, тобі плювати на те, що верзуть усі ці люди.

– Мені просто цікаво, – це знову сказане з викликом, начебто вона боїться розбудити до себе симпатію. – До того ж ти днями розмовляла з Армандою. А з Армандою ніхто не розмовляє. Крім мене. Арманда Вуазен. Бабуся з Маро.

– Вона мені подобається, – просто сказала я. – Чому я маю цуратися її?

Жозефіна стукнула кулаком по прилавку. Вона була збуджена, голос її тріскотів, як схоплене морозом скло.

– Тому що вона божевільна, ось чому! – На підтвердження своїх слів вона невиразно покрутила пальцем біля скроні. – Божевільна, божевільна, божевільна, – вона понизила голос. – Я от що тобі скажу. У Ланскне існує поняття межі, – мозолястим пальцем вона провела на прилавку риску, – і якщо ти переступаєш її, якщо не сповідаєшся, не поважаєш чоловіка, не готуєш їжу тричі на день, не чекаєш повернення чоловіка додому, сидячи біля каміна із пристойними думками в голові, якщо в тебе немає… дітей… і ти не ходиш із квітами на похорон друзів і не прибираєш вітальню у своєму будинку й… не… копаєш… квіткові грядки! – Жозефіна розчервонілася від напруги, від невтримного гніву, який клекотів у її грудях. – Виходить, ти – теж божевільна! – випалила вона. – Божевільна, ненормальна. І люди… шепочуться… за… твоєю спиною і… і… і…

Вона різко замовкла, гострий біль більше не спотворював її риси. Я помітила, що її погляд спрямований повз мене на щось за вікном, але через сліпучий блиск скла я не могла розгледіти те, на що вона дивилася. Здавалося, немов завіса опустилася на її обличчя – щільне, непроникне, безнадійно глухе.

– Вибач! Мене трохи занесло. – Вона допила шоколад. – Мені не можна з тобою спілкуватися. Та і я для тебе погана компанія. І так уже добра не чекай.

– Це думка Арманди? – незворушно спитала я.

– Мені вже час іти, – немов караючись, вона знову притисла до грудей кулаки. – Мені вже час іти. – У її рисах знову проступило сум’яття, а опущені від страху куточки губ надавали обличчю вираз не надто розумний… Однак та розгнівана, обурена жінка, яка говорила зі мною хвилину тому, була зовсім не дурна. Що – кого – вона побачила, що так різко змінилася в обличчі? Ледь вона ступила за поріг шоколадні й, горблячись під поривами уявного ураганного вітру, покрокувала у своїх справах, я підійшла до вікна, проводжаючи її поглядом. До неї ніхто не підійшов. Ніхто, як мені здалося, навіть і не дивився в її бік. І тут я помітила Рейно. Він стояв біля входу в церкву, в арці. Поруч із ним – незнайомий мені лисіючий чоловік. Погляди обох прикуті до вітрини «Небесного мигдалю».

Рейно? Невже це він – джерело її страху? Від думки про те, що священик, можливо, намагається налаштувати Жозефіну проти мене, я відчула гостре роздратування. Пригадую, вона говорила про нього скоріше зі зневагою, ніж зі страхом. Співрозмовник Рейно – невисокий чоловік міцної статури. Закочені рукави його картатої сорочки оголюють лискучі червоні руки, маленькі інтелігентські окуляри мають безглуздий вигляд на великому м’ясистому обличчі. У всій його постаті помітна ворожість, спрямована невідомо на кого, і я нарешті впізнаю його. Я вже зустрічала його колись – з білою бородою, у червоному халаті. Він кидав солодощі в юрбу. На карнавалі. Санта-Клаус. Жбурляв цукерки в натовп з такою злістю, начебто сподівався вибити кому-небудь око. У цей момент біля вітрини зупинилася зграйка дітей. Чоловіків біля церкви я тепер не бачила, але, здається, розгадала причину поспішної втечі Жозефіни.

– Люсі, бачиш того чоловіка на площі? У червоній сорочці? Хто це?

Дівчинка скривилася. Її улюблені ласощі – мишки з білого шоколаду, п’ять штучок за десять франків. Я додала їй до паперового кулька ще дві.

– Ти ж знаєш його, правда?

Люсі киває.

– Месьє Мускат. Хазяїн кав’ярні. – Я знаю цей заклад – непоказне маленьке місце наприкінці вулиці Сітуайєн-Лібр. Зо п’ять металевих столиків на тротуарі під вицвілим навісом з емблемою оранжаду. Стара вивіска – «Кав’ярня “Республіка”».

Стискаючи в руці мішечок із солодощами, дівчинка відходить від прилавка, збираючись вискочити на вулицю, але потім, передумавши, знову повертається.

– А от які його улюблені ласощі, ви ніколи не здогадаєтеся, – заявляє вона. – Тому що він нічого не любить.

– У це важко повірити, – посміхаюсь я. – Кожна людина має щось любити.

Люсі замислилася.

– Ну, може, тільки те, що він забирає в інших, – лунко говорить вона й іде, махнувши мені на прощання через вітрину. – Перекажіть Анук, що після школи ми йдемо в Маро!

– Обов’язково.

Маро. Цікаво, чим приваблює їх цей район. Річка зі смердючими коричневими берегами. Вузькі вулички, по яких гуляє сміття. Оаза для дітей. Пласкі камінчики, які доладно скачуть по стоячій воді. Секрети, таємниці, мечі із ціпків, щити з листя ревеню. Воєнні дії в заростях ожини, тунелі, першопрохідники, бродячі собаки, чутки, викрадені скарби… Учора Анук повернулася зі школи, крокуючи якоюсь особливо бадьорою ходою, і одразу показала мені свій новий малюнок.

– Це я… – Постать в червоному комбінезоні зі скуйовдженим чорним волоссям. – Пантуфль… – На її плечі сидить, як папуга, кролик з нашорошеними вухами. – І Жанно. – Хлопчик у зеленому з простягненою рукою. Обоє посміхаються. Зважаючи на все, матерям – навіть матерям-учителькам – вхід у Маро заборонений. Анук повісила малюнок на стіну над пластиліновою фігуркою, яка дотепер сидить біля її ліжка.

– Пантуфль сказав мені, що робити. – Вона згребла його в обійми. У цім світлі я досить чітко бачу його. Він схожий на вусату дитину. Часом я запитую себе, може, мені слід якось заборонити їй цей самообман, але я знаю, що в мене не вистачить мужності приректи своє дитя на самотність. Можливо, якщо ми залишимося тут, Пантуфль згодом поступиться місцем більш реальним друзям.

– Я рада, що вам вдалося залишитися друзями, – кажу я, цілуючи її в кучеряву маківку. – Скажи Жанно, якщо хоче, нехай приходить сюди цими днями. Допоможете мені розібрати вітрину. Інших своїх приятелів і подруг теж можеш покликати.

– Пряниковий будиночок? – Її очі засяяли, як вода на сонці. – Ура! – У припливі радості вона затанцювала по кімнаті, мало не перекинула табурет, у довжелезному стрибку обігнула уявну перешкоду й кинулася на східці, перескакуючи одразу через три сходинки. – Пантуфлю, доганяй!

Пролунав гуркіт – бам-бам! Анук ляснула дверима об стіну. Мене, як завжди зненацька, накрила з головою хвиля любові до дочки. Моя маленька мандрівниця. Вічно в русі, жодної хвилини не мовчить.

Я налила собі ще одну чашку шоколаду й обернулася, почувши дзвінок біля дверей. Мені випало захопити його зненацька: він не контролює вираз свого обличчя – погляд, що оцінює, підборіддя випнуте вперед. Плечі розправлені, на лискучих оголених руках набрякли вени. Потім він посміхнувся – не тепло, одними вустами.

– Месьє Мускат, якщо не помиляюся? – Цікаво, що йому тут потрібно? Здається, він прийшов зовсім не у справах. Чоловік спідлоба розглядає виставлений товар, його погляд нишпорить по моєму обличчю, опускається до моїх грудей – один раз, другий.

– Що їй тут знадобилося? – наважився він, не підвищуючи голосу, і хитнув головою, немов від подиву. – Що, чорт забирай, їй може бути потрібно в цій крамниці? – Він показав на пакуночки із зацукрованим мигдалем вартістю п’ятдесят франків за пакетик. – Це, чи що, га? – звертається він до мене, розводячи руками. – Подарунки на весілля і хрестини? Навіщо їй такі подарунки? – Він знову посміхнувся, цього разу улесливо, намагаючись причарувати мене. – Що вона купила?

– Наскільки я розумію, йдеться про Жозефіну?

– Так, це моя дружина. – Він вимовив це з дивною інтонацією – надто суворо. – От уже жінки! Працюєш як проклятий, щоб заробити на життя, а вони що роблять, га? Витрачають усе на… – Він знову обвів рукою ряди шоколадних перлин, марципанових гірлянд, срібної фольги, шовкових квітів. – То вона подарунок купила? – У голосі його забриніла підозра. – Для кого це вона подарунки купує? Для себе, чи що? – Він реготнув, немов ця думка здалася йому цілковитою нісенітницею.

Я не могла зрозуміти, чого він хоче, але мене насторожували його агресивний тон, нездоровий блиск в очах, нервова жестикуляція. Я боялася не за себе – протягом років, проведених з матір’ю, я опанувала багато різних способів самозахисту. Мені стало страшно за Жозефіну. Перш ніж я встигла спорудити між нами незриму стіну, мені від нього передався образ: закривавлений палець у диму. Я стисла під прилавком кулаки, тому що виворіт душі цієї людини бачити зовсім не хотіла.

– Думаю, ви щось не так зрозуміли, – сказала я. – Я сама запросила Жозефіну на чашку шоколаду. Хочу заприятелювати.

– О! – Він сторопів на мить. Потім знову видав смішок – майже щирий, у його презирстві тепер лунав непідробний подив. – Ви хочете подружитися з Жозефіною? – Знову погляд, що оцінює. Я бачу, що він порівнює нас, раз у раз стріляючи масними очицями у бік моїх грудей, і, коли він знову заговорив, я почула в його голосі вкрадливі котячі нотки. Очевидно, у його уявленні саме таким голосом треба зваблювати жінок.

– Ти ж тут новенька, вірно?

Я киваю.

– Мабуть, ми могли б зустрічатися іноді. Познайомилися б, краще пізнали один одного.

– Мабуть, – безтурботно кинула я й додала незворушно: – Може, ви заодно й дружину запросите?

Він розгубився, знову зміряв мене поглядом, підозріливо покосував.

– Сподіваюся, вона не бовкнула чого зайвого?

– Чого, наприклад? – уточнила я.

Він мотнув головою:

– Нічого. Нічого. Просто в неї язик як помело, от і все. Рот не закривається. Нічого не робить, хе! Тільки теревенить і теревенить, увесь час, безперервно. – Знову короткий невеселий смішок. – Утім, ти й сама в цьому скоро переконаєшся, – додав він з похмурим задоволенням у голосі.

Я промурмотіла щось ухильне. Потім, піддавшись пориву, дістала з-під прилавка маленький пакетик мигдалю в шоколаді й простягнула йому. Сказала невимушено:

– Будьте ласкаві, передайте це від мене Жозефіні. Ці цукерки я приготувала для неї, а віддати забула.

Він з подивом дивиться на мене. Повторює тупо:

– Передати їй?

– Безкоштовно. За мій рахунок. – Я обдарувала його чарівною посмішкою. – Це подарунок.

Він широко посміхнувся, узяв у мене симпатичний срібний мішечок із шоколадом і, зім’явши, сунув до кишені джинсів.

– Звичайно, передам. Не сумнівайся.

– Це її улюблені цукерки, – пояснюю я.

– Багато ти не напрацюєш, якщо будеш пригощати всіх підряд, – поблажливо заявляє він. – Місяця не мине, як збанкрутуєш. – І знову пильний голодний погляд, начебто я – шоколадна цукерка, яку йому не терпиться розгорнути.

– Поживемо – побачимо, – єлейно мовила я. Він вийшов на вулицю й, сутулячись, покрокував додому розв’язною ходою Джеймса Діна. Я проводжала його поглядом і незабаром побачила, як він витяг з кишені цукерки, призначені для Жозефіни, і розкрив пакетик. Навіть не відійшов від крамниці. Можливо, здогадався, що я спостерігаю за ним. Одна, друга, третя. Його рука з ледачою методичністю піднімалася до рота, і не встиг він перейти площу, як пакетик уже був спустошений, а шоколад – з’їдений. Він зібгав у руці сріблястий пакунок. Я уявила, як він запихає до рота цукерки, немов ненажерливий пес, що хоче скоріше вилизати власну миску, щоб поцупити шматок м’яса з чужої тарілки. Минаючи пекарню, він жбурнув срібний папір до урни, що стояла біля входу, але промахнувся: паперовий мішечок пострибав на краєчку й упав на камені. А він, не озираючись, продовжив шлях – пройшов повз церкву й покрокував вулицею Сітуайєн-Лібр, грубими черевиками вибиваючи іскри з рівних кругляків бруківки.

12

21 лютого. П’ятниця

Увечері знову похолоднішало. Флюгер на церкві Святого Ієроніма всю ніч крутився в неспокійній нерішучості, верескливо поскрипуючи на іржавих кріпленнях, немов відганяв непроханих гостей. До ранку на місто ліг туман, такий густий, що навіть церковна вежа, яка височіла всього за двадцять кроків від вітрини шоколадні, видалася далеким примарним силуетом. Крізь товщу туману пробивався глухий бій дзвону, який скликав парафіян на літургію, але на його дзенькіт відгукнулися лише кілька людей. Піднявши коміри плащів і курток, вони поспішають до церкви за відпущенням гріхів.

Коли Анук допила молоко, я закутала дочку в червоне пальто й, не звертаючи уваги на її протести, натягнула їй на голову пухнату шапку.

– Хочеш щось на сніданок?

Вона рішуче хитнула головою й схопила яблуко із тарелю біля прилавка.

– А мене ти хіба не поцілуєш?

Це наш ранковий ритуал.

Спритно обхопивши мене руками за шию, вона облизала моє обличчя, зі сміхом відстрибнула, послала від дверей повітряний поцілунок і вибігла на площу. Я зойкаю від удаваного жаху, витираю обличчя. Вона радісно сміється, показує мені маленького гострого язичка, кричить: «Я люблю тебе!» і червоною змійкою біжить у туман, тягнучи за собою портфель. Я знаю, що за півхвилини пухната шапка перекочує в її шкільну сумку, де вже лежать підручники, зошити та інші прикрі згадки про дорослий світ. На мить я знову побачила Пантуфля, що скакав за нею назирці, і поспішила закритися від небажаного образу. Гірке почуття втрати й самотності охопило мене. Як я буду жити цілий день без неї? Зусиллям волі я придушила в собі нездоланний порив погукати її.

За ранок шість покупців. Один з них – Ґійом. Він зайшов на шляху додому, вертаючись із крамниці м’ясника зі шматком кров’яної ковбаси, загорненої в папір.

– Чарлі любить кров’яну ковбасу, – серйозно каже він мені. – Останнім часом у нього поганий апетит, але, я певен, ковбасу він з’їсть із задоволенням.

– Ви й про себе не повинні забувати, – м’яко нагадую я йому. – Вам теж треба їсти.

– Звичайно, – винувато посміхається він. – Я їм як кінь. Слово честі. – Він раптом стривожився. – Щоправда, зараз Великий піст. Але ж тваринам не обов’язково постувати, як ви вважаєте?

У відповідь на його стурбований погляд я хитаю головою. Риси обличчя в нього дрібні, тонкі. Він належить до того типу людей, які розламують печиво на дві половинки й одну залишають на потім.

– Я вважаю, вам обом слід краще дбати про себе.

Ґійом чухає Чарлі за вухом. Пес реагує мляво й майже не цікавиться пакетом з м’ясної крамниці у кошику, який стоїть біля нього.

– Ми даємо собі раду. – Губи Ґійома розсуваються у посмішці так само автоматично, як з його язика злітає неправда. – Правда, даємо. – Він допив свій chocolat espresso.

– Чудовий шоколад, – як завжди, каже він. – Мої компліменти, мадам Роше.

Я вже давно не наполягаю, щоб він звертався до мене на ім’я. Укорінені в ньому правила пристойності не допускають панібратства. Він залишає гроші на прилавку, піднімає капелюха на прощання й відчиняє двері. Чарлі незграбно підводиться з підлоги й, трохи хилячись на один бік, шкутильгає за хазяїном. Двері за ними зачиняються, і за хвилину я вже бачу, як Ґійом нахиляється й бере свого вихованця на руки.

У обід до шоколадні заходить ще одна відвідувачка. На ній безформне чоловіче пальто, але я однаково миттєво впізнала її. Розумне зморшкувате обличчя під чорним солом’яним капелюхом, довга чорна спідниця, з-під якої стирчать важкі черевики.

– Мадам Вуазен! Прийшли, як і обіцяли? Дозвольте, я наллю вам чогось. – Блискучі очі уважно розглядають шоколадню, зауважуючи кожну деталь. Вона зупиняє погляд на меню, написаному Анук:

ГАРЯЧИЙ ШОКОЛАД – 10 франків

ШОКОЛАД-ЕСПРЕСО – 15 франків

ШОКОЛАДНИЙ КАПУЧИНО – 12 франків

КАВОВИЙ ШОКОЛАД – 12 франків

Бабуся схвально кивнула.

– Сто років нічого подібного не бачила. Уже й забула, що існують такі заклади, – голос у неї звучний, рухи – енергійні, що ніяк не в’яжеться з її віком, вуста глумливо вигнуті, як у моєї матері. – Колись я любила шоколад, – зізнається вона.

Поки я наливала для неї у високий келих кавовий шоколад і додавала в піну кавовий лікер «Калуа», вона підозріливо розглядала табурети біля прилавка.

– Сподіваюся, ти не змусиш мене лізти на цей стілець?

Я засміялася.

– Якби я знала, що ви прийдете, заздалегідь приготувала б драбинку. Почекайте хвилинку.

Я витягла з кухні старе жовтогаряче крісло Пуату.

– Спробуйте-но сюди.

Арманда важко опустилася в крісло й узяла обома руками келиха. Очі в неї палають нетерпінням і захватом, як у дитини.

– М-м-м-м, – це більше, ніж задоволення, майже благоговіння. – М-м-м-м, – вона заплющила очі, смакуючи язиком напій. Я мало не зі страхом споглядала за її блаженством.

– Отакий зараз шоколад, так? – Трохи помовчавши, вона подивилася на мене блискучими очима з-під напівопущених повік. – Вершки, кориця, напевно, і… що ще? «Тіа Марія»?

– Майже вгадали.

– Заборонений плід завжди солодкий, – сказала Арманда, із задоволенням витираючи з вуст піну. – Але це… – Вона знову з жадібністю ковтнула з келиха. – Нічого смачнішого не куштувала, навіть у дитинстві. Побитися об заклад готова, тут тисяч десять калорій, а то й більше.

– Чому ви думаєте, що вам це зашкодить? – спитала я. Маленька й кругла, як куріпка, вона, на відміну від своєї дочки, не справляла враження жінки, що страждає від недосконалості своєї фігури.

– О, це лікарі так думають, – недбало відважила Арманда. – Знаєш, які вони. Усе готові заборонити. – Вона знову потягла через соломинку шоколад. – Ох, як смачно. Здорово! Каро вже протягом багатьох років намагається запроторити мене в який-небудь притулок. Не подобається їй, що я мешкаю по сусідству. Не любить згадувати про своє походження. – Вона смачно гмикнула. – Каже, я хвора. Не здатна подбати про себе. Надсилає до мене свого огидного лікаря, і той починає мені прописувати: це можна, те не можна. Можна подумати, вони хочуть, щоб я жила вічно.

Я посміхнулася.

– Я переконана, що Кароліна дуже любить вас.

Арманда кинула на мене глузливий погляд.

– Просто-таки переконана? – Ще один вульгарний смішок. – Не розповідай мені казки, дівчинко. Ти чудово знаєш, що моя дочка любить тільки себе. Я ж не дурна, усе розумію. – Її блискучі очі пильно вдивляються в мене. – Я за хлопчиком скучаю.

– За хлопчиком?

– Його звати Люк. Це мій онук. У квітні йому буде чотирнадцять. Ти, напевно, бачила його на площі.

Мені ледве пригадався безбарвний хлопчик у відпрасованих фланелевих штанях і твідовій куртці. У нього неприродно пряма постава й холодні сіро-зелені очі в обрамленні довгих вій. Я кивнула.

– Я заповіла йому все, що маю, – каже Арманда. – Півмільйона франків. Він їх одержить, коли йому виповниться вісімнадцять років; доти гроші будуть перебувати в довірчій власності. – Вона знизала плечима й додала уривчасто: – Ми з ним не бачимося. Каро не дозволяє.

Тепер я згадала, що бачила їх разом: вони йшли до церкви, хлопчик підтримував матір під руку. Він єдиний з усіх дітей у Ланскне ніколи не купує шоколад в «Мигдалі», хоча, мені здається, я кілька разів помічала, що він дивився на мою вітрину.

– Останнього разу він відвідав мене, коли йому було десять років. – Голос в Арманди незвично бляклий. – По його мірках, років сто тому. – Вона допила шоколад і зі стуком поставила келих на прилавок. – Наскільки я пам’ятаю, це був день його народження. Я подарувала йому томик віршів Рембо. Він поводився зі мною дуже… чемно. – У її тоні чутно гіркоту. – Звичайно, з тих пір я зустрічала його кілька разів на вулиці. Та я не скаржуся.

– А чому ви самі до них не зайдете? – із цікавістю запитала я. – Пішли б з ним погуляли, поговорили, пізнали його краще.

Арманда похитала головою.

– Ми з Каро не спілкуємося. – У її голосі зненацька почулися буркотливі нотки. Без посмішки, що так молодила її, вона раптом здалася мені неймовірно старою, навіть старезною. – Вона мене соромиться. Одному Богу відомо, що вона говорить про мене хлопчикові. – Арманда труснула головою. – Ні. Тепер уже занадто пізно. Я це бачу по його обличчю. Він увесь такий чемний. Надсилає мені на Різдво ввічливі беззмістовні листівки. Надзвичайно чемний хлопчик. – Вона невесело засміялася. – Увічливий, вихований хлопчик.

Її посмішка заясніла, зробилася сміливою.

– Якби знати, чим він займається, – провадила вона, – що читає, за яку команду вболіває, хто його друзі, як він вчиться в школі. Якби знати все це… Можна було б переконати себе… – Я бачу, що вона от-от розплачеться. Сталася коротка пауза, поки вона боролася зі сльозами. – А знаєш, мабуть, я не відмовилася б ще скуштувати твого фірмового шоколаду. Наллєш?

Вона бадьорилася, але її бравада викликала щире захоплення. Будучи, по суті, нещасною жінкою, вона з успіхом грала роль заколотниці. От і зараз, відпиваючи з келиха, поклала лікті на прилавок з якоюсь подобою виклику.

– Прямо тобі Содом і Гоморра через соломинку. М-м-м-м. Таке відчуття, начебто я вмерла й піднеслася на небеса. У всякому разі, рай десь поруч.

– Я могла б дізнатися щось про Люка, якщо хочете. І переказати вам.

Арманда замислилася. Я бачила, що вона спостерігає за мною з-під опущених повік. Оцінює.

– Усі хлопчики люблять солодощі, еге ж? – нарешті промовила вона. Я погодилася з її зауваженням, зробленим нібито мимохідь. – Мабуть, його друзі теж тут бувають?

Я сказала, що не знаю, кого він вважає за друзів, але так і є, майже всі діти регулярно навідуються до шоколадні.

– Мабуть, я теж зайду ще, – вирішила Арманда. – Мені подобається твій шоколад, хоча стільці в тебе жахливі. Може, навіть і в постійні відвідувачки запишуся.

– Я вам завжди буду рада.

Арманда знову замовкла. Я здогадувалася, що вона звикла все робити по-своєму, у призначений нею самою час, і не терпить, щоб хтось квапив її або давав поради. Я не стала заважати її роздумам.

– От. Тримай. – Рішення ухвалене. Не вагаючись, вона викладає на прилавок стофранкову купюру.

– Але я…

– Якщо побачиш його, купи йому коробочку ласощів. Яку він забажає. Тільки не кажи, що це від мене.

Я взяла гроші.

– І не піддавайся його матері. Вона вже розгорнула кампанію – це більш ніж імовірно. Поширює плітки, демонструє свою зневагу. Хто б міг подумати, що моє єдине дитя стане однією із сестер Армії порятунку Рейно? – Вона пустотливо примружила очі, і на круглих щоках утворилися зморшкуваті ямочки. – Про тебе вже плітки всякі ходять. Напевно, здогадуєшся які. А будеш спілкуватися зі мною, тільки підкинеш дрів у вогонь.

Я розреготалася.

– Якось переживу.

– Не сумніваюся. – Вона раптом зупинила на мені пильний погляд. Пустотливі нотки зникли з її голосу. – Щось є в тобі таке, – тихо вимовила вона. – Щось знайоме. Але все-таки, напевно, ми не зустрічалися до знайомства в Маро, так?

У Лісабоні, Парижі, Флоренції, Римі. Кого я тільки не зустрічала, з ким тільки не перетиналися наші шляхи за час божевільних мандрів по заплутаних маршрутах. Але ні, її я раніше не бачила.

– І цей запах. Начебто щось горить. Як за десять секунд після удару блискавки в літню грозу. Запах липневих гроз, що поливаються дощем пшеничних ланів. – Її обличчя світилося захватом, очі допитливо вишукували щось у моїх очах. – Це правда, вірно? Те, що я говорила? Про те, хто ти є?

Ну от, знову.

Арманда радісно засміялася й взяла мене за руку. Шкіра в неї прохолодна – листя, а не плоть. Вона перевернула мою руку долонею догори.

– Так і знала! – Вона провела пальцем по лінії життя, по лінії серця. – Зрозуміла тієї ж самої миті, як побачила тебе! – Схиливши голову, вона тихо забурмотіла собі під ніс, подихом обдаючи мою руку. – Я знала це. Знала. Але навіть подумати не могла, що колись зустріну тебе тут, у цім містечку. – Вона раптом тривожно поглянула на мене. – А Рейно знає?

– Не можу сказати. – Моя відповідь була щирою, оскільки я гадки не мала, про що вона веде мову. Але я теж щось почувала – вітер змін, дух одкровення. Запах пожежі й озону. Скрегіт механізмів, що довго не працювали, запустили пекельну машину містичного взаємозв’язку. Або все-таки Жозефіна має рацію і Арманда насправді божевільна? Зрештою, зуміла ж вона побачити Пантуфля.

– Постарайся сховати від нього це, – сказала вона мені з божевільним блиском у серйозних очах. – Ти ж знаєш, хто він такий, еге ж?

Я дивилася на неї. Її наступна фраза, мабуть, просто пролунала в моїй уяві. Або, можливо, наші сни зіштовхнулися на мить в одну з ночей, коли ми втікали з одного міста до іншого.

– Він і є Чорний чоловік.

Рейно. Як погана карта. Знову й знову. Сміх і горе.

Анук уже давно спить, і я дістаю карти матері, уперше після її смерті. Я зберігаю їх у скриньці із сандалового дерева. М’які, вони пахнуть спогадами про неї. Я ледь не ховаю їх назад, приголомшена напливом асоціацій, викликаних цим запахом. Нью-Йорк, лотки з гарячими сосисками. «Кав’ярня де ля Пе», бездоганні офіціанти. Черниця з морозивом біля собору Паризької Богоматері. Готельні номери на одну ніч, непривітні воротарі, підозрілі жандарми, цікаві туристи. І над усім цим тінь чогось безіменного й безжалісного – якоїсь погрози, від якої ми втікали.

Я – не моя мати. Я – не втікачка. І все-таки бажання бачити, знати настільки велике, що я мимохіть дістаю карти зі скриньки й починаю їх розкладати, так само, як вона, на краю ліжка. Кидаючи погляд через плече, засвідчую, що Анук, як і раніше, спить. Я не бажаю, щоб вона відчула мою тривогу. Тасую, знімаю, тасую, знімаю, поки на руках не залишається чотири карти. Десятка пік, смерть. Трійка пік, смерть. Двійка пік, смерть. Колісниця. Смерть.

Пустельник. Вежа. Колісниця. Смерть.

Карти належать моїй матері. До мене це не має жодного стосунку, переконую я себе, хоча не важко здогадатися, хто ховається під Пустельником. Але що означає Вежа? І Колісниця? І Смерть?

Карта зі знаком «Смерть», каже мені внутрішній голос – голос матері, не завжди віщує фізичну смерть. Вона може символізувати завершення певного етапу життя. Якийсь перелом. Зміну вітрів. Так, може, це й передбачили мені карти?

Я не вірю у ворожбу. Якщо й вірю, то по-іншому, не так, як моя мати, яка по картах викреслювала безладний візерунок траєкторії нашого життя. Я не шукаю в картах виправдання за бездіяльність, не шукаю в них підтримки, коли стає важко, або розумного пояснення внутрішньому хаосу. Зараз я чую її голос і чую в ньому ті ж інтонації, що звучали на кораблі, коли вся її сила духу перетворилася на звичайну впертість, а почуття гумору – на безвихідний розпач.

А Діснейленд подивимося? Як ти вважаєш? І Флорида-Кіз?[14] І Еверглейдз?[15] У Новому Світі стільки всього цікавого, стільки чудес, про які ми навіть і мріяти не могли. Думаєш, це воно? Саме це й пророкують карти? На той час уже кожна карта, що випала, символізувала Смерть. Смерть і Чорного чоловіка, що було тепер одним і тим самим. Ми бігли від нього, а він ішов за нами в скриньці із сандалового дерева.

У якості протиотрути я прочитала Юнга й Германа Гессе й довідалася про «колективне підсвідоме». Ворожіння – це всього лише один із засобів відкрити для себе те, що нам уже відомо. Те, чого ми боїмося. Демонів не існує. Існує сукупність архетипів, спільних для всіх етапів цивілізації. Острах втрати – Смерть. Острах змін – Вежа. Острах швидкоплинності – Колісниця.

І все-таки мама померла.

Я дбайливо сховала карти до запашної скриньки. Бувай, мамо. Це кінець нашої подорожі. Ми залишимося тут і зустрінемо віч-на-віч усе, що б не приніс нам вітер. Ворожити на картах я більше не буду.

13

23 лютого. Неділя

Благослови мене, отче, тому що грішний я. Я знаю, ти чуєш мене, mon père, а крім як тобі, я нікому не бажав би висповідатися. Найменше єпископові, що відгородився від турбот і тривог у своїй далекій єпархії Бордо. А в церкві так безлюдно. І я почуваю себе ідіотом, стоячи на колінах біля вівтаря й дивлячись на стражденного Господа нашого в позолоті, що зблякла від диму свічок. Темні плями надають його вигляду виразу замкнутості й підступництва, і молитва, що колись зривалася з моїх вуст, як дяка, як джерело радості, тепер грузне на язику, звучить, немов лемент на суворому гірському стрімчаку, що будь-якої хвилини може скинути на мене лавину.

Невже я зневірююся, mon père? Ця безмовність у мені, відсутність смиренності, нездатність молитися, очиститися від скверни… Це все моя провина? Ця церква – осередок усього мого життя, і я, озираючись навколо, намагаюся розбудити в собі любов до неї. Прагну любити так само сильно, як ти любив, ці статуї – святого Ієроніма, усміхнену Мадонну, Жанну д’Арк із корогвою, святого Франциска з розфарбованими голубами. Сам я птахів не люблю. Можливо, мій тезка вважає це за гріх, але нічого поробити з собою не можу. Я відчуваю огиду, чуючи їхній клекіт, дивлячись, як вони каляють – навіть біля входу до церкви. Вони запаскудили зеленуватим лайном побілені стіни храму, пронизливо кричать під час служби… Я потруїв пацюків, що псували в ризниці шати й начиння. Хіба не слід також потруїти й голубів, що заважають проведенню церковних служб? І я намагався позбутися їх, mon père, але безрезультатно. Напевно, ними опікується святий Франциск.

Я хотів би жити більш гідно. Власна нікчемність вселяє у мене страх. Я – розумна людина, набагато розумніша й освіченіша за кожного зі своєї пастви, але яка користь від мого розуму, якщо він лише підкреслює, наскільки слабка й незначна тлінна оболонка моя, що нею Господь наділив свого слугу. Невже це і є моє призначення? Я мріяв про величніші діяння, мріяв про самопожертву й мучеництво. А замість цього витрачаю себе на порожні тривоги, не гідні ні мене самого, ні тебе.

Суєтність – мій гріх, mon père. От чому Господь мовчить у своєму домі. Я це розумію, але не знаю, як вилікуватися від своєї хвороби. Я став суворіше постувати, не даю собі потурань навіть у ті дні, коли дозволено розслабитися. Сьогодні, наприклад, я вилив на гортензії свою тижневу дозу спиртного й одразу піднісся духом. Відтепер я маю намір споживати під час трапези тільки воду й каву, причому каву чорну, без цукру, щоб повною мірою відчувати її гіркоту. Сьогодні їжею мені стали морквяний салат і оливки – коріння і ягоди в пустелі. Вірно, тепер я відчуваю легке запаморочення, але мене це не турбує, і мені совісно тому, що я знаходжу задоволення навіть у власних прикрощах. Тож я буду навмисно піддаватися спокусі. Я маю намір п’ять хвилин простояти біля вітрини крамниці, де торгують смаженим м’ясом, дивлячись, як рум’яніють на рожні курчата, і якщо Арнольд почне дражнити мене, то буде навіть краще. У кожному разі йому варто було б закрити крамницю на час Великого посту.

Що стосується Віани Роше… Я майже й не згадую про неї в останні дні. Навіть поглядом не удостоюю її крамничку, проходячи повз. Як не дивно, вона цілком процвітає, – незважаючи на неуспішну для торгівлі пору й осуд з боку благомислячих елементів Ланскне. Вважаю, це через незвичайність нового закладу. Але принадність новизни поступово зникне. Нашим парафіянам ледь вистачає грошей на нагальні потреби. Вони не зможуть постійно субсидувати настільки розкішну крамницю, яка була б доречнішою у великому місті.

«Небесний мигдаль». Уже сама назва звучить як навмисна образа. Напевно, я з’їжджу на автобусі до Ажена, до агентства з оренди житла, і висловлю своє невдоволення. З нею взагалі не можна було укладати угоду на це приміщення. Воно розташоване в самому центрі міста, що забезпечує процвітання її крамниці, яка продає спокуси. І єпископа треба повідомити. Він має більшу владу, ніж я, і, можливо, зуміє вплинути на це. Сьогодні ж напишу йому.

Іноді я бачу її на вулиці. Вона ходить у жовтому плащі із зеленими маргаритками. Убрання якесь дівчаче, дарма що довге, і на дорослій жінці виглядає трохи непристойно. Голову вона не прикриває навіть у дощ, і її мокре волосся блищить, як тюленяча шкіра. Заходячи під навіс, вона викручує коси, завиває їх в довгу мотузку. Під навісом її крамнички часто юрмляться люди. Перечікуючи нескінченний дощ, вони розглядають вітрину. Тепер у неї в шоколадні електрокамін, стоїть не далеко й не близько від прилавка: обігріває приміщення, але продукції не псує. Табурети, тістечка й пироги під скляними ковпаками, срібні чайники із шоколадом на поличці в плиті. Не крамниця, а саме сучасна кав’ярня. Іноді я бачу там з десяток людей, а то й більше. Вони про щось розмовляють – хто стоячи, хто зіпершись на ляду. По неділях і середах після обіду вологе повітря просочується запахом випічки, а вона сама стоїть у дверях, руки по лікоть у борошні, і робить зухвалі зауваження перехожим. Просто дивно, скількох городян вона вже знає на ім’я. Сам я цілих півроку знайомився зі своєю паствою. А в неї завжди напоготові питання або коментар щодо їхніх життєвих турбот і проблем. У Блер запитає про артрит, у Ламбера – про сина-солдата, у Нарсіса – про його знамениті орхідеї. Вона навіть знає прізвисько пса Дюплесі. Лукава жінка. Її не можна не помітити. Кожний, хто не хоче здатися грубим, обов’язково відповідає їй. Навіть я… навіть я мушу посміхнутися або кивнути їй, хоча усередині в мене все кипить. Її дочка – уся в матір, гасає як очманіла в Маро з юрбою дітлахів, причому всі вони старші за неї – кому вісім, кому дев’ять років. І вони ставляться до неї з любов’ю, опікують, як молодшу сестричку, як якийсь талісман. Завжди разом – бігають, кричать, зображають руками бомбардувальники й обстрілюють один одного зі свистом і гудінням. І Жан Дру з ними, всупереч заборонам матері. Кілька разів вона намагалася не пустити його гуляти, але він з кожним днем стає все менш слухняним і втікає через вікно, якщо вона замикає його в кімнаті.

Однак у мене з’явилися й більш серйозні турботи, mon père, у порівнянні з якими неслухняність декількох норовливих шмаркачів – сущі дрібниці. Сьогодні, проходячи повз Маро перед службою, я побачив пришвартований біля берега Тану плавучий будинок – ми з тобою на такі надивилися. Огидна споруда: зелена фарба нещадно лущиться, із бляшаної труби вириваються клуби чорного отруйного диму, гофрований дах, як на картонних халупах у марсельських нетрях. Ми з тобою знаємо, що це означає. Чим це загрожує. Перші весняні кульбаби показали свої голівки із вогкого дерну на узбіччях. Щороку вони випробовують наше терпіння, припливаючи по ріці з великих міст, бідонвілів[16] або, того гірше, з більш далеких країв – з Алжиру й Марокко. Шукають роботу. Шукають, де осісти, розплодитися… Уранці я виступив з проповіддю проти них, але знаю, що, незважаючи на мій осуд, багато парафіян – Нарсіс у тому числі – зустрінуть їх привітно, аби тільки подратувати мене.

Ці люди – бурлаки. Нешанобливі, безпринципні. Річкові цигани, поширювачі хвороб, злодії, брехуни, убивці, що користуються своєю безкарністю. Дозволь їм залишитися, і вони все зіпсують, père. Зіпсують виховання. Їхні діти стануть бігати з нашими, відвертаючи їх від нас. Розбещуючи їхній розум. Навчать ненависті й неповазі до церкви. Привчать до лінощів й безвідповідальності. Зроблять із них злочинців та наркоманів. Невже люди забули те літо? Або настільки дурні, що вважають, ніби подібне не повториться?

Після обіду я ходив до плавучого будинку. Поруч із ним уже швартувалися ще два – червоний і чорний. Дощ припинився, і між двома останніми була натягнута білизняна мотузка, на якій метлялися дитячі речі. На палубі чорного судна спиною до мене сидів чоловік, ловив рибу. Довге руде волосся перетягнене смужкою тканини, оголені руки до самих плечей розмальовані червоно-коричневим татуюванням. Я поглянув на плавучі будинки, дивуючись з їхньої мерзенності та крикливої бідності. На що ці люди прирікають себе? Ми – країна, що процвітає. Європейська держава. Напевно, для таких людей є робота, корисна робота, пристойне житло… Чому вони віддають перевагу бродяжництву, неробству, поневірянням? Або вони настільки ледачі? Рудий на палубі чорного судна викинув пальці вилами в мій бік, ніби захищаючись від мене, і знову заходився рибалити.

– Тут не можна перебувати! – гукнув я. – Це приватна власність. Пливіть звідси.

Із човнів мені відповідали сміхом і презирливим свистом. У мене від гніву застукало в скронях, але я не втратив самовладання.

– Давайте поговоримо по-хорошому! – знову вигукнув я. – Я – священик. Ми напевно зуміємо знайти якесь рішення.

У вікнах і дверях усіх трьох плавучих будинків з’явилися обличчя. Я помітив чотирьох дітей, молоду жінку з дитиною й трьох-чотирьох людей старшого віку. Усі в якомусь сірому безбарвному дранті – нічого іншого ці люди не носять, обличчя у всіх насторожені й підозріливі. Вони дивилися на рудого, очікуючи, що той відповість за всіх, і тоді я звернувся до нього:

– Агов, ти!

Його поза – зразок люб’язності й глузливої поваги.

– Іди сюди, поговоримо. Мені легше пояснювати, коли я не кричу на всю ріку, – сказав я.

– Пояснюй. Я чудово тебе чую. – У нього сильний марсельський акцент, отож я ледь розібрав слова. Його люди на інших суднах захихотіли, підштовхуючи один одного ліктями. Я терпляче чекав, поки вони заспокояться.

– Це приватні володіння, – повторив я. – Боюся, вам тут не можна залишатися. Отут живуть люди. – Я показав на прибережні будинки уздовж Болотної вулиці. – Так, багато які з них тепер порожні, розвалюються від вогкості й недогляду, але деякі, як і раніше, заселені.

Рудий обдарував мене презирливим поглядом.

– Це теж люди, – сказав він, киваючи на мешканців плавучих будинків.

– Я розумію, проте…

– Не хвилюйтеся, – перебив він мене. – Ми довго не затримаємося. – Тон у нього категоричний. – Нам потрібно усунути поломки, дещо підкупити. У чистому полі ми зробити це не можемо. Пробудемо у вас тижнів зо два, може, три. Сподіваюся, потерпите трохи?

– Можливо, у більшому місті… – Його нахабство бісило мене, але я зберігав спокій. – У Ажені, наприклад…

– Не вийде. Ми щойно звідти.

Зрозуміло. У Ажені з бурлаками розмова коротка. Шкода, що в нас у Ланскне немає своєї поліції.

– У мене барахлить мотор. І так уже всю ріку забруднив бензином. Поки не полагоджу його, не зможу плисти далі.

Я став наполягати.

– Не думаю, що тут ви знайдете те, що шукаєте.

– Кожний вільний думати, як хоче. – Він дає мені зрозуміти, що розмову скінчено. І майже потішається. Одна з жінок глузливо пирхнула. – Навіть священик… – Тепер і інші засміялися. Я тримаюся. Ці люди не гідні мого гніву.

Повертаюся, щоб піти.

– Ба, чи не сам месьє кюре завітав до нас, – голос пролунав у мене за спиною, і від несподіванки я мимоволі здригнувся. Арманда Вуазен видала смішок, який більш нагадував крик ворони. – Нервуєш? – уїдливо запитує вона. – І правильно робиш. Тут не твоя територія, вірно? Що цього разу тебе привело? Поган обертаєш у християнство?

– Мадам, – незважаючи на образливі її слова, я вітаю її чемним кивком. – Сподіваюся, ви при доброму здоров’ї?

– Прямо-таки сподіваєшся? – Її чорні очі іскряться сміхом. – А в мене склалося враження, що тобі кортить провести мене в останню путь.

– Зовсім ні, – холодно, з почуттям власної гідності відповідаю я.

– От і добре. Тому що ця стара ягничка до лона церкви ніколи не повернеться, – заявляє вона. – Як би там не було, цей горішок не по твоїх зубах. Пригадую, твоя мати казала…

– Боюся, сьогодні я не маю у своєму розпорядженні часу для тривалих бесід, – різкіше, ніж збирався, обриваю її. – Ці люди… – Я жестом вказую на річкових циганів. – Із цими людьми треба терміново розібратися, поки ситуація не вийшла з-під контролю. Мій обов’язок – оберігати інтереси довіреної мені пастви.

– Ох і пустомолотом ти став, – ліниво кидає Арманда. – Інтереси довіреної тобі пастви. Я пам’ятаю тебе ще хлопчиськом, пам’ятаю, як ти грав у індіанців у Маро. Невже у великому місті тебе вчили тільки пихатості й відчуттю власної важливості?

Я сердито дивлюся на неї. Вона єдина у всьому Ланскне завжди хоче нагадати мені про те, що вже давно забуте. Здається мені, що, коли вона помре, разом з нею помре й пам’ять про ті давно минулі дні. І я майже радий цьому.

– А ви, мабуть, мрієте про те, щоб Маро був відданий на відкуп зайдам, – різко відказую я. – Однак інші городяни, у тому числі й ваша дочка, між іншим, розуміють, що, якщо дозволити їм переступити поріг…

Арманда пирхнула.

– Вона навіть говорить як ти. Сипле штампами з проповідей і паскудствами в націоналістичному дусі. Ці люди нікому не завдаватимуть збитків. Навіщо йти на них хрестовим походом, коли вони й самі скоро підуть?

Я знизую плечима. Промовляю строго:

– Мені очевидно, що ви навіть не хочете розуміти, наскільки серйозне становище.

– Узагалі-то я вже сказала Ру… – Вона махнула поволі у бік чоловіка на чорному судні, – сказала йому, що він і його друзі можуть залишатися тут, поки він не полагодить свій мотор і не запасеться провізією. – Вона дивилася на мене з виразом підступного торжества. – Так що нічого вони не порушили. Вони тут, перед моїм будинком, з мого благословення, – останнє слово вона виділила голосом, немов дражнячи мене. – І їхні друзі, коли прибудуть, теж стануть бажаними гістьми. – Вона кинула на мене зухвалий погляд. – Усі їхні друзі.

Що ж, цього слід було очікувати. Вона зробила так лише з бажання мені дошкулити. Їй подобається підбурювати суспільство, оскільки вона знає, що їй, як найстаршій жительці нашого міста, дозволено більше, ніж іншим. Сперечатися з нею даремно, mon père. Ми в тому вже не раз переконувалися. Суперечки її надихають не менше, ніж спілкування з бурлаками, їхні байки та оповідання про пригоди. Не дивно, що вона вже встигла познайомитися з ними, довідалася, як кого звати. Я не стану перед нею принижуватися, не принесу їй такої втіхи. Залагоджу справу в інший спосіб.

Принаймні одне я з’ясував в Арманди напевно. Будуть ще й інші. Скільки – поживемо, побачимо. Однак мої побоювання виправдовуються. Сьогодні три судна. Скільки ж чекати завтра?

По дорозі сюди я зайшов до Клермона. Він повідомить жителів. Я очікую на опір з боку декого – в Арманди ще залишилися друзі. Нарсіса, можливо, доведеться переконувати. Але в цілому я сподіваюся на підтримку городян. Зрештою, до мене поки ще прислухаються і моя думка чогось варта. Муската я теж побачив. До його кав’ярні заходить багато народу. Він – голова міської ради. Так, у нього є свої недоліки, але він – розсудлива людина, добрий парафіянин. І якщо виникне необхідність у суворих заходах, – зрозуміло, не хотілося б застосовувати насильство, але з цими людьми й такої можливості не можна виключати, – я переконаний, Мускат не відмовить у допомозі.

Арманда назвала це хрестовим походом. Знаю, вона хотіла образити мене, і проте… З думкою про наш конфлікт, що зростає, мене охоплює захват. Чи можливо, що я дію за велінням самого Господа нашого?

От навіщо я приїхав у Ланскне, mon père. Щоб захистити свій народ. Урятувати його від спокуси. І коли Віана Роше побачить, наскільки велика влада церкви – наскільки великий мій вплив у цьому місті, де кожна душа покірна мені, – вона зрозуміє, що програла. На що б вона не сподівалася, до чого б не прагнула. Вона зрозуміє, що їй не можна тут залишатися. Що в неї немає шансів на перемогу.

І я здолаю її.

14

24 лютого. Понеділок

Одразу після церковної служби прийшла Кароліна Клермон. З нею її син – високий хлопчик з блідим невиразним обличчям, на спині – ранець. У Кароліни в руках стосик оголошень, написаних від руки на жовтому папері. Я посміхнулася обом. Крамничка майже порожня. Своїх перших завсідників я чекаю о дев’ятій ранку, а зараз ще тільки пів на дев’яту. За прилавком сидить одна Анук. Перед нею недопита чашка з молоком і pain au chocolat.[17] Вона весело подивилася на хлопчика, невиразно змахнула пирогом, начебто вітаючи його, і далі снідала.

– Вам допомогти?

Кароліна озирнулася з виразом заздрості й несхвалення. Хлопчик дивиться прямо перед собою, але я бачу, що йому хочеться глянути у бік Анук. Вид у нього чемний і похмурий, блискучі очі під довгими віями непроникні.

– Так, – неприродно бадьорим тоном оголошує вона, оголюючи зуби в сліпучій, нудотній, як цукрова глазур, посмішці. – Я всім розношу оце… – Вона змахнула стопкою оголошень. – І хотіла б попросити вас повісити одне у вітрині вашої крамниці. – Вона простягнула мені оголошення. – Їх усі вішають, – додала вона, начебто це якось могло вплинути на моє рішення.

Я взяла оголошення. На жовтому папері масно виведено чорними прописними літерами:

МАНДРІВНИМ КРАМАРЯМ, ЛОТОЧНИКАМ І ОСОБАМ БЕЗ ВИЗНАЧЕНОГО МІСЦЯ ПРОЖИВАННЯ ВХІД ЗАБОРОНЕНИЙ.

АДМІНІСТРАЦІЯ ЗАЛИШАЄ ЗА СОБОЮ ПРАВО ВІДМОВИТИ В ОБСЛУГОВУВАННІ О БУДЬ-ЯКІЙ ГОДИНІ ДНЯ.

– Навіщо мені це? – Я спантеличено насупилася. – Чого це я повинна відмовляти комусь в обслуговуванні?

Кароліна кинула на мене погляд, сповнений жалості й презирства.

– Ви в нашому місті новенька й ще багато чого не розумієте, – із солоденькою посмішкою говорить вона. – Деякий час у нас були проблеми. Це просто запобіжний захід. Я сумніваюся, що хтось із цих типів завітає до вас. Але краще вже заздалегідь потурбуватися про безпеку, ніж потім шкодувати, як ви вважаєте?

– Про що шкодувати? – Я, як і раніше, нічого не розуміла.

– У нас з’явилися цигани. Річкові бурлаки, – з нетерплячими нотками в голосі пояснює вона. – Вони знову повернулися й мають намір… – Вона вишукано наморщила носика, зображуючи відразу. – Займатися тут усім, чим їм заманеться.

– І що ж? – м’яко допитуюся я.

– А ми маємо дати їм зрозуміти, що не станемо цього терпіти! – Кароліна починала хвилюватися. – Домовимося усією громадою, що не станемо обслуговувати цих людей. Нехай забираються геть.

– Ось воно що. – Я розмірковувала над її словами. – А як ми можемо їм відмовити? – поцікавилася я. – Якщо ці люди мають у своєму розпорядженні гроші, які вони хочуть витратити, хіба можемо ми їм відмовити?

– Звичайно, – роздратовано відповідає вона. – Хто нам заборонить?

Я поміркувала ще хвилину й повернула їй оголошення. Кароліна здивовано вп’ялася у мене поглядом.

– Ви не станете вішати оголошення? – Її голос піднісся на пів-октави, при цьому втративши інтелігентне звучання.

Я знизала плечима:

– Мені здається, якщо хтось бажає витратити тут гроші, я не маю права відбирати у нього таку можливість.

– Але ж місцеве суспільство… – наполягала Кароліна. – Хіба ви хочете, щоб типи на кшталт цих – бурлаки, злодії, араби, зрештою…

У пам’яті спливли похмурі нью-йоркські воротарі, паризькі дами, туристи з фотоапаратами біля базиліки Сакре-Кер,[18] обличчя довгоногої дівчинки-старчихи в короткому платтячку, з якого вона виросла… Кароліна Клермон виховувалася далеко від великих міст, але ціну модним дорогим речам знає: скромний шарфик у неї на шиї позначений ярликом фірми «Гермес», і пахне вона парфумами від «Коко Шанель». Я не хотіла говорити грубощі, але не стрималася.

– Здається мені, – уїдливо відповідаю я, – що суспільству негоже пхати свого носа у чужі справи. Ці люди живуть, як вважають за потрібне, і ні я, ні хтось інший не маємо права вказувати їм, як чинити.

Кароліна обдарувала мене злісним поглядом.

– Що ж, якщо це ваша позиція, – з гордовитою міною вона повернулася до виходу, – я не стану більше відривати вас від справ. – Вона наголосила на останньому слові й зневажливо глянула на порожні табурети. – Дай Боже, щоб ви не пошкодували про своє рішення.

– А чого це я маю пошкодувати?

Вона роздратовано стенула плечима.

– Ну, якщо виникнуть неприємності й таке інше. – З її тону я зрозуміла, що розмову скінчено. – Ці люди здатні на все. Наркотики, хуліганство… – Вона єхидно посміхнулася, із чого я зробила висновок, що вона була б рада побачити мене жертвою свавілля. Її син дивився на мене з подивом. Я посміхнулася йому й сказала:

– Днями я бачила твою бабусю. Вона багато розповідала про тебе. – Хлопчик почервонів і пробурмотів щось нерозбірливе.

Кароліна напружилася.

– Я чула, що вона була тут. – Вона видушила посмішку й додала з удаваним лукавством: – Даремно ви потураєте моїй мамі. У неї й без того кепський характер.

– А я від неї в захваті, – відповіла я, не відводячи погляду від хлопчика. – Цікава жінка. І дуже розумна.

– Для свого віку, – помітила Кароліна.

– Для будь-якого віку, – парирувала я.

– Можливо, так здається тим, хто її не знає, – стримано відповідала Кароліна. – Але рідні… – Вона блиснула в мій бік холодною посмішкою. – Зрозумійте правильно: моїй мамі дуже багато років, – стала пояснювати вона. – Розум її вже не той, що колись. Вона сприймає дійсність… – Вона нервово змахнула рукою. – Утім, що я вам пояснюю?

– Ви маєте рацію, – чемно погодилася я. – Зрештою, це не моя справа. – Я побачила, як Кароліна зіщулилася, уловивши колючість у моїй репліці. Нехай вона й була ханжею, але на відсутність розуму не страждала.

– Я хотіла сказати… – Вона забарилася. На мить мені здалося, що я помітила іронію в очах її сина, але цілком можливо, що мені це просто привиділось. – Справа в тому, що моя мама не завжди розуміє, що для неї добре, а що погано. – Вона швидко опанувала свої емоції, на її вустах знову заграла бездоганна посмішка, настільки ж сліпуча, як і її налаковане волосся. – Ваша крамниця, наприклад.

Я кивком запросила її продовжувати.

– У мами діабет, – пояснила Кароліна. – Лікар постійно попереджає її, щоб вона дотримувалася безцукрової дієти. Але вона не слухає. І лікуватися не бажає. – Вона тріумфально позирнула на сина. – От скажіть, мадам Роше, хіба це нормально? Хіба це поведінка нормальної людини? – Вона знову підвищила голос, у ньому чулися верескливі нотки.

Її син зніяковіло поглянув на годинника.

– Maman, я с-с-спізнююся, – голос у нього чемний і безпристрасний. – Вибачте, мадам, – звернувся він до мене. – Мені час до школи.

– От, візьми. Це мої фірмові праліне. За рахунок закладу. – Я простягнула йому скручений целофановий пакетик.

– Мій син не їсть шоколаду, – сердито заявила Кароліна. – У нього слабке здоров’я. Він знає, що солодке йому зашкодить.

Я дивилася на хлопчика. Зовні абсолютно здорова дитина. Просто нудний і трохи соромливий.

– Вона дуже скучила за тобою, – сказала я йому. – Твоя бабуся. Зайшов би сюди при нагоді, побачився з нею. Вона тут часто буває.

Блискучі очі під довгими коричневими віями на мить спалахнули.

– Може, і зайду, – стримано відповів він.

– У мого сина немає часу ходити по шоколаднях, – гордовито вимовила Кароліна. – Мій син – обдарований хлопчик. Він знає, чим зобов’язаний своїм батькам. – У її словах чулася погроза й хвалькувата категоричність. Вона повернулася й пройшла повз Люка. Той уже стояв у дверях, погойдуючи ранцем.

– Люку, – тихо, але наполегливо гукнула я його. Хлопчик знехотя озирнувся. Не розуміючи, що роблю, я швидко ступила до нього, мій погляд проникнув під маску безпристрасної чемності на його обличчі, і я побачила… побачила…

– Тобі сподобався Рембо? – не роздумуючи запитала я, оскільки в голові паморочилося від образів, що миготіли в уяві.

Він винувато опустив очі:

– Що?

– Рембо. Вона подарувала тобі на день народження томик його віршів, так?

– Т-т-так, – ледь чутно відповів він, підводячи до мого обличчя свої блискучі сіро-зелені очі. Ледь помітно мотнув головою, начебто попереджаючи. – Правда, я н-не читав їх, – голосніше сказав він. – Я не л-люблю поезію.

Книжка із загнутими сторінками, захована на дні одежної шафи. Хлопчик, що з пафосом нашіптує собі чудові рядки. Прийди, будь ласка, – молю я подумки. Заради Арманди, прошу тебе.

Щось здригнулося в його очах.

– Мені треба йти.

Кароліна нетерпляче чекала його біля виходу.

– Візьми, будь ласка. – Я знову простягнула йому маленький пакетик із праліне. У хлопчика є таємниці. Вони просяться назовні. Непомітно для матері він забрав пакетик і посміхнувся.

– Скажіть їй, я прийду, – вимовив він одними губами, так що мені здалося, начебто я вигадала його слова. – С-с-скажіть, що у середу, коли m-maman піде до перукарні. – І він пішов.

Пізніше з’явилася Арманда, і я розповіла їй про візит її дочки й онука. Вона хитала головою й трусилася від сміху, коли я переказувала свій діалог з Кароліною.

– Хе-хе-хе! – сидячи в продавленому кріслі із чашкою кавового шоколаду в маленькій старечій ручці, вона як ніколи була схожа на лялечку з яблучним личком. – Бідолашна Каро. Диви, як не любить, щоб їй нагадували про матір. – Вона з насолодою ковтнула із чашки. – Коли ж вона відстане? – буркотіла Арманда. – Розповідає тобі, що мені можна, що не можна. Діабет у мене, ага. Це все її лікарі вигадали, – крекнула вона. – А я ж дотепер жива, хіба ні? Я і так обережна, та ж ні, їм цього замало. Хочуть, щоб усі жили за їхньою вказівкою. – Вона похитала головою. – Бідний хлопчик. Він затинається, ти помітила?

Я кивнула.

– Заслуга його матері, – презирливо кинула Арманда. – Залишила б його в спокої – але ні, знову ні. Вічно його виправляє. Вічно чимсь незадоволена. Тільки псує дитину. Вигадала собі, що в нього слабке здоров’я. – Вона глумливо пирхнула. – Дала б пожити йому на повну силу, одразу б усі болячки минули, – рішуче заявила вона. – Нехай би бігав, не думаючи про те, що станеться, якщо він упаде. Йому не вистачає свободи. Не вистачає повітря.

Я сказала, що всі матері опікують своїх дітей і це цілком природно.

Арманда кинула на мене іронічний погляд.

– Це ти називаєш опікою? Як омела «опікує» яблуні? – Вона посміхнулася. – У мене в садку росли яблуні. Отож, омела задушила їх усі, одну по одній. Мерзенна рослина. І нічого собою не являє – просто гарні ягідки. Слабеньке, але, Боже, до чого пролазливе! – Вона ковтнула із чашки. – І отруює все, до чого не доторкнеться. – Арманда багатозначно кивнула. – Це і є моя Каро. У чистому вигляді.

По обіді я знову зустріла Ґійома. Він зазирнув до шоколадні тільки для того, щоб привітатися. Затримуватися він не став, пояснивши, що прямує до кіоскера за своєю підпискою. Ґійом любить читати про кіно, хоча кінотеатри ніколи не відвідує. Щотижня йому надсилають цілий стос журналів: «Відео», «Сінеклуб», «Телерама», «Фільм-Експрес». Йому належить єдина в містечку супутникова антена, і в його маленькому самотньому будиночку є телевізор з великим екраном, а на стіні над полицями з незліченними відеокасетами висить відеомагнітофон фірми «Тошіба». Я відзначила, що Чарлі, понурий і млявий, знову сидів у хазяїна на руках. Кожні кілька секунд той ласкаво погладжував пса по голові. Цей жест мені вже добре знайомий. Ґійом начебто прощався зі своїм вихованцем.

– Як він? – нарешті запитала я.

– Тримається, – відповів Ґійом. – Ще сповнений життєвих сил. – І вони пішли далі. Щуплий франтуватий чоловік міцно притискав до себе сумного пса із коричневою шерстю, начебто від цього залежала його доля.

Повз пройшла Жозефіна Мускат. До шоколадні вона не зайшла. Я була навіть трохи розчарована, тому що сподівалася ще раз поговорити з нею. Але вона лише на ходу кинула в мій бік божевільний погляд і поспішила далі, тримаючи руки глибоко в кишенях плаща. Я помітила, що обличчя в неї опухло, губи щільно стиснуті, замість очей вузькі щілинки, хоча, можливо, вона просто мружилася від мряки; голова обмотана, немов бинтами, безбарвним шарфом. Я погукала її, але вона, не відповідаючи, побігла ще швидше, начебто тікала від близької небезпеки.

Я стенула плечима, залишивши спроби затримати її. Потрібний час, щоб та чи інша людина визнала тебе. А часом визнання доводиться домагатися ціле життя.

Проте пізніше, коли Анук пішла гратися до Маро, я зачинила крамницю до наступного ранку й мимоволі покрокувала по вулиці Сітуайєн-Лібр у бік кав’ярні «Республіка» – маленького вбогого закладу з мильними розводами на вікнах і начерканою у них від руки незмінною specialitè du jour.[19] Неохайний навіс ще більше затемнював похмуре приміщення, де з двох боків від круглих столиків стояли два притихлі ігрові автомати. Декілька відвідувачів за столиками, потягуючи хто каву з вершками, хто пиво, тужно розмовляли про різні дрібниці. Пахло жирнуватою їжею, приготовленою в мікрохвильовій печі, у повітрі висіла завіса тютюнового диму, хоча я не помітила, щоб у кав’ярні хтось курив цигарки. Біля відчинених дверей на видному місці жовтіло одне з рукописних оголошень Кароліни Клермон. Над ним – чорне розп’яття.

Я зазирнула до кав’ярні й, забарившись трохи на порозі, ввійшла. Мускат стояв за шинквасом. Побачивши мене, він розплився в усмішці. Його погляд майже непомітно оцінив мої ноги, піднявся до грудей – хлоп, хлоп. Очі спалахнули, як лампочки на ігровому автоматі. Він поклав долоню на насос пивної бочки, зігнувши в лікті одну м’ясисту руку.

– Що бажаєте?

– Каву з коньяком, будь ласка.

Каву він подав мені в маленькій коричневій чашечці із двома кубиками цукру в обгортці. Я сіла за столик біля вікна. Двійко старих – один з орденом Почесного легіону[20] на потертому лацкані – підозріливо косували на мене.

– Може, компанію тобі скласти? – крикнув Мускат через шинквас із самовдоволеною усмішкою. – А то вигляд у тебе трохи… засмучений. Сидиш там сама, нудьгуєш.

– Спасибі, не треба, – чемно відмовилася я. – Узагалі-то я хотіла б побачити Жозефіну. Вона тут?

Мускат глянув на мене роздратовано, настрій у нього раптово зіпсувався.

– Ах так, це ж твоя подружка, – непривітно вимовив він. – Трохи ти спізнилася. Вона щойно піднялася нагору, лягла відпочивати. Знову мігрень. – Він заповзявся з люттю начищати келих. – Півдня шляється по крамницях, а потім цілий вечір у ліжку валяється, коли я отут один гарую як проклятий.

– Сподіваюся, вона при здоров’ї?

Він подивився на мене й відповів сердито:

– Зрозуміло. Чого б їй хворіти? Якщо б тільки ще її чортова світлість частіше підводила з ліжка свою товсту сідницю, тоді, мабуть, нам вдавалося б якось зводити кінці з кінцями. – Крекчучи від напруги, він запхнув у келих обгорнений серветкою кулак. – Я хочу сказати… – Він енергійно труснув рукою. – От, подивися навколо. – Тут він глянув на мене, немов збираючись сказати щось іще, і раптом спрямував погляд на двері.

– Ха! – Я припустила, що він звертається до когось поза полем мого зору. – Оглухнули, чи що? Зачинено!

Чоловічий голос у мене за спиною відповів щось невиразне. Мускат широко розсунув губи в безрадісній посмішці.

– Читати не вмієте, чи що, ідіоти? – Через шинквас він показав на жовте оголошення біля дверей. – Забирайтеся звідси, швидко!

Бажаючи подивитися, що відбувається, я підвелася. Біля входу стояли в нерішучості п’ять людей – двоє чоловіків і три жінки. Усі п’ятеро дотепер були мені незнайомі. Люди як люди, нічим не примітні, просто в чомусь не схожі на місцевих жителів. Штани в латках, грубі черевики й вицвілі футболки безпомилково видають у них чужинців. Я мала б одразу впізнати їх. Колись я сама була такою. У перемовини з Мускатом вступив рудий чоловік, який перетягнув чоло зеленою хусткою, щоб волосся не лізло на очі. Погляд у нього насторожений, голос демонстративно рівний.

– Ми нічого не продаємо, – пояснює він. – Просто хочемо замовити пару келихів пива й каву. Жодних незручностей для вас.

Мускат презирливо глянув на нього.

– Я ж сказав: зачинено.

Одна з жінок, худенька непоказна дівчина з проколотою бровою, потягнула рудого за рукав:

– Не треба, Ру. Давай краще…

– Почекай, – той нетерпляче відкинув її долоню. – Нічого не розумію. Мадам, що була тут хвилину тому… ваша дружина… вона хотіла…

– Плювати на мою дружину! – заверещав Мускат. – Вона під ліхтарем двома руками дупи своєї відшукати не може! Над дверима моє ім’я, і я кажу: ка-фе за-чи-не-но. – Він зробив три кроки вперед через шинквас й, руки в боки, став у проході, немов красень-ковбой з вестерна. Я побачила жовтуватий блиск кісточок його пальців, якими він вп’явся у ремінь, почула свист у його подиху. Обличчя у нього спотворилося від гніву.

– Ясно, – обличчя Ру залишалося безпристрасним. Ворожим поглядом він обвів неквапно нечисленних відвідувачів кав’ярні. – Виходить, зачинено. – Ще один погляд. На мить я зустрілася з ним очима. – Для нас зачинено, – тихо додав він.

– А ти не такий дурний, яким здався спершу, – з недоброю усмішкою наголосив Мускат. – Ми з минулого разу ситі вами донесхочу. Більше терпіти не станемо!

– Що ж, гаразд. – Ру повернувся й пішов геть.

Мускат проводжав його поглядом, крокуючи на негнучких ногах з пихатим видом, немов пес, який почув бійку.

Залишивши на столику недопиту каву, я мовчки пройшла повз нього на вулицю. Чайових, сподіваюся, він від мене не чекав.

Річкових циганів я нагнала на середині вулиці Сітуайєн-Лібр. Знову почав сіятися дрібний дощ. Усі п’ятеро, понурі й похмурі, плелися у бік Маро, де стояли їхні судна. Тепер і я їх побачила. Десять, двадцять – ціла флотилія синьо-біло-червоних плавучих будинків. На деяких майорить мокра білизна, інші оздоблені картинами на сюжети арабських казок, килимами-літаками і єдинорогами, що відбиваються в каламутній зеленій воді.

– Мені шкода, що так вийшло, – звернулася я до них. – Мешканці Ланскне-су-Тан не надто гостинні.

Ру зміряв мене невиразним поглядом.

– Мене звати Віана, – відрекомендувалася я. – Я відкрила тут chocolaterie. Просто напроти церкви. «Небесний мигдаль» називається.

Він пильно дивився на мене, старанно демонструючи байдужість, чим одразу нагадав мені саму себе в недалекому минулому. Я хотіла сказати йому – їм усім, – що мені зрозумілі їхній гнів і образа, що я теж пройшла через приниження, що вони не самотні у своїх негараздах. Але я також знала, що в цих людях глибоко вкоренилося почуття власної гідності, і вони до останнього, навіть якщо втратять все, що мають, будуть демонструвати нікчемний дух протиріччя. Співчуття було їм потрібне менш за все.

– Завітали б до мене завтра, – ненав’язливо запропонувала я. – Пивом я не торгую, але, думаю, моя кава вам сподобається.

Він поглянув на мене пильно, немов намагався визначити, чи не знущаюся я з нього.

– Приходьте, прошу вас, – наполягала я. – Покуштуєте каву з пирогом за рахунок закладу. Запрошую всіх.

Худенька дівчина глянула на своїх друзів і стенула плечима. Ру відповів їй таким точно рухом.

– Може, й зайдемо, – ухильно сказав він.

– У нас весь день розписаний по хвилинах, – зухвало мовила дівчина.

– Знайдіть віконце, – посміхнулася я.

Знову той самий підозріливий погляд, що оцінює.

– Може, знайдемо, а може, й ні.

Вони попрямували до Маро, а я дивилася їм услід. З пагорба до мене бігла Анук. Поли її червоного плаща розвівалися, немов крила екзотичного птаха.

– Maman, maman! Дивися, кораблі!

Якийсь час ми споглядали за ними з дитячим захватом – пласкі баржі, високі плавучі будинки з гофрованими дахами, залізні димарі, фрески, різнокольорові прапори, гасла, намальовані амулети, які бережуть корабель від нещасних випадків і аварій, маленькі барки, вудки, прикріплені до паль на ніч верші на річкових раків, подерті парасольки на палубах, багаття в сталевих циліндрах на березі ріки. Запахло горілим деревом, бензином, смаженою рибою. Над водою покотилися звуки музики – мелодійне виття саксофона, моторошне, схоже на тужливий плач. На середині Тану я розгледіла постать рудоволосого чоловіка, який стояв самотньо на палубі невигадливого чорного плавучого будинку. Помітивши, що я дивлюся на нього, він підніс руку. Я помахала у відповідь.

Уже майже стемніло, коли ми вирушили додому. У Маро саксофонові став акомпанувати барабан; його бій відбивався від води глухою луною. Кав’ярню «Республіка» я проминула, навіть не глянувши у той бік.

Майже на вершині пагорба я раптом відчула біля себе присутність якоїсь людини. Я повернула голову й побачила Жозефіну Мускат – без плаща, але з шарфом на голові, що закривав половину її обличчя. У сутінках вона здавалася блідою як мрець. Примарна тінь, та й годі.

– Біжи додому, Анук. Чекай на мене там.

Анук із цікавістю глянула на мене, потім повернулася й слухняно помчала вниз по схилу. Поли плаща несамовито тріпотіли у такт її швидким крокам.

– Я чула про твій вчинок, – голос у Жозефіни сиплий і тихий. – Ти пішла через річкових бурлак.

– Звичайно, – кивнула я.

– Поль-Марі ніби сказився, – люті нотки в її голосі сусідили із захватом. – Якби ти чула, як він тебе ганьбив!

Я засміялася й сказала спокійно:

– На щастя, мені не доводиться вислуховувати маячню Поля-Марі.

– Мені тепер теж заборонено з тобою спілкуватися, – провадила далі Жозефіна. – Він вважає, що ти на мене погано впливаєш. – Вона помовчала, дивлячись на мене з нервовою цікавістю, і додала: – Він не хоче, щоб у мене були друзі.

– Здається мені, у Поля-Марі занадто багато бажань, я тільки й чую про них, – м’яко мовила я. – Він мене зовсім не цікавить. А от ти… – Я торкнулася її руки. – Ти, на мій погляд, дуже цікава.

Жозефіна почервоніла й глянула вбік, немов очікувала побачити когось біля себе.

– Нічого ти не розумієш, – пробурмотіла вона.

– Думаю, розумію. – Кінчиками пальців я торкнулася шарфа, який приховував її обличчя. – Навіщо ти це носиш? – раптово запитала я. – Може, поясниш?

Вона подивилася на мене з надією й страхом. Труснула головою. Я обережно потягнула за шарф.

– Ти ж непогана з себе, – сказала я, відкриваючи її обличчя. – Могла б стати красунею.

Під нижньою губою в неї я побачила свіжий синець, який здавався багряним у сутінковому світлі. Вона відкрила рота, збираючись збрехати. Я зупинила її.

– Неправда.

– Звідки ти знаєш? – різко запитала вона. – Я ж навіть не сказала…

– А тобі й не треба нічого казати.

Мовчання. Над рікою разом з барабанним боєм лунали дзвінкі звуки скрипки.

– Нерозумно, так? – нарешті заговорила вона з відразою до себе. На місці очей у неї зяяли малесенькі напівкруглі щілинки. – Його я ніколи не звинувачую. Хіба що так, трохи. Часом навіть забуваю, що відбулося насправді, – Жозефіна набрала повні легені повітря, немов збиралася пірнути у воду. – Наштовхуюся на двері. Падаю зі сходів. Наступаю на граблі. – У її горлі клекотав істеричний сміх, вона захлиналася словами. – Він каже, що я незграбна. Невдатна.

– А цього разу за що? – ласкаво запитала я. – Через річкових циган?

Вона кивнула.

– Вони нічим нам не загрожували. Я збиралася їх обслужити, – на мить вона підвищила голос до вереску. – Не розумію, чому я завжди маю робити так, як хоче це стерво Клермон! «Ми повинні триматися разом, – зло передражнила вона. – Заради загального спокою. Заради наших дітей, мадам Мускат…» – судомно зітхнувши, вона знову заговорила своїм голосом: – Хоча зазвичай вона навіть не здоровкається зі мною, зустрічаючи на вулиці… Верне від мене ніс, як від зачумленої!

Жозефіна знову глибоко зітхнула, ледве придушуючи в собі спалах люті.

– Тільки й чую: Каро те, Каро це. Я ж бачу, як він дивиться на неї в церкві. Чому ти не береш приклад з Каро Клермон? – Тепер вона наслідувала чоловіка, додавши голосу гнівні інтонації підпилої людини. Їй навіть удалося зобразити його манери – випнуте підборіддя, агресивну чванливу позу. – У порівнянні з нею ти незграбна свиня. Вона – елегантна жінка. Стильна. У неї гарний син, кращий учень у школі. А ти чим можеш похвалитися, га?

– Жозефіно.

Зі знівеченим виразом вона обернулася до мене.

– Вибач. На мить я майже забула, де…

– Знаю. – Подушечки великих пальців на моїх руках свербіли від гніву.

– Ти, мабуть, вважаєш мене дурною, думаєш, навіщо ж я живу з ним стільки років? – Голос у неї сумовитий, погляд темний, в очах – образа.

– Ні, я так не думаю.

– Так, я дурепа, – заявила Жозефіна, начебто й не чула мене. – Безхребетна дурепа. Я його не кохаю… Навіть не пам’ятаю, чи кохала коли-небудь… Але як подумаю, щоб піти від нього… – Вона розгублено замовкла. – По-справжньому піти, – повторила вона тихо, зі здивуванням у голосі. – Ні. Це пусте. – Вона знову подивилася на мене, тепер уже з непроникним виразом, остаточно замкнувшись у собі. – От чому я не можу більше спілкуватися з тобою, – вимовила вона тоном безвихідної смиренності. – Я не могла дозволити тобі мучитися здогадами… Ти заслуговуєш на краще. Але ситуація саме така.

– Ні, – заперечила я. – Ще все можна змінити.

– Нічого вже не змінити. – Вона запекло, з жорстокістю відбивалася від усього, що могло подарувати їй підтримку й розраду. – Невже ти не розумієш? Я – погань. Злодійка. Я брехала тобі. Я – злодійка. Я увесь час краду!

– Так, знаю, – лагідно сказала я. Відкрившись одна одній, ми дійшли повного взаєморозуміння, що сяяло між нами, як різдвяна іграшка. – Жити можна набагато краще, – нарешті промовила я. – Світом править не Поль-Марі.

– Для мене саме він – володар світу, – уперто заявила Жозефіна.

Я посміхнулася. З такою впертістю, якщо направити її в потрібне русло, вона могла б гори перекинути. І це в моїх силах. Я відчуваю, про що вона думає, майже фізично відчуваю її думки, що благають мене про допомогу. Мені нічого не варто дати їм лад… Я нетерпляче відмахнулася від цієї ідеї. Ніхто не дав мені права схиляти її до того чи іншого рішення.

– Колись тобі ні до кого було податися, – мовила я. – Тепер є.

– Правда? – З її вуст це пролунало майже як визнання своєї поразки.

Я не відповіла. Нехай вирішує сама.

Кілька хвилин вона дивилася на мене мовчки. У її очах відбивалися річкові вогні Маро. І знову мені подумалося, що досить трохи змінити її життя, і вона б розквітла, стала красунею.

– Добраніч, Жозефіно.

Не озираючись, я покрокувала нагору по пагорбу, знаючи, що вона дивиться мені вслід. Я зайшла за ріг і зникла, а вона ще довго стояла й дивилася у мій бік.

15

25 лютого. Вівторок

Знову нескінченний дощ. Ллє так, начебто шматок неба перекинувся, щоб потопити в стихії унизу акваріум життя. На площі галасують діти. У плащах і ботах вони схожі на яскравих пластмасових каченят; їхній лемент відбивається від низьких хмар дзвінкою луною. Я працюю на кухні, упівока спостерігаючи за дітворою, що вештається на вулиці. Уранці я розібрала вітрину – забрала чаклунку, пряниковий будиночок і всіх шоколадних звірят, які сиділи навколо нього з нетерпінням на гладких глянсових мордочках, а потім Анук та її друзі жували солодкі прикраси в перервах між походами в затоплений дощем Маро.

Жанно Дру – у кожній руці по прянику, очі сяють – жадібно спостерігає за моєю метушнею на кухні. У нього за спиною стоїть Анук, за нею – інші. Стіна дитячих очей і шепоту.

– А далі що? – запитує він по-дорослому, усім своїм виглядом демонструючи незворушність, хоча підборіддя в самого вимазане шоколадом. – Що ви тепер будете робити? Що поставите у вітрину?

– Це таємниця, – відповіла я, знизала плечима і далі, помішуючи, вливала crеme de cacao[21] в емальований таз із розтопленою шоколадною глазур’ю.

– Ні, справді, – не вгавав він. – Ви ж повинні щось приготувати до Великодня. Ну, знаєте. Яйця та інше. Шоколадних курочок, кроликів, усе таке. Як у магазинах Ажена.

Я пам’ятаю їх з дитинства – паризькі chocolateries з кошиками загорнених у фольгу яєць, полицями, заставленими кроликами, курочками, бубонцями, марципановими фруктами, зацукрованими каштанами, чорним пасльоном і філігранними гніздами з печивом і карамеллю, а також сотнями різновидів східних мініатюр із цукрових волокон, яким більше пасувало б місце в арабських гаремах, ніж на торжествах із приводу страстей Господніх.

– Так, мама розповідала мені про великодні солодощі.

У нас ніколи не вистачало грошей на те, щоб купити щось із тих витончених ласощів, але в мене завжди був свій cornet surprise[22] – паперовий пакет з моїми власними великодніми подарунками: монетками, паперовими квітами, розфарбованими яскравою емаллю вареними яйцями, коробочкою з пап’є-маше, розмальованою кольоровими курчатами, зайчиками, які посміхаються дітям із самих жовтців. Одна й та сама коробочка щороку, у якій я старанно збирала на наступне свято малесенькі шоколадки в целофані, щоб потім подовгу з насолодою смакувати їх одна по одній темними незнайомими ночами, які заставали нас на шляху між великими містами; смакувати, дивлячись на мерехтливі відблиски неонових вивісок, що просочуються крізь щілини жалюзі, і слухаючи в темній тиші повільне й, як мені здавалося, вічне дихання матері.

– А ще вона говорила, що в переддень Страсної п’ятниці дзвони уночі потай залишають свої дзвіниці й церковні вежі й на чарівних крилах летять до Риму.

Хлопчик кивнув, скрививши губи у властивій підліткам цинічній усмішці, яка свідчила про те, що він сумнівається у правдивості моїх слів.

– Їх зустрічає папа римський у біло-золотих шатах, у митрі, із золоченим жезлом. І вони вишиковуються перед ним у рядок, більші дзвони й маленькі, clochettes, і bourdons, дзвіночки й куранти, carrillons і chimes,[23] і терпляче чекають, коли він подарує їм своє благословення.

Моя мати знала безліч безглуздих дитячих казок, від яких у неї самої очі спалахували захватом. Її тішили будь-які вигадки й перекази – про Ісуса, про Остару,[24] про Алі-Бабу, і в її свідомості груба тканина народних повір’їв щораз перетворювалася на сяючу парчу цікавих історій, які сама вона вважала непорушною істиною. Зцілення за допомогою магічного кристала, подорожі до астралу, викрадення людей інопланетянами, самозаймання – моя мати в усе це вірила або вдавала, що вірить.

– І папа до глибокої ночі благословляє їх одного за одним, а тисячі спорожнілих дзвіниць Франції, чекаючи на їх повернення, мовчать аж до великоднього ранку.

І я, її дочка, з витріщеними оченятами, слухала ті чарівні апокрифи про Мітру,[25] про Бальдра Прекрасного[26] й Осіріса,[27] про Кецалькоатля,[28] про шоколад, що літає, і килими-літаки, про богиню з трьома ликами й повну чудес кришталеву печеру Аладіна і про печеру, у якій на третій день воскрес Ісус Христос. Амінь, абракадабра, амінь.

– І слова благословення перетворюються на шоколадки найрозмаїтіших форм і видів, і дзвони перевертаються, щоб прийняти їх у себе й віднести додому, а потім усю ніч летять і, коли досягають своїх веж і дзвіниць – у Великодню неділю, – знову перевертаються й починають дзвонити, ділячись своєю радістю…

Дзвони Парижа, Рима, Кельна, Праги. Ранковий передзвін і жалобний сполох. Боєм дзвонів супроводжувалися будь-які зміни протягом усього часу наших мандрів. Пронизливе бамкання великодніх дзвонів дотепер болем озивається в мене у вухах.

– І шоколадки летять над полями й містами, а потім вивалюються із дзвонів. Деякі розбиваються при падінні на землю. Але діти високо на деревах будують гнізда й ловлять ними яйця, що впали, праліне, шоколадних курочок і кроликів, зефір і мигдаль…

Жанно повертається до мене. Він збуджений, широко посміхається.

– Кльово!

– От чому на Великдень ви їсте шоколад.

– Зробіть це! Будь ласка, зробіть! – зненацька із силою й благоговінням у голосі прохає він.

– Що зробити? – запитую я, спритно обвалюючи трюфелі в какао-порошку.

– Ну це! Великодню казку. Це ж буде так здорово… Дзвони, папа римський і все таке… Ви могли б улаштувати свято шоколаду… На цілий тиждень… І в нас теж були б гнізда… І ми ловили б крашанки… І… – Він схвильовано замовкає й наполегливо тягне мене за рукав. – Мадам Роше… Будь ласка…

Анук за його спиною пильно дивиться на мене. За нею десять замурзаних мордочок ворушать губами в беззвучному благанні.

– Grand Festival du Chocolat.[29] – Я замислююсь. За місяць зацвіте бузок. Я завжди роблю для Анук гніздечко з яйцем, на якому срібною поливою пишу її ім’я. Це свято могло б стати нашим особистим тріумфом, наочним свідченням того, що містечко прийняло нас. Ідея для мене не нова, але у вустах цього хлопчика вона звучить майже як факт.

– Потрібні афіші, – кажу я нібито із сумнівом.

– Ми їх напишемо! – першою пропонує Анук. Її обличчя палає від захвату.

– І прапори… Прапори…

– Вимпели…

– І Ісус із шоколаду на хресті з…

– Папа римський з білого шоколаду…

– Шоколадні баранчики…

– Будемо катати з гірки фарбовані яйця, шукати скарби…

– Запросимо всіх, це буде…

– Круто!

– Так круто…

Я зі сміхом махаю руками, закликаючи до мовчання. З моїх долонь летить їдка шоколадна пудра.

– Афіші за вами, – кажу я. – Решту залиште мені.

Анук кидається до мене, розкинувши руки. Від неї відчайдушно пахне сіллю, дощем, кислуватим запахом ґрунту й твані, у сплутаному волоссі блищать крапельки води.

– Ходімо до моєї кімнати! – кричить вона мені у вухо. – Можна, maman, так? Скажи, що можна! Ми почнемо прямо зараз. У мене є папір, олівці…

– Можна, – дозволяю я.

За годину вітрину прикрашає величезний плакат – ескіз Анук у виконанні Жанно. На ньому великими нерівними зеленими літерами виведено:

«НЕБЕСНИЙ МИГДАЛЬ» ВЛАШТОВУЄ ВЕЛИКЕ СВЯТО ШОКОЛАДУ.

ВІДКРИТТЯ ВІДБУДЕТЬСЯ НА ВЕЛИКДЕНЬ.

ЗАПРОШУЮТЬСЯ УСІ!!!

НАЛІТАЙ, ПОКИ НЕ РОЗІБРАЛИ!!!

Довкола тексту граються фантастичні істоти. Фігура в сутані й високій короні – напевно, папа римський. Біля ніг його неохайно наклеєні вирізані з паперу дзвони. Усі вони посміхаються.

Майже всю другу половину дня я обробляю нову партію брикетів шоколадної глазурі й прикрашаю вітрину. Трава – товстий шар зеленого цигаркового паперу. Квіти – паперові нарциси й маргаритки. До віконної рами пришпилені вироби Анук. Скелястий схил гори споруджений з наставлених одна на одну бляшанок з-під какао-порошку, пофарбованих у зелений колір. Схил покритий м’ятим целофаном, що зображує поля. Повз них в’ється змійкою, тікаючи в долину, синя шовкова стрічка ріки, на якій мирно стоять, не відбиваючись у воді, плавучі будинки. А внизу процесія шоколадних фігурок: коти, собаки, кролики, хто з очима-родзинками, хто з рожевими марципановими вушками, хвости з лакриці, у зубах цукрові квіточки… І миші. Усюди, де тільки можна. На схилах, у затишних куточках, навіть на палубах плавучих будинків. Рожеві й білі мишки із зацукрованого арахісу, із шоколаду всіх кольорів, строкаті, відлиті під мармур мишки із трюфелів і вишневого лікеру-крему, вишукано підфарбовані мишки, плямисті мишки в цукровій глазурі. А над ними підводиться у всій своїй пишноті Щуролов. На ньому червоно-жовте вбрання, в одній руці сопілочка з ячмінного цукру, в іншій – капелюх. У мене на кухні сотні формочок: тонкі пластмасові – для яєць і фігурок, керамічні – для рельєфних зображень і шоколадних цукерок з лікером. Завдяки ним я можу відтворити будь-який вираз обличчя на порожній шоколадній шкаралупці, на якій потім вузькою трубочкою вичавлюю волосся та інші деталі. Тулуб і кінцівки я роблю з окремих шматочків і скріплюю їх у цілісний силует за допомогою дроту й розплавленого шоколаду… Залишилося тільки вдягти фігурку: червоний плащ із марципана, із цього ж матеріалу сорочка з поясом і капелюх з довгим пером, що підмітає землю біля його ніг, взутих у чоботи. Мій Щуролов трохи схожий на Ру – такий самий рудий, у такому ж безглуздому вбранні.

Вітрина вийшла привабливою, але мені хочеться ще додати золота, і я, не в змозі встояти перед спокусою, заплющую очі, опромінюючи свій твір привітним золотавим теплом. Фантастична вивіска блищить заклично, як вогонь маяка: ЛАСКАВО ПРОСИМО. Що в цьому поганого? Я хочу подарувати людям щастя. І я усвідомлюю, що цим гостинним запрошенням кидаю виклик Кароліні Клермон, яка хоче вигнати з містечка блукачів; але, задоволена своїм успіхом, не вбачаю в тому жодної шкоди. Я хочу, щоб вони прийшли. Від дня нашої розмови я часом мигцем бачила їх на вулиці, але вони поводилися, як бездомні собаки у великих містах, котрі риються в смітті й не підпускають до себе нікого, – трималися увесь час насторожі, спритно ухиляючись від зіткнень, хто б то не був. Частіше за всіх мені траплявся їхній Щуролов, або Сопілкар із Гамельна, – Ру, – зазвичай з коробками або пакетами продуктів, – іноді Зезет, худенька дівчина із проколотою бровою. Напередодні ввечері двоє дітлахів намагалися торгувати лавандою біля церкви, але Рейно їх прогнав. Я гукнула дітей, маючи намір покликати їх до себе, але вони були занадто недовірливі, – лише насторожено покосували на мене і щодуху помчали з пагорба у Маро.

Поглинена своїми планами й прикрашанням вітрини, я зовсім забула про час. Анук зробила на кухні бутерброди своїм друзям, і вони всією юрбою знову подалися в напрямку ріки. Я увімкнула радіо й стала наспівувати собі під ніс, акуратно укладаючи шоколад у піраміди. У печері чарівної гори мерехтять, немов перлини, незліченні скарби: різнобарвні гірки кристалічного цукру, зацукровані фрукти, цукерки. За горою, сховані від світла її невидимим схилом, лежать солодощі на продаж. По суті, мені вже сьогодні слід братися до приготування великодньої продукції, адже на Великдень покупців у мене має стати більше. Добре, що в холодному підвалі є місце для зберігання припасів. Потрібно ще замовити подарункові пакування, стрічки, целофан і супутні аксесуари.

У запалі роботи я не одразу помітила Арманду, яка з’явилася на порозі.

– Ну-ну, привіт, – із властивою їй безцеремонністю привіталася вона. – От, захотілося знову покуштувати твого фірмового шоколаду, але ти, бачу, зайнята.

Я обережно вибралася з вітрини.

– Зовсім ні. Я чекала на вас. До того ж я майже скінчила, та й спину в мене ламає.

– Що ж, якщо не заважатиму… – Сьогодні вона поводиться інакше. Голос по-особливому бадьорий, у манерах – напускна безтурботність, щоб сховати напругу. На ній чорний солом’яний капелюшок, прикрашений стрічкою, і плащ, теж чорний, але менш поношений.

– Сьогодні ви маєте надзвичайно елегантний вигляд, – зазначила я.

Арманда коротко реготнула.

– Такого про себе я давненько не чула, – вона тицьнула пальцем на один з табуретів. – Як думаєш, зумію я залізти на нього, не зламавши ногу?

– Давайте я вам краще крісло з кухні принесу, – запропонувала я, але бабуся зупинила мене владним жестом.

– Дурниці! – Її погляд був прикутий до табурета. – Замолоду я дуже спритно лазила. – Вона задерла довгі спідниці, відкривши моєму погляду важкі черевики й щільні сірі панчохи. – Здебільшого по деревах. Зазвичай залазила на них і шпурляла згори гілки на голови перехожих. Ха! – Спираючись на прилавок, вона піднялася на табурет і задоволено крекнула. З-під чорної спідниці на мить вигулькнуло щось червоне.

Задоволена собою, Арманда зручніше влаштувалася на табуреті й розгладила на колінах сукню, з-під якої визирав краєчок червоної нижньої спідниці.

– Спідниця з червоного шовку, – посміхнулася вона, помітивши мій здивований погляд. – Напевно, думаєш, що я стара дурепа. А мені подобається ця білизна. Я вже так довго ходжу в жалобі… Щойно вдягну щось пристойне, одразу хтось помирає. Тому я, крім чорного, нічого тепер і не ношу. – Вона подивилася на мене зі сміхом. – А от нижня білизна – інша річ. – Вона змовницьки стишила голос. – Поштою виписала із самого Парижа. Заплатила цілий статок. – Арманда затрусилася від беззвучного сміху. – Ну що, буде шоколад чи ні?

Я приготувала міцний чорний шоколадний напій і, пам’ятаючи про її діабет, лише трошки присмачила цукром. Арманда, зауваживши мою нерішучість, невдоволено тицьнула пальцем у призначену для неї чашку.

– Ніяких обмежень! – розпорядилася вона. – Готуй, як треба. Щоб шоколадна стружка була, і ложечка для помішування цукру, загалом, усе. Або ти теж, як і всі інші, вважаєш, що я з’їхала з глузду? Хіба я схожа на старезну бабу?

Я поспішно запевнила її, що це не так.

– Тоді добре. – Вона з видимою насолодою ковтнула міцний підсолоджений напій. – Смачно. Дуже смачно. Дуже бадьорить, так? Так званий стимулятор.

Я кивнула.

– Кажуть, також підсилює пристрасть, – додала Арманда, проказливо поглядаючи на мене через чашку. – Чоловікам, що сидять у кав’ярні, я б порадила бути пильнішими. Любов нікого не минає! – Вона пронизливо засміялася. Відчувалося, що вона напружена; її пазуристі руки тремтіли. Кілька разів вона хапалася за свій капелюшок, нібито поправляючи його.

Я нишком глянула на свій наручний годинник під прилавком, але Арманда помітила мій рух.

– Не сподівайся, що він з’явиться, – кинула вона. – Мій онук. Я так і так його не чекаю… – Але вигляд її свідчив про інше. Сухожилля на її горлі надулися, як у старої танцівниці.

Ми трохи потеревенили про усілякі дрібниці, обговорили дитячу ідею про свято шоколаду – Арманда заходилася сміхом, коли я розповідала їй про Ісуса й папу римського з білого шоколаду, – поговорили про річкових циган. Зважаючи на все, Арманда сама, на своє ім’я, замовила для них провізію. На превелике обурення Рейно. Ру запропонував заплатити готівкою, але вона вирішила, нехай він залатає їй діри на даху. Жорж Клермон казиться, з бешкетною усмішкою додала вона.

– Він думає, начебто, крім нього, мені нема на кого покластися, – зловтішалася Арманда. – Такий точно противний, як вона, теж вічно скиглить про занепад, про вогкість. Обоє намагаються вижити мене з мого будинку, от до чого хилять. Хочуть, щоб я проміняла свій чудовий будиночок на якийсь мерзенний притулок для старих, де навіть у туалет потрібно відпрошуватися! – обурювалася вона, гнівно блискаючи очима. – Нічого, я їм покажу. Ру колись був будівельником, до того, як став річковим бурлакою. Зі своїми друзями він з мого будинку цукерочку зробить. І я вже краще чесно заплачу чужим, аніж дозволю цьому недоумкові лагодити мій дах безкоштовно.

Руками, що тремтіли, вона знову поправила криси капелюха.

– Я зовсім його не чекаю.

Її слова точно не стосувалися зятя. Я поглянула на годинник. Двадцять хвилин на п’яту. Уже починало темніти. Але ж я була так впевнена… От до чого призводить втручання в чужі справи, лаяла я себе. Як просто заподіяти біль – собі й іншим.

– Я й не думала, що він прийде, – провадила Арманда тим самим бадьорим безапеляційним тоном. – Вона про це подбала. Розтлумачила йому, що до чого. – Бабуся почала злазити з табурета. – Я забрала в тебе занадто багато часу. Час іти…

– М-м-мені…

Арманда різко обернулася, дивом не впавши з табурета. У дверях стояв її онук. На ньому джинси й синя спортивна куртка, на голові – мокра бейсболка. У одній руці він тримає маленьку порвану книжку у твердій палітурці. Голос тихий і боязкий.

– Мені довелося д-дочекатися, коли м-мама піде. Вона в п-перукарні. Повернеться не раніше шостої.

Арманда вп’ялася в нього поглядом. Вони не торкнулися одне одного, але мені здалося, начебто між ними блиснув електричний розряд. Обома володіли складні почуття, які мені було важко аналізувати, але я відчувала, як з них мало не фізично виходило щире тепло, гнів, збентеження, каяття, докори сумління… І за всім цим – прихована ніжність.

– Ти промок до рубця, – порушила мовчання я. – Піду приготую тобі гарячий напій. – Я вирушила на кухню. Ледь вийшла, голос хлопчика знову забринів – тихо й нерішуче.

– Спасибі за к-книжку, – сказав він. – Я приніс із собою, – він простягнув її, немов білий прапор. Порваний томик, як кожна книжка, що її читають і перечитують з любов’ю багато разів. Це не сховалося від уваги Арманди, і риси її пом’якшилися.

– Прочитай мені свого улюбленого вірша, – попросила вона.

Я поралася на кухні, наливаючи шоколад у два високі келихи, додаючи вершки й лікер «Калуа», грюкаючи горщиками й пляшками, щоб у бабусі з онуком створилася ілюзія самоти, і слухала, як хлопчик декламує. Спочатку він читав стримано, але поволі його голос набув сили й ритмічності. Слів я не розрізняла, здалеку здавалося, начебто він не то читає молитву, не то виголошує викривальну промову.

Я помітила, що, читаючи вірш, хлопчик не затинається.

Я обережно поставила на прилавок два келихи. З моєю появою Люк замовк на півслові, дивлячись на мене із ввічливою недовірою з-під чубчика, що падав на очі, немов полохливий поні, який сором’язливо затуляється гривою. Він церемонно подякував мені й пригубив келих, – більше з побоюванням, аніж із задоволенням.

– Узагалі-то, мені це н-не можна, – непевно мовив він. – Мама г-говорить, у мене від ш-шоколаду висипають п-прищі.

– А я від нього, того й дивися, здохну, – пожартувала Арманда.

Побачивши вираз обличчя онука, вона засміялася.

– Та годі тобі, хлопче. Невже ти віриш усьому, що говорить твоя мати? Або вона настільки промила тобі мізки, що в тебе не залишилося й крихти здорового глузду, успадкованого від мене?

Люк розгубився.

– Я… Просто це в-вона так г-говорить, – затинаючись, повторив він.

Арманда похитала головою.

– Якщо мені захочеться послухати Каро, я попрошу її про зустріч, – заявила вона. – А ось тобі самому є що сказати? Ти ж розумний хлопець, – у всякому разі, був не дурний колись. Що ти сам думаєш?

Люк ковтнув з келиха.

– Думаю, вона, можливо, перебільшує. – Він ледь помітно посміхнувся. – Ти м-маєш чудовий вигляд.

– І, як бачиш, без прищів, – відказала Арманда.

Хлопчик від несподіванки засміявся. Таким він мені подобався більше. Його очі виразно зазеленішали, на губах заграла бешкетна посмішка, як не дивно, така ж, як у його бабусі. Він і далі тримався скуто, та за його стриманістю я стала бачити живий розум і відточене почуття гумору.

Люк допив шоколад, але від пирога відмовився, хоча Арманда з’їла аж два шматки. Наступні півгодини вони мило розмовляли, а я, щоб не заважати їм, зосереджено займалася своїми справами. Раз або два я ловила на собі його погляд, хлопчик спостерігав за мною з настороженою цікавістю, але щойно я зустрічалася з ним очима, Люк одразу відводив свої. І я залишила їх наодинці.

О пів на шосту вони попрощалися. Про наступне побачення розмови не було, але, судячи з того, як невимушено вони розпрощалися, відчувалося, що обоє мріють про зустріч. Мене трохи здивувало, що в них так багато спільного. Бабуся з онуком поводилися однаково, кружляючи одне навколо одного з обережністю друзів, що возз’єдналися після довгих років розлуки, виявляли ті самі звички, обом був властивий прямий погляд, обоє мали схожі риси обличчя – скошені вилиці й загострене підборіддя. Коли риси хлопчика застигали в нерухомості, ця подібність не так впадала в око, але, пожвавлюючись, він ставав разюче схожий на бабусю, і головне – з його обличчя зникав вираз холодної чемності, який вона так ненавиділа. Очі Арманди сяяли з-під крисів капелюха. Люк тепер був менш напружений і майже не затинався; здавалося, він просто ледве розтягує слова. Я помітила, що хлопчик забарився на виході, мабуть, зважуючи, чи поцілувати бабусю. Узяла гору властива підліткам нелюбов до фізичного вираження почуттів. Він нерішуче махнув на прощання й вийшов на вулицю.

Арманда, червона з радощів, повернулася до мене. Якусь мить її обличчя світилося любов’ю, надією, гордістю. Але наступної миті вона вже опанувала себе, до неї повернулася стриманість, притаманна і її онукові. Напустивши на себе безтурботність, вона грубувато вимовила:

– Мені було дуже приємно, Віано. Мабуть, при нагоді зайду. – Потім, дивлячись на мене прямо, вона торкнулася моєї руки. – Ми зустрілися тільки завдяки тобі. Сама я ніколи не придумала б, як це зробити.

Я знизала плечима.

– Рано чи пізно ви зустрілися б і без моєї допомоги. Люк уже не дитина. Час йому приймати самостійні рішення.

– Ні, це твоя заслуга, – уперто заявила вона, хитаючи головою. Я стояла досить близько від Арманди й відчувала аромат її парфумів – конвалієвий. – Вітер став віяти по-іншому відтоді, як ти оселилася тут. Я й тепер ще це почуваю. І не тільки я. Усе місто почало рухатися, дзижчить, як вулик. Вжих! – Вона задоволено реготнула.

– Але ж я нічого особливого не роблю, – заперечила я, теж засміявшись. – Живу, нікого не турбую. Продаю шоколад. Просто живу. – Я почувалася незручно, хоч і сміялася разом з нею.

– Це не має значення, – відповідала Арманда. – Твій вплив помітний у всьому. Подивися, скільки осіб змінилося: я, Люк, Каро, люди на ріці… – Вона смикнула головою в напрямку Маро. – Навіть цей у своїй вежі зі слонової кістки по той бік площі. Усі ми почали змінюватись. Ожили. Як старий годинник, який довгі роки показував один і той самий час.

Її міркування майже точно повторювали мої власні думки тижневої давнини. Я енергійно покрутила головою й сказала:

– Я тут ні до чого. Це його робота. Рейно. Не моя.

На задвірках свідомості раптово, начебто перевернули карту, сплив образ: Чорний чоловік у годинниковій вежі розкручує механізм, ударами повідомляючи про зміни й виштовхуючи нас із міста… І разом із цією тривожною картиною виникло інше видіння: старий у ліжку із трубочками в носі й венах, поруч стоїть Чорний чоловік, чи то сумуючи, чи то тріумфуючи, а в нього за спиною палає вогонь…

– Це його батько? – запитала я перше, що спало на думку. – Той старий, якого він відвідує. У лікарні. Хто він?

Арманда здивовано подивилася на мене:

– Звідки тобі це відомо?

– Іноді в мене виникають… передчуття… Стосовно деяких людей. – Чомусь мені не хотілося визнавати, що я ворожу на шоколаді, не хотілося використовувати термінологію, з якою познайомила мене мати.

– Передчуття… – Я бачила, що Арманду розпирає цікавість, але вона не стала мучити мене.

– Виходить, старий все-таки існує? – Мені не давала спокою думка, що я торкнулася чогось дуже важливого. Можливо, це щось і є моєю зброєю в таємній боротьбі проти Рейно. – Хто він? – не здавалася я.

Арманда знизала плечима.

– Так собі, теж священик, – тільки й відповіла вона презирливо, поклавши край розпитуванням.

16

26 лютого. Середа

Уранці, як завжди, я відчинила крамницю і побачила біля входу Ру. На ньому джинсовий комбінезон, волосся на потилиці стягнуте у хвостик. Мабуть, він чекав уже якийсь час, тому що на його волоссі й плечах блищать крапельки осілого ранкового туману. Він зобразив якусь подобу посмішки й через моє плече заглянув до шоколадні, де гралася Анук.

– Привіт, маленька незнайомко, – привітався він з нею й посміхнувся, цього разу по-справжньому, тому його недовірливе обличчя на мить просвітліло.

– Заходь, – запросила його я. – Треба було постукати. Я ж не бачила, що ти стоїш тут.

Ру буркнув щось із сильним марсельським акцентом і, вагаючись, нерішуче переступив поріг. Рухався він з якоюсь дивною граційною незграбністю, начебто стіни тиснули на його.

Я налила йому до високого келиху гіркого шоколаду, приправленого лікером «Калуа».

– Міг би й друзів своїх привести, – безтурботно кинула я.

У відповідь він знизав плечима. Я бачила, що він роззирається – підозріливо, але з цікавістю, – відзначаючи кожну деталь довкола.

– Сідай, – запропонувала я, показуючи на один з табуретів коло ляди. Ру хитнув головою.

– Спасибі. – Він ковтнув із келиха. – Узагалі-то, я прийшов запитати, чи не погодитеся ви допомогти мені. Нам, – голос у нього збентежений і одночасно сердитий. – Мова не про гроші, – швидко додав він, немов попереджаючи мою відмову. – Ми б за все заплатили. У нас труднощі… організаційні.

Він кинув на мене обурений погляд, але було зрозуміло, що гнів його спрямований не на мене.

– Арманда… мадам Вуазен… сказала, що ви допоможете.

Він заходився пояснювати ситуацію. Я слухала, не перебиваючи, час від часу підбадьорюючи його кивком. Як виявилося, я помилялася, вирішивши, що він трохи недорікуватий: просто йому була глибоко ненависна роль прохача. Говорив Ру із сильним акцентом, але грамотно, як освічена людина. Він пообіцяв Арманді, що полагодить дах її будинку, розповідав він. Робота ця нескладна, займе днів зо два, не більше, однак, на нещастя, дошки, фарбу та інші матеріали для ремонту в місті можна придбати тільки в одного продавця – Жоржа Клермона, а той навідріз відмовився надати їх як Ру, так і самій Арманді. Якщо мамі потрібно полагодити дах, вона повинна звернутися по допомогу до нього, а не до купки нечистих на руку пройдисвітів. Адже сам він роками просить – благає, – щоб вона дозволила йому відремонтувати її будинок безкоштовно. Пустиш у будинок циган, і бог знає, що може трапитися. Зникнуть і коштовності, і гроші… Уже скільки разів бувало, що жінок похилого віку били, а то й убивали заради їхніх убогих пожитків. Ні, це повний абсурд, як людина совісна, він не може допустити…

– Лицемірний козел, – люто вилаявся Ру. – Адже він нічого про нас не знає, нічого! Як послухати його, то всі ми злодії й убивці. Я завжди плачу за себе. Жодного разу не жебрав. Завжди працюю…

– Випий ще шоколаду, – м’яко запропонувала я, наливаючи йому ще один келих. – Не всі мислять так, як Жорж і Кароліна Клермон.

– Знаю. – Він стояв в агресивній позі, схрестивши на грудях руки, начебто захищався.

– Я іноді прошу Клермона полагодити мені дещо, – провадила я. – Скажу йому, що хочу продовжити деякі ремонтні роботи в будинку. Якщо даси мені список необхідних матеріалів, я все дістану.

– Я заплачу, – знову підкреслив Ру, немов боявся, що його запідозрять у нечесності. – Гроші не проблема.

– Зрозуміло.

Він трохи заспокоївся й зробив ковток шоколаду, мабуть, уперше оцінивши гідно смак напою. Несподівано обличчя його опромінила чарівна посмішка.

– Вона дуже добра до нас. Арманда, – уточнив він. – Замовила для нас провізію, ліки для маляти Зезет. Заступилася перед вашим кам’яним священиком, коли той знову спробував нас прогнати.

– Він не мій священик, – швидко вставила я. – У його уяві я, як і ви, складаю велику небезпеку для Ланскне. – На обличчі Ру з’явився щирий подив. – Серйозно, – запевнила я його. – Гадаю, він вважає, що я погано впливаю на його парафіян. Щоночі влаштовую шоколадні оргії, проповідуючи обжерливість, коли всі повинні бути в ліжку, на самоті.

Його очі такого ж невизначеного відтінку, як міське небо в дощову погоду. Коли він сміється, у них мерехтять лукаві іскорки. Анук, яка досі сиділа тихо, як мишка, що було їй аж ніяк не властиво, миттєво підхопила його сміх.

– А ти хіба снідати не хочеш? – пропищала вона. – У нас є pain au chocolat. Круасани в нас теж є, але pain au chocolat смачніший.

Ру похитав головою:

– Ні, дякую.

Я поклала на тарілочку шматок пирога й поставила перед ним.

– Коштом закладу, – сказала я. – Спробуй. Я сама печу.

Очевидно, з мого боку це було необачне висловлювання, тому що він знову замкнувся, посмішка зійшла з його обличчя, поступившись уже знайомому виразу напускної байдужості.

– Я в змозі заплатити, – з викликом відповідав він. – У мене є гроші. – Він витяг з кишені комбінезона жменю монет, що покотилися по прилавкові.

– Забери, – розпорядилася я.

– Я ж сказав: я можу заплатити, – розлютився він. – Я не бідую…

Я накрила його долоню своєю. Він спробував прибрати руку, але потім зустрівся зі мною поглядом.

– Тебе ніхто ні до чого не примушує, – лагідно вимовила я, здогадавшись, що зачепила його гордість. – Я ж сама запросила тебе. – Він, як і раніше, дивився на мене вороже. – Я всіх пригощала. Каро Клермон. Ґійома Дюплесі. Навіть Поля-Марі Муската, який випхав тебе зі своєї кав’ярні. – Я помовчала, даючи йому можливість осмислити мої слова. – І ніхто з них не відмовився. Чому ж ти вважаєш для себе можливим відкинути мою гостинність? Чи ти якийсь особливий?

І тоді він засоромився свого спалаху. Пробуркотів щось невиразно собі під ніс. Потім знову подивився мені в очі й посміхнувся.

– Вибач, – сказав він. – Я просто не так зрозумів. – Збентежений, він почекав кілька секунд, а тоді нарешті взяв пиріг. – Але наступного разу я чекаю тебе у своєму будинку, – рішуче заявив він. – І буду глибоко ображений, якщо ти не прийдеш.

Далі Ру поводився привітно й набагато вільніше. Якийсь час ми говорили на нейтральні теми, але поступово наша бесіда набула більш відвертого характеру. Я довідалася, що Ру жив на воді от уже шість років, спочатку один, потім знайшов собі супутників. Раніше він був будівельником і тепер заробляв на життя, виконуючи ремонтні роботи, а влітку й восени збирав урожай з полів. Очевидно, до бродячого способу життя його змусили якісь неприємності, але я розуміла, що не треба розпитувати далі.

Із появою моїх перших завсідників він одразу зібрався йти. Ґійом чемно привітався з ним, Нарсіс привітно кивнув, але все-таки мені не вдалося переконати Ру залишитися й поговорити з ними. Він запхнув до рота залишки свого пирога і, з виразом гордовитої байдужості, що, як йому здавалося, був найдоречнішим у присутності чужих людей, покинув шоколадню.

Біля дверей він, немов отямившись, раптово обернувся й сказав:

– Не забудь про запрошення. У суботу, о сьомій годині вечора. І маленьку незнайомку не забудь привести, – і з цими словами він вийшов перш, ніж я встигла подякувати йому.

Ґійом довше, ніж зазвичай, пив свій келих шоколаду. Нарсіса змінив Жорж, потім Арнольд прийшов купити три трюфелі, просочені шампанським, – він завжди купував три трюфелі зі смаком шампанського, при цьому винувато опустивши очі, приховуючи власне нетерпіння, – а Ґійом усе сидів і сидів на своєму звичайному місці, і з обличчя його не сходила тривога. Кілька разів я намагалася розговорити його, але він чемно відбувався односкладовими фразами, думаючи про щось своє. Під його табуретом нерухомо лежав млявий Чарлі.

– Учора я розмовляв з кюре Рейно, – нарешті вимовив Ґійом, та так раптово, що я аж здригнулася. – Запитав його, як вчинити з Чарлі.

Я пильно поглянула на нього.

– Йому це важко зрозуміти, – провадить Ґійом, як завжди, неголосно, але виразно. – Він думає, я пручаюсь, відмовляючись слухати ветеринара. Гірше за те, він вважає мене дурнем. Зрештою, Чарлі ж не людина. – Він замовкає. Я чую, як він важко ковтає слину, намагаючись подолати своє горе.

– Що, йому геть кепсько?

Відповідь я вже знаю. Ґійом дивиться на мене сумно:

– Так.

– Зрозуміло.

Ґійом машинально нахилився й почухав у Чарлі за вухом. Пес байдуже змахнув хвостом і тихо заскиглив.

– Гарний пес. – Ґійом зніяковіло посміхнувся мені. – Кюре Рейно непогана людина. Він не хотів бути жорстоким зі мною. Але сказати так… такими словами…

– Що він сказав?

Ґійом знизав плечима.

– Що я через свого пса став посміховиськом. Що йому однаково, як я живу, але потрібно бути круглим ідіотом, щоб няньчитися із собакою, начебто це дитя мале, і витрачати гроші на лікування.

У мені заклекотів гнів.

– Яка гидота!

Ґійом похитав головою.

– Просто йому важко це зрозуміти, – повторив він. – Він не любить тварин. А ми із Чарлі вже так давно разом…

Йому на очі навернулися сльози, і він, щоб сховати їх, різко струснув головою.

– Я йду до ветеринара. Ось тільки доп’ю шоколад. – Його келих уже двадцять хвилин як порожній. – Адже це не обов’язково робити сьогодні, правда? – У його голосі чути розпач. – Він ще досить енергійний. І їсть краще останнім часом, я ж бачу. Хто може мене змусити?

Тепер він говорить як примхлива дитина.

– Я зрозумію, коли настане час. Зрозумію.

У мене немає слів, які полегшили б його страждання. І все-таки я спробувала допомогти. Я нагнулася й стала гладити Чарлі. Під моїми рухливими пальцями тільки шкіра та кістки. Деякі смертельні хвороби піддаються лікуванню. Розігріваючи пальці, я обережно обмацую хворе місце, подумки розглядаю його. Пухлина збільшилася. Я розумію, що Чарлі приречений.

– Це твій пес, Ґійоме, – кажу я. – Тобі видніше.

– Цілком правильно. – Його обличчя на мить просвітлішало. – Ліки знімають біль. Він більше не скиглить ночами.

Я згадала матір в останні місяці її життя. Мертвотно-бліде обличчя, знебарвлена шкіра, плоть тане з кожним днем, оголюючи тендітну красу випнутих кісток. Гарячковий блиск в очах – Флорида, дорога, Нью-Йорк, Чикаго, Великий каньйон… Ми стільки всього ще не бачили! – Сльози нишком ночами. «Колись потрібно зупинитися, – умовляла я її. – Це безглуздо. Шукаєш собі виправдання, ставиш перед собою короткострокові цілі, аби тільки дожити до кінця тижня. Потім розумієш, що страждаєш насамперед від того, що вже остаточно втратила почуття власної гідності. І розумієш, що потрібно зробити перепочинок».

Її кремували в Нью-Йорку, попіл розвіяли над гаванню. Чомусь нам завжди здається, що ми помремо у власному ліжку, в оточенні близьких нам людей. Кумедно. Адже найчастіше трапляється щось несподіване – і ти раптом усвідомлюєш, що життя закінчене, і в паніці намагаєшся втекти від смерті, хоча насправді ледь ворушиш руками й ногами, а сонце, розгойдуючись, немов маятник, невблаганно опускається на тебе, як ти не намагаєшся сховатися від нього.

– Був би у мене вибір, я віддала би перевагу такій смерті. Безболісний укол. У присутності доброго друга. Це краще, ніж померти вночі на самоті або під колесами таксі на вулиці, де нікому до тебе немає діла. – Раптом я зрозуміла, що кажу це вголос. – Вибач, Ґійоме, – сказала я, помітивши біль на його обличчі. – Я думала про своє.

– Нічого страшного, – тихо відповів він, викладаючи перед собою на прилавок монети. – Я вже йду. – Однієї рукою він взяв свого капелюха, іншою підібрав Чарлі й вийшов, горблячись більше, ніж звичайно. Худорлявий непоказний чоловічок, який несе чи то пакет із продуктами, чи то старий плащ, а може, щось іще.

17

1 березня. Субота

Я стежу за її крамницею. І мушу зізнатися собі, що веду спостереження від дня її приїзду. Дивлюся, хто заходить туди, хто виходить, хто відвідує таємні збіговиська. Спостерігаю, як у дитинстві спостерігав за осиними гніздами, – із глибоким інтересом і відразою. Спочатку вони навідувалися туди нишком – у сутінках або рано вранці. Під виглядом звичайних покупців. Вип’ють чашечку кави, куплять пакетик родзинок в шоколаді для свого дитяти. А тепер уже й не прикидаються. І цигани всюди ходять відкрито, кидаючи зухвалі погляди на моє зашторене вікно. Рудий з нахабними очима, худа дівчина, жінка зі знебарвленим волоссям, голений араб. Вона кличе їх на ім’я – Ру, Зезет, Бланш, Ахмед. Учора о десятій під’їхав фургон Клермона з будматеріалами – дошками, фарбою, смолою. Водій мовчки вивантажив товар біля її порогу, вона виписала йому чек. А потім я бачив, як її приятелі, посміхаючись від вуха до вуха, завдали собі на плечі ящики, дошки й коробки й зі сміхом потягли у Маро. Одне слово, шахрайка. Брехуха. Чомусь заохочує їх. Напевно, щоб принизити мене.

Мені нічого не залишається, як зберігати гордовите мовчання й молитися про її падіння. Але як же вона мені заважає! Мені вже довелося розбиратися з Армандою Вуазен, яка закуповувала для них продукти. Але я спохопився занадто пізно. Річкові цигани встигли запастися провізією на два тижні. З Ажена, що стоїть вище по ріці, вони привозять собі хліб, молоко. Я спливаю жовчю від думки, що вони можуть затриматися тут надовго. Але як тут бути, коли в приятелях у них такі люди? Ти б знайшов вихід, père. Якби тільки ти міг дати мені пораду. Я знаю, ти не став би ухилятися від виконання свого обов’язку, навіть найнеприємнішого.

Якби ж тільки ти сказав мені, як вчинити. Хоча б пальцями ворухнув. Або підморгнув. Хоч якось сповістив. Дав зрозуміти, що я прощений. Ні? Ти лежиш нерухомо. Чутно лише важке вш-ш-ш-памп приладу, що наповнює повітрям твої атрофовані легені. Я знаю, що одного разу ти опам’ятаєшся, зцілений і безгрішний, і моє ім’я буде першим словом, яке ти вимовиш. Як бачиш, я вірю в чудеса. Я пройшов крізь вогонь. Щиро вірю.

Сьогодні я вирішив поговорити з нею. Розумно, без взаємних докорів, як батько з дочкою. Мені здалося, вона має зрозуміти. Наше знайомство почалося не дуже вдало, і я сподівався, що ми все-таки зможемо знайти спільну мову. Бачиш, père, я був готовий виявити великодушність. Був готовий зрозуміти. Однак, наблизившись до шоколадні, я побачив у вікно, що біля прилавка стоїть бурлака, Ру. Його світлі очі вирячились на мене із глузливим презирством, типи, подібні до нього, інакше й не дивляться. У руці келих з якимось напоєм. Брудний комбінезон, довге розпущене волосся. У нього вигляд небезпечного громила, і мене на мить охоплює тривога за цю жінку. Невже вона не усвідомлює, яку загрозу викликає на себе, спілкуючись із такими людьми? Невже їй не страшно за себе, за своє дитя? Я вже хотів був піти геть, але мою увагу привернув плакат у вітрині. Хвилину я роблю вигляд, начебто розглядаю його, а сам потай з вулиці спостерігаю за нею, за ними обома. На ній сукня з якоїсь тканини соковитого темно-червоного кольору, волосся розпущене. До мене долинає її сміх.

Я знову звернув погляд на плакат. Він написаний нерівним дитячим почерком.

«НЕБЕСНИЙ МИГДАЛЬ» ВЛАШТОВУЄ ВЕЛИКЕ СВЯТО ШОКОЛАДУ.

ВІДКРИТТЯ ВІДБУДЕТЬСЯ НА ВЕЛИКДЕНЬ.

ЗАПРОШУЮТЬСЯ ВСІ!

Я перечитую текст, у мені закипає обурення. До мене, як і раніше, долинає її голос, супроводжуючись дзенькотом скла. Захоплена розмовою, вона досі не помічає мене, стоїть спиною до дверей, вивернувши одну ступню, немов танцівниця. На ній глибоко вирізані туфлі без підборів з маленькими бантиками, надягнуті на босу ногу.

ВІДКРИТТЯ ВІДБУДЕТЬСЯ НА ВЕЛИКДЕНЬ.

Тепер мені все зрозуміло.

Мабуть, вона віддавна планувала це, це свято шоколаду. Подумувала влаштувати його одночасно з найсвятішою із церковних церемоній. Напевно, виношувала свою ідею від дня карнавалу, коли з’явилася в нашому місті, – щоб похитнути мій авторитет, висміяти наші канони. Разом зі своїми приятелями з ріки.

Мені варто було б негайно ж піти, але я був занадто злий і, штовхнувши двері, переступив поріг шоколадні. Глузливо тенькнув дзвіночок, повідомляючи про мій прихід. Вона з посмішкою повернулася до мене. Якби хвилину тому я не одержав незаперечних доказів підлості її натури, я міг би заприсягтися, що вона щиро рада мені.

– Месьє Рейно!

Повітря просочене густим збудливим запахом шоколаду. На відміну від несмачного порошкового шоколаду, який я куштував у дитинстві, цей виливає соковиту терпкість, як запашні боби на кавових лотках на ринку, пахощі «Амаретто» й тирамісу, приємний аромат паленого цукру, який проникає мені до рота, викликаючи рясне слиновиділення. На прилавку парує срібний глечик. Я раптом згадав, що не снідав.

– Мадемуазель.

Я намагаюся говорити наказовим тоном, але гнів стискає мені горло, і замість праведного ревіння я лише обурено квакаю, як вихована жаба.

– Мадемуазель Роше… – Вона дивиться на мене запитально. – Я щойно ознайомився з вашим оголошенням!

– Дякую, – каже вона. – Вам чогось налити?

– Ні!

– У мене чудовий chococcino,[30] – спокушає вона, – саме для вашого слабкого горла.

– У мене не слабке горло!

– Хіба? – Голос у неї вдавано турботливий. – А мені здалося, ви трохи хрипите. Тоді, може, grand crеme?[31] Або все-таки кавовий шоколад?

Зусиллям волі я беру себе в руки.

– Я не стану вас турбувати, спасибі.

Рудий біля неї тихо реготнув і сказав щось своєю мерзенною говіркою. Мій погляд упав на його руки. На них сліди фарби, яка в’їлася в тріщинки й лінії на його долонях і кісточках пальців. Я стривожився. Отже, він працює? На кого? У Марселі поліція негайно заарештувала б його за нелегальну діяльність. При обшуку судна напевно можна виявити досить речових доказів – наркотики, крадені речі, порнографію, зброю, – щоб надовго запроторити його за ґрати. Але це Ланскне. Тільки дуже серйозний злочин змусить поліцію приїхати сюди.

– Я ознайомився з вашим оголошенням, – почав я знову, намагаючись поводитись шанобливо. Вона дивиться на мене з виразом ввічливого інтересу, а в очах іскриться сміх. – І хочу сказати… – Отут я кашлянув, оскільки в горлі знову накопичилась жовч. – Повинен сказати, що ви вибрали… ви обрали досить невідповідний час для свого… свята.

– Я обрала? – безневинно перепитує вона. – Ви маєте на увазі святкування Великодня? – Вона пустотливо посміхнулася. – Якщо не помиляюся, церковні свята у вашій компетенції. Вам слід урегулювати це питання з папою римським.

Я зупинив на ній холодний погляд.

– Вважаю, ви чудово розумієте, що я маю на увазі.

Знову такий самий ввічливий питальний погляд.

– Свято шоколаду. Запрошуються всі. – У мені, немов молоко, що скипає, піднімається неприборканий гнів. Я осліплений люттю, на мить втрачаю контроль над собою і з осудом тицяю в неї пальцем. – Я здогадуюся, навіщо ви все це затіяли.

– Дозвольте вгадати, – голос у неї м’який, зацікавлений. – Це ворожий випад проти вас особисто. Злісна спроба розхитати підвалини католицької церкви. – Вона раптом пронизливо розреготалася. – Борони боже, щоб шоколадня на Великдень торгувала крашанками, – голос у неї тремтливий, майже переляканий, хоча мені незрозуміло, чого вона боїться. Рудий витріщається на мене лютим поглядом. Вона відсапалася, страх, що, як мені здалося, мимоволі відбився на її обличчі, зник під маскою незворушності. – Я певна, тут достатньо місця для нас обох, – спокійно виголошує вона. – А ви ще не передумали? Може, все-таки вип’єте чашку шоколаду? Я могла б пояснити, що…

Я розлючено труснув головою, начебто пес, якому дошкуляють оси. Її спокій бісить мене. Я чую в голові якесь гудіння, приміщення захиталося перед очима. Вершковий запах шоколаду доводить мене до божевілля. Усі мої почуття раптом загострилися до межі: я відчував аромат її парфумів, він пестив, оповивав запахом лаванди, я відчував теплі пряні пахощі, якими вона натирала свою шкіру. Мені також б’ють у ніс сморід дурманної суміші, мускусу, моторного мастила, поту й фарби, що линуть від її рудого приятеля, який стоїть трохи віддалік.

– Я… ні… я…

Як це не жахливо, але я забув усе, що збирався сказати. Щось про повагу, здається, про суспільство. Про те, що ми повинні діяти заодно, про доброчинність, порядність, про моральні принципи. Але в мене паморочилося в голові, і я просто хапав ротом повітря.

– Я… я…

Мені не дає спокою думка, що це вона наслала на мене вроки, проникнула в мою свідомість і по ниточці висмикує з мене розум… Вона нахиляється до мене, зображуючи співчуття. Її запах знову б’є мені в ніс.

– Вам погано? – Я чую її голос начебто здалеку. – Месьє Рейно, вам погано?

Тремтливими руками я відштовхую її.

– Це нічого, – нарешті до мене повернулася мова. – Просто… погано стало. Нічого. На все добре, – нетвердою ходою я наосліп йду до виходу. По обличчю мені шмагонуло червоне саше, що звисало з одвірка. Ще одне свідчення її ідолопоклонства. Я не можу позбутися думки, що саме ця безглузда річ – зв’язані докупи трави й корінці – викликала в мене нездужання, скаламутила мій розум. Хитаючись, я вириваюсь на вулицю, набираю повні легені повітря.

Ледь на голову мені впали краплі дощу, розум одразу просвітлів, але я і далі йду. Усе йду і йду.

Я йшов не зупиняючись, поки не добрався до тебе, mon père. Серце гучно калатало, по обличчю струменів піт, але тепер я нарешті відчуваю, що очистився від неї. Ти відчував те ж саме, mon père, у той день у старій канцелярії? У твоєї спокуси було таке саме обличчя?

Кульбаби проростають, їхні гіркі стебла пробиваються крізь чорнозем, біле коріння йде углиб, зміцнюється. Скоро вони зацвітуть. Вертаючись додому, я йду берегом ріки, père, спостерігаю за плавучим селищем, що росте з кожним днем, заполоняючи Тан, який нещодавно розлився. Із часу нашої з тобою останньої зустрічі човнів додалося. Ріка буквально вимощена ними; і міст не потрібний, щоб перебратися на інший берег.

ЗАПРОШУЮТЬСЯ ВСІ!

Отож, що вона замислила? Хоче зібрати тут волоцюг, влаштувати вакханалію надмірностей? Скільки сил ми поклали на те, щоб винищити ті останні поганські традиції, père, і проповідували проти них, і перестерігали. Пояснили всім, що означають яйце й заєць – живучі символи живучого поганства. І якийсь час у нас був порядок. Але з її появою доведеться знову братися за мітлу. Цього разу нам кинув виклик більш підступний ворог. І моя паства – довірливі дурні – прийняла її, слухає її… Арманда Вуазен. Жюльєн Нарсіс. Ґійом Дюплесі. Жозефіна Мускат. Жорж Клермон. У завтрашній проповіді я назву їхні імена й імена всіх тих, хто слухає її. Свято шоколаду, скажу я їм, це тільки частина однієї величезної болячки. Вона водить дружбу з річковими циганами. Злісно нехтує нашими звичаями й ритуалами. Розбещує наших дітей. У наявності всі ознаки, скажу я їм, усі ознаки її підступності.

Це її свято приречене на провал. Навіть подумати смішно, що воно може відбутися при наявності настільки сильної опозиції. Я буду читати проповіді проти нього щонеділі. Буду називати імена її помічників і молитися про їхній порятунок. Цигани вже посіяли неспокій у місті. Мускат скаржиться, що своєю присутністю вони розполохали його клієнтуру. З їхнього кубла повсякчас чути шум, музику. Маро перетворився на плавучі нетрі. Ріка забруднена бензином і сміттям. А його дружина, я чув, привітала їх. На щастя, Мускат досить сміливий. Клермон розповідав, минулого тижня він хутко відіслав їх геть, коли ті наважилися переступити поріг його кав’ярні. Бачиш, père, при всій їхній браваді вони звичайні боягузи. Мускат перекрив стежку, що веде з Маро, щоб вони не шастали. Від думки про те, що вони можуть учинити насильство, я тремчу від жаху, père, але, з іншого боку, це було б на краще. Тоді я зміг би викликати сюди поліцію з Ажена. Мабуть, переговорю ще раз із Мускатом. Він придумає, як вчинити.

18

1 березня. Субота

Судно Ру – найближче до берега, пришвартоване трохи подалі від інших, навпроти будинку Арманди. На носі розвішані паперові ліхтарики, схожі на фрукти. Маро зустрів нас гострим запахом смаженої їжі, що готується на березі ріки. Вікна Арманди з видом на ріку відчинені навстіж, на воду нерівними відблисками падає світло, що ллється з будинку. Мене вразила відсутність сміття, вразило, з якою старанністю всі відходи згрібаються в металеві контейнери, де потім спалюються. На одному із човнів далі по ріці зазвучала гітара. Ру сидів на невеликому пірсі й дивився на воду. Біля нього вже зібралася маленька групка людей. Я впізнала Зезет, дівчину на ім’я Бланш, араба Мехмеда. Поруч хтось готував їжу на переносній жаровні, у якій палало вугілля.

Анук негайно ж побігла до багаття. Я почула, як Зезет ласкаво попередила її:

– Обережно, дитинко, не обпечися.

Бланш простягнула мені кухоль з теплим пряним вином.

– Спробуй.

Посміхаючись, я беру вино. Воно приємне, з гострим присмаком лимона й мускатного горіха, і таке міцне, що я ледь не похлинулася. Уперше за багато тижнів ніч видалася ясною, від нашого подиху в нерухомому повітрі утворюються білясті дракончики. Над рікою висить легкий серпанок, прорізаний тут і там вогниками із човнів.

– Пантуфль теж хоче, – заявила Анук, показуючи на каструлю з пряним вином.

– Пантуфль? – перепитав Ру з посмішкою.

– Це її кролик, – поспішила пояснити я. – Її… уявний друг.

– Я не певен, що Пантуфлю це буде до смаку, – каже він. – Може, краще налити йому яблучного соку?

– Я запитаю в нього, – відказала Анук.

Ру тут зовсім інший, більш розкутий. Його силует вирізняється у відблисках полум’я, коли він перевіряє готовність їжі. Мені запам’яталися річкові раки, запечені на жаринах, сардини, молода цукрова кукурудза, солодка картопля, яблука у карамелі, обкачані в цукрі й обсмажені в олії, що кипить, пишні млинці, мед. Ми їли просто руками з олов’яних тарілок, пили сидр і пряне вино. Декілька дітлахів разом з Анук грались на березі ріки.

Прийшла Арманда.

– Ех, коли б я була молодшою, – зітхнула вона, гріючи руки над жаровнею, – я б проводила так кожну ніч. – Вона взяла з вугілля гарячу картоплину й, щоб остудити її, стала спритно перекидати з долоні на долоню. – Ось про таке життя я мріяла в дитинстві. Плавучий будинок, купа друзів, гулянки щовечора… – Вона кинула на Ру сардонічний погляд і заявила: – Мабуть, я втекла б із тобою. Руді чоловіки завжди були моєю слабкістю. Може, я й стара, але, присягаюся, могла б навчити тебе дечому.

Ру посміхнувся. Цього вечора він тримався без тіні ніяковості, був добродушний, часто наповнював кухлі вином і сидром. Відчувалося, що йому подобається приймати гостей. Він фліртував з Армандою, щедро обсипаючи її компліментами, від яких та заходилася сміхом, схожим на кумкання. Анук він навчив кидати в ріку пласкі камінчики, так щоб вони скакали по воді, а потім показав нам свій будинок, який тримав охайним і чистим, – малесеньку кухню, сховище із запасами води й провізією, спальню під плексигласовим дахом.

– Коли я купував це судно, на нього жаль було дивитися, – розповідав він. – Я зробив ремонт, і тепер воно нічим не гірше за звичайний будинок на суші. – Він ніяково посміхнувся. Так звичайно посміхаються дорослі, зізнаючись у пристрасті до яких-небудь дитячих забав. – Стільки праці вклав, і все заради того, щоб потім лежати вночі на своєму ліжку й слухати плескіт води, дивитися на зірки.

Анук одразу виразила своє схвалення.

– Мені подобається твій будинок, – заявила вона. – Дуже! – І він зовсім не схожий на купу лай… лайн… Або як там ще говорить мама Жанно.

– На купу гною, – підказав Ру. Я швидко позирнула на нього. Він сміявся. – Ні, ми зовсім не такі погані, як думає дехто.

– А ми взагалі не вважаємо тебе поганим! – обурилася Анук.

Ру у відповідь лише знизав плечима.

Пізніше була музика – флейта, скрипка й кілька барабанів, за які слугували бляшані банки й металеві контейнери для сміття. Анук підігравала імпровізованому оркестру на своїй іграшковій трубі. Діти кружляли в скаженому танку так близько до води, що зрештою їх довелося відігнати від ріки на безпечну відстань. Годинник показував уже далеко за одинадцяту, коли ми з дочкою зібралися додому. Анук валилася з ніг від утоми, але йти завзято відмовлялася.

– Ти ж не назавжди йдеш, – мовив Ру. – Ми будемо раді бачити тебе тут у будь-який час.

Я подякувала йому й взяла Анук на руки.

– Будь ласка. – Він спрямував погляд на схили, що піднімалися за моєю спиною, і посмішка на його губах здригнулася, між бровами пролягла складка.

– Що там?

– Не знаю. Скоріш за все, нічого.

Маро – темний район. Єдине світле місце – біля кав’ярні «Республіка», де ллє на вузьку пішохідну стежку масне жовте світло самотній ліхтар. За кав’ярнею вулиця Сітуайєн-Лібр поступово переходить у широкий яскравий бульвар, обсаджений деревами. Ру, примружившись, як і раніше, дивиться вдалину.

– Здалося, начебто хтось іде з пагорба, тільки й усього. Мабуть, це просто гра світла. Зараз нікого не видно.

З Анук на руках я стала підніматися схилом. Услід нам линула ніжна мелодія, яку грав хтось на калліопі.[32] Мешканці плавучого містечка і далі веселилися. У відблисках багаття, що згасало, вимальовується силует Зезет. Вона танцює на пірсі. Біля її ніг мигтить тінь. Минаючи кав’ярню «Республіка», я помітила, що двері відчинені, хоча світла у вікнах не було. Ізсередини до мене донісся тихий стукіт дверей, що зачиняються, начебто за нами хтось спостерігав. Але, можливо, це просто вітер.

19

2 березня. Неділя

На початку березня дощі скінчилися. Небо непривітне, пронизливо синє в просвітах між хмарами, що швидко пливуть. Рвучкий вітер здіймався вночі, сильний, шаленів на рогах вулиць, бився у вікна будинків. Церковні дзвони, немов теж піддавшись цій раптовій зміні, наповнюють довкілля розпачливим дзенькотом. Їм іржавим вереском підспівує скрипучий голос флюгера, що обертається під безмежним небом. Анук, граючись у своїй кімнаті, наспівує пісеньку про вітер:

V’la l’bon vent, V’la l’joli vent,

V’la l’bon vent, ma vie m’appelle.

V’la l’bon vent, V’la l’joli vent,

V’la l’bon vent, ma mie m’attend.[33]

Березневий вітер – злий вітер, проказувала моя мати. І все-таки я рада йому. Він насичує повітря запахами живиці, озону й сіллю далекого моря. Гарний місяць – березень: лютий відступає через задні двері, на порозі передпокою чекає весна. Місяць, що обіцяє зміни.

Протягом п’яти хвилин я стою сама на площі, розкинувши руки в боки. Моє волосся перебирає вітер. Плаща я забула надягти, і моя червона спідниця надимається довкола моїх ніг. Я – паперовий змій, підхоплений вітром. Миттєво злітаю вгору – піднімаюся над церковною вежею, над собою. Розгублююся на долю секунди, побачивши червону фігурку внизу на площі, одночасно тут і там. Захекана, опускаюся в себе й помічаю Рейно, що дивиться на мене з високого вікна. Його очі темні від обурення, обличчя бліде – яскраве сонце лише трохи підсвічує його шкіру. Стиснуті в кулаки руки він тримає на підвіконні перед собою, кісточки пальців такі ж білі, як обличчя.

Вітер ударив мені в голову. Я весело махаю йому й повертаюся до крамниці. Знаю, він вирішить, що цим жестом я знову кидаю виклик, але такого ранку мені однаково. Вітер прогнав мої страхи. Я махаю Чорному чоловіку в його вежі, і вітер з радістю шарпає на мені спідниці. Мене охопила несамовитість, я чекаю на щось.

Зміни в природі відбилися й на мешканцях Ланскне. Вони начебто теж посмілішали. Я дивлюся, як вони йдуть до церкви. Діти біжать, розчепіривши руки, немов паперові змії, підхоплені вітром. Заливаються лютим гавкотом собаки, просто так. Навіть у дорослих обличчя червоні, очі сльозяться від холоду. Кароліна Клермон вдягла нове демісезонне пальто й новий капелюшок; син підтримує її під лікоть. Люк мимохідь глянув на мене, посміхнувся нишком, затуляючи обличчя долонею. Жозефіна, у коричневому береті, і Поль-Марі Мускат йдуть під ручку, як закохані, але в неї обличчя замкнене, погляд зухвалий. Її чоловік люто глянув на мене через вітрину й прискорив крок, кривлячи губи. Повз іде Ґійом, уже без Чарлі, але на зап’ясті однієї руки в нього, як і раніше, бовтається повідець з яскравого пластику. Без свого вихованця він здається загубленим і нещасним. Арнольд подивився у мій бік і кивнув. Нарсіс зупинився, перевіряючи, як поживає герань у діжці біля моїх дверей, – потер один листок між своїх товстих пальців, понюхав зелений сік. Він, хоч і суворий на вигляд, але солодке обожнює, і я знаю, що пізніше обов’язково зайде випити чашку кавового шоколаду із шоколадними трюфелями.

Мірою того, як городяни заповнюють церкву, наполегливе «Дон! Дон!» дзвонів поступово стихає. Рейно зустрічає своїх парафіян у відчинених дверях – уже в білій сутані, руки складені на грудях, вигляд стурбований. Здається, він знову подивився на мене, стрельнув очима в мій бік через площу й при цьому трохи напружився, але, можливо, мені просто примарилось.

Я пройшла за прилавок, налила собі чашку шоколаду й стала чекати закінчення служби.

Служба сьогодні затяглася. Думаю, з наближенням Великодня у Рейно зросли вимоги. Минуло більш як півтори години, перш ніж із церкви стали виходити перші люди. Похиливши голови, намагаючись здаватися непомітними, вони квапливо йшли площею. Нахабний вітер рвав на них шарфи й святкові куртки, безсоромно залазив під спідниці, роздмухуючи їх дзвоном. Арнольд, крокуючи повз шоколадню, винувато посміхнувся мені: сьогодні він утримається від трюфелів із шампанським. Нарсіс зайшов, як звичайно, але був ще менш говіркий – дістав газету з кишені свого твідового пальта й уткнувся в неї, потягуючи напій із чашки. Близько п’ятнадцяти хвилин добра половина парафіян залишалася в церкві, – очевидно, вони чекали своєї черги до сповідальні. Я налила собі ще шоколаду. Неділя – довгий день. Треба виявити терпіння.

Зненацька я побачила знайому постать в картатому плащі, що вислизнула з відчинених воріт церкви. Жозефіна оглянула площу й, переконавшись, що вона порожня, кинулася до шоколадні. Побачивши Нарсіса, вона забарилася біля дверей, але потім все-таки наважилася ввійти. Руки, стиснуті в кулаки, вона притискала до живота, немов оборонялася.

– Я зовсім ненадовго, – з ходу почала вона. – Поль на сповіді. У мене всього кілька хвилин, – голос у неї різкий, наполегливий. Вона бубонить: слова квапливо лягають у ряд, як кісточки доміно.

– Тримайся подалі від тих людей, – гарячково промовила вона. – Від волоцюг. Перекажи їм, щоб ішли. Застережи їх. – Її обличчя смикається від напруги, долоні стискаються й розтискаються.

Я дивлюся на неї.

– Присядь, Жозефіно. Прошу тебе. Випий чогось.

– Не можу! – Вона енергійно труснула головою. Її скуйовджене вітром волосся безладно розсипалося по обличчю. – Я ж сказала: немає часу. Просто зроби так, як я кажу. Прошу тебе. – Вона давиться словами, задихається й увесь час поглядає на ворота церкви, немов боїться, що хтось побачить її зі мною. – Він читав проповідь проти них, – швидко й тихо мовить вона. – І проти тебе. Він говорив про тебе. Різні жахи.

Я байдуже знизала плечима:

– Ну й що? Мені що до того?

Жозефіна в розпачі стиснула кулаками скроні.

– Ти маєш їх застерегти, – повторила вона. – Скажи їм, щоб ішли. І Арманду теж попередь. Скажи їй, що сьогодні в проповіді він згадував її ім’я. І твоє теж. І моє назве, якщо побачить мене тут, і Поль…

– Я нічого не розумію, Жозефіно. Що він може зробити? І взагалі, до чого тут я?

– Просто скажи їм, добре? – Вона знову залякано глянула на церкву, з якої виходили кілька людей. – Усе, треба бігти. Мені час іти. – Вона попрямувала до дверей.

– Жозефіно, зачекай…

Вона обернулася. На її обличчя шкода було дивитися. Я бачу, що вона от-от розплачеться.

– Знову повторюється те ж саме, – каже вона надривним нещасним голосом. – Як тільки мені вдається з кимсь подружитися, він негайно втручається й усе псує. І тепер так само буде. Ти поїдеш, а я…

Я ступнула вперед, наміряючись заспокоїти її, але Жозефіна сахнулася, відмахуючись від мене незграбним жестом.

– Не треба! Я не можу! Знаю, у тебе добрі наміри, але я… просто… я просто не можу! – Зусиллям волі вона взяла себе в руки. – Зрозумій, я тут живу. Мушу тут жити. А ти – вільна птаха, можеш поїхати, куди побажаєш. Ти…

– І ти теж, – м’яко зазначила я.

І тоді вона подивилася на мене, кінчиками пальців швидко торкнулася мого плеча.

– Ти не розумієш, – без образи в голосі сказала вона. – Ти – інша. Деякий час я теж думала, що можу стати іншою.

Вона повернулася. Захват у ній згас, поступившись виразу відчуженості, що, як не дивно, навіть її прикрашав. Вона знову встромила руки в кишені.

– Вибач, Віано. Я, правда, намагалася. Ти не винна. – На мить її риси ожили. – Попередь людей з ріки, – наполягала вона. – Скажи їм, щоб вони їхали. Вони теж ні в чому не винні… Просто я не хочу, щоб хтось постраждав, – тихо завершила вона. – Добре?

– Ніхто не постраждає, – сказала я їй, знизавши плечима.

– От і добре, – видавила вона болісну посмішку. – За мене не турбуйся. У мене все гаразд. Правда, – знову та ж вимушена, болісна посмішка. Вона стала просуватися до виходу. У її руці щось блиснуло, і отут я помітила, що кишеня її плаща набита біжутерією, а між пальців стирчать помади, компактні пудри, намиста й каблучки.

– Тримай. Це тобі, – жваво промовила вона, впихаючи в мою долоню жменю награбованих коштовностей. – Бери. У мене цього добра багато, – посміхнувшись мені сліпучою чарівною посмішкою, вона вискочила із шоколадні, а я стояла й дивилася, як з моєї руки сиплються на підлогу, немов сльози, ланцюжки, сережки і яскраві пластмасові дрібнички в позолоті.

По обіді ми з Анук вирушили гуляти до Маро. У променях весняного сонця табір річкових блукачів виглядає привітним і життєрадісним: скло й фарба блищать, на мотузках, натягнутих між судами, тріпоче на вітрі випрана білизна. Арманда сиділа в кріслі-гойдалці у своєму тінистому палісаднику й дивилася на ріку. Ру з Мехмедом на крутому скаті даху її будинку латали пошкоджені місця покрівельною плиткою. Я відзначила, що зогнилий карниз фронтону й шпиль замінили на нові і пофарбували у яскраво-жовтий колір. Я махнула чоловікам на знак вітання й присіла біля Арманди на огорожу палісадника. Анук втекла до річки шукати своїх нових приятелів, з якими вона познайомилася напередодні ввечері.

Вигляд у бабусі стомлений, обличчя одутле під широкими крисами солом’яного капелюха. На колінах лежить шматок тканини з незакінченою вишивкою, але видно, що вона до нього не торкалася. Арманда коротко кивнула мені, але нічого не сказала. Крісло під нею непомітно погойдується – тик-тик-тик. На доріжці під кріслом спить її кішка.

– Сьогодні вранці приходила Каро, – нарешті вимовила вона. – Здається, я мала б почуватися ощасливленою.

Вона роздратовано зітхнула, знову захиталася. Тик-тик-тик.

– За кого вона себе має? – раптом розлютилася Арманда. – Теж мені, Марія-Антуанетта! – Вона про щось похмуро замислилася, розгойдуючись усе сильніше. – Усе повчає: це можна, те не можна. Лікаря свого притягла… – Вона зупинила на мені свій пронизливий пташиний погляд. – Зануда противна. Завжди такою була. Вічно розповідала казки своєму татку, – вона реготнула. – Як би там не було, характер свій вона успадкувала не від мене. І близько нічого від мене немає. Не потрібні мені ні лікарі, ні священики. Я сама знаю, що робити.

Арманда з викликом задерла підборіддя й загойдалася ще швидше.

– Люк теж з нею приходив? – запитала я.

– Ні, – хитнула вона головою. – Він поїхав до Ажену на шаховий турнір. – Її риси пом’якшилися. – Вона не знає, що я з ним зустрічалася, – із задоволенням доповіла Арманда. – І ніколи не довідається. – Вона посміхнулася. – Мій онук – чудовий малий. Уміє тримати язика за зубами.

– Я чула, він згадував нас із вами сьогодні в церкві, – повідомила я. – Казав, що ми знаємося з небажаними елементами, як мені передали.

Арманда пирхнула.

– У своєму домі я сама собі господиня, – уривчасто кинула вона. – Я вже казала це Рейно. І отцю Антуану, що був раніше, до нього, теж. Але вони так нічого й не зрозуміли. Вічно повторюють одну й ту саму нісенітницю. Єдність суспільства. Традиційні цінності. І все в такому дусі.

– Виходить, подібне вже траплялося? – запитую я.

– О, так, – вона енергійно труснула головою. – Давно. Рейно тоді, напевно, було стільки років, скільки зараз Люку. Звичайно, бурлаки й після того у нас з’являлися, але вони надовго не затримувалися. Дотепер… – Вона оглянула свій недофарбований будинок. – Гарний буде, так? – задоволено вимовила вона. – Ру каже, до ночі все скінчить. – Вона раптом насупилася. – Я маю право давати йому роботу, скільки захочу, – роздратовано заявила вона. – Він чесна людина й добрий майстер. І Жорж нехай мені не вказує. Це не його справа.

Арманда взяла до рук вишивку й знову поклала, не зробивши жодного стібка.

– Не можу зосередитися, – сердито сказала вона. – Мало того, що довелося встати вдосвіта через ці дзвони, так потім ще Каро заявилася з кислою пикою. «Ми молимося за тебе щодня, матусю, – передражнила вона дочку. – І ти повинна зрозуміти, чому ми так хвилюємося за тебе». За себе вони хвилюються, непокояться через своє становище в суспільстві. Соромиться власної матері. Я повсякчас нагадую їй і всім про її походження.

Арманда самовдоволено посміхнулася.

– Поки я жива, вони знають: є на світі люди, які пам’ятають все. Були в неї неприємності через одного хлопця. Хто за це заплатив, га? Та й він – Рейно, пан Непорочність… – Її очі заблищали зловтіхою. – Об заклад готова побитися, тільки я одна й жива ще з усіх тих, хто пам’ятав той давній випадок. Узагалі-то про нього мало хто знав. А то великий був би скандал, якби я не вміла тримати язика за зубами. – Вона кинула на мене шахраюватий погляд. – І не дивися так на мене, дівчинко. Я ще не розучилася зберігати таємниці. Думаєш, чому він не чіпає мене? Бо якби мав це на меті, міг би такого навернути! Каро знає. Вона вже намагалася… – Арманда весело розреготалася, хе-хе-хе.

– А мені здавалося, Рейно не тутешній, – сказала я, допитливо дивлячись на неї.

Арманда похитала головою:

– Мало хто пам’ятає. Він ще хлопчиськом покинув Ланскне. Так було простіше для всіх. – Вона помовчала, віддаючись спогадам. – Але цього разу нехай навіть не намагається щось почати. Ні проти Ру, ні проти його друзів. – Вона спохмурніла, голос змінився: став старечим, буркотливим, хворим. – Мені подобається, що вони тут. З ними я одразу начебто помолодшала. – Маленькими пазуристими руками вона заходилася безцільно смикати вишивку на колінах. Кішка, що дрімала під кріслом, відчувши над собою рух, підвелася й з муркотінням плигнула господині на коліна. Арманда почухувала її голову, а та, граючись, намагалася хапнути бабусю за підборіддя.

– Ларіфлет, – промовила Арманда. Я не одразу зметикувала, що вона каже про свою вихованку. – Вона в мене дев’ятнадцять років. За котячими мірками майже така ж стара, як я. – Арманда цокнула язиком, звертаючись до кішки, і та замурчала голосніше. – Мені сказали, що в мене нібито алергійне захворювання. Астма або щось ще. А я сказала, що від своїх кішок нізащо не відмовлюся. Краще вже задихнуся. А от від деяких людей могла б відмовитися, не замислюючись. – Ларіфлет ліниво ворушила вусами. Я подивилася у бік ріки й побачила Анук. Вона гралась під пірсом із двома чорноволосими дітьми з плавучого селища. По уривках розмови, що долинали до мене, я дійшла висновку, що Анук, молодша з усіх трьох, у них за ватажка.

– Ходімо почастую тебе кавою, – запропонувала Арманда. – Я саме збиралася варити її перед твоїм приходом. І для Анук лимонад знайдеться.

Я сама зварила каву в кумедній маленькій кухоньці Арманди із чавунною плиткою й низькою стелею. Тут панує ідеальна чистота, але через те, що вікно виходить на ріку, освітлення зеленувате, як під водою. З темних нефарбованих балок звисають пучки сухих трав у муслінових саше. На білених стінах висять на гачках мідні каструлі. Двері, як і всі двері в будинку, мають отвір унизу, – щоб її кішки могли вільно входити й виходити. Одна з них з високої полички з цікавістю спостерігає, як я варю каву в емальованій олов’яній каструльці. Лимонад, я помітила, в Арманди не солодкий, а в цукорницю замість цукру насипаний якийсь замінник. Бабуся хоч і бадьорилась, але запобіжними заходами, зважаючи на все, не нехтувала.

– Мерзенне пійло, – прокоментувала вона беззлобно, потягуючи напій з розписаної вручну чашки. – Кажуть, на смак жодної різниці. А різниця є, – вона з відразою скривилася. – Це Каро приносить, коли буває тут. Нишпорить по моїх шафах. Виключно з добрими намірами. Турботу виявляє.

Я сказала, що їй слід берегти своє здоров’я.

Арманда пирхнула.

– Яке здоров’я в моєму віці? То одне відмовляє, то інше. Таке життя. – Вона ковтнула гіркувату каву. – Рембо, коли йому було шістнадцять років, заявив, що хоче спробувати в житті все, що тільки можна, і на всю силу. Що ж, мені під вісімдесят, і я доходжу висновку, що він мав рацію. – Вона посміхнулася, і мене знову вразило, до чого ж моложаве в неї обличчя, причому моложаве не через колір шкіри або будову черепа, а завдяки якійсь внутрішній райдужності й життєрадісності. Такий вигляд мають люди, які тільки-но почали відкривати для себе принади життя.

– Думаю, записуватися до Іноземного легіону[34] вам пізненько, – з посмішкою сказала я їй. – Та й Рембо, по-моєму, часом втрачав почуття міри.

Арманда кинула на мене пустотливий погляд.

– Цілком вірно. І я теж не проти віддатися надмірностям. Відтепер я відмовляюся від усяких обмежень, буду шаленіти, насолоджуватися голосною музикою й непристойною поезією. Буду бешкетувати, – самовдоволено заявила вона.

Я засміялася.

– Не кажіть дурниць, – я з жартівливою суворістю покартала її. – Не дивно, що ваші родичі розлючені через вас.

Вона сміялася зі мною, весело гойдаючись у своєму кріслі, але мені запам’ятався не її сміх, а те, що ховалося за ним – відчайдушна імпульсивність і безвихідь у погляді.

І тільки пізніше, глибокої ночі, прокинулась спітніла від якогось важкого напівзабутого кошмару, і згадала, у кого бачила такий погляд.

Ми ж іще не бачили Флориди, серденько. І Еверглейдз. І Флориду-Кіз. А як же Диснейленд, любонько? Як же Нью-Йорк, Чикаго, Великий каньйон, Чайнатаун, Нью-Мексико, Скелясті гори?

Але в Арманді я не спостерігала материнського страху, вона не робила несміливих спроб відбитися від смерті, не піддавалася раптовим безрозсудним польотам фантазії в невідоме. У Арманді відчувалися тільки здорова спрага життя й гостре усвідомлення швидкоплинності часу.

Цікаво, що сказав їй лікар сьогодні вранці, і чи розуміє вона насправді, наскільки серйозний її стан. Я ще довго лежала з розплющеними очима, розмірковуючи, а коли нарешті задрімала, мені примарилося, що я, Арманда, Рейно й Каро гуляємо по Диснейленду, тримаючись за руки, як Королева Бубнів і Білий Кролик з казки «Аліса в Країні Чудес», усі у величезних білих рукавичках, як у мультфільмах. У Каро на величезній голові червона корона, а Арманда тримає в кожній руці по шматку цукрової вати. Звідкись здалеку донеслося гудіння нью-йоркських машин.

«О Боже, не смій це їсти. Це отрута!» – пронизливо заверещав Рейно, але Арманда, із цілковитим самовладанням на лискучому обличчі, і далі обома руками жадібно запихала до рота цукрову вату. Я спробувала попередити її про таксі, що насувається на неї, проте вона лише глянула на мене й відповіла голосом матері: «Життя – карнавал, любонько, і з кожним роком під колесами машин гине усе більше пішоходів. Це дані статистики». І вона знову узялася пожирати вату. А Рейно повернувся до мене й злісно засичав: «Це все ти винна, ти й твоє свято шоколаду, – голос у нього досить тихий і тому ще більш грізний. – Поки ти не з’явилася, у нас все було добре, а тепер всі вмирають, ВМИРАЮТЬ, ВМИРАЮТЬ, ВМИРАЮТЬ…»

Я закрилася від нього руками й прошепотіла: «Ні, це не я. Це ви, ви повинні були це зробити, ви – Чорний чоловік, ви…» Потім я обернулася до дзеркала, навколо мене врозсип полетіли карти. Дев’ятка пік, СМЕРТЬ. Трійка пік, СМЕРТЬ. Вежа, СМЕРТЬ. Колісниця, СМЕРТЬ.

Я з криком прокинулася. Біля мене стояла Анук; на її сонному смаглявому личку застигла тривога.

– Maman, що з тобою? – Вона оповила мою шию теплими руками. Від неї пахло шоколадом, ваніллю й мирним безтурботним сном.

– Нічого. Просто наснився страшний сон. Дрібниці.

Вона наспівує мені тихим тонким голоском, і мені здається, начебто світ перевернувся, і я розчиняюся, ховаюся в ній, як наутілус у своїй спіралі, скручуюся, скручуюся, скручуюся. Я почуваю на чолі її прохолодну долоню, вона притискається губами до мого волосся.

– Геть, геть, геть, – машинально наспівує вона. – Геть звідси, злі духи. Тепер все добре, maman. Я їх прогнала. – Не знаю, звідки їй відоме це заклинання. Так зазвичай проказувала моя мати, але я не пам’ятаю, щоб будь-коли вчила цим словам Анук. Проте вона повторює їх, як давно зазубрений священний канон. Я пригорнулася до неї на мить, раптово знесилівши від любові.

– Усе в нас буде добре, правда, Анук?

– Звичайно, – голос у неї дзвінкий, дорослий і впевнений. – Інакше й бути не може. – Вона кладе голівку мені на плече й, сонна, згортається калачиком у моїх обіймах. – Я теж люблю тебе, maman.

За вікном світає. На посірілому обрії мерехтить, зникаючи, місяць. Я міцно пригортаю до себе дочку, її кучері лоскочуть мені обличчя. Це те, чого боялася моя мати? – запитую я себе, прислухаючись до гомону птахів: спочатку пролунало самотнє кра-кра, потім зазвучав цілий хор. Те, від чого вона тікала? Не від власної смерті, а від тисяч малесеньких перетинань своєї долі з долями інших людей, від зруйнованих зв’язків, перерваних знайомств, від зобов’язань? Невже всі ці роки ми просто тікали від своїх коханих, від друзів, від випадково кинутих мимохідь слів, які могли б змінити плин життя?

Я намагаюся згадати свій сон, обличчя Рейно, перелякане й розгублене. Я спізнився, спізнився. Він теж біжить від якоїсь долі, а може, назустріч їй, назустріч якомусь неуявному життєвому сценарію, у якому мимоволі замішана я. Але сон розпадається на фрагменти, немов колода карт за вітром. І мені важко згадати, чи переслідує когось Чорний чоловік, чи сам перебуває в ролі переслідуваного. А може, Чорний чоловік – це зовсім не він! І знову спливає перед очима мордочка Білого Кролика. Він схожий на перелякану дитину на каруселі, з якої йому хочеться зістрибнути.

– Хто ж командує зміною декорацій? – Заплутавшись у власних видіннях, я лише за мить здогадалася, що голос, який пролунав, належав мені, що я заговорила вголос. Але, поринаючи в сон, я майже впевнена, що чую ще один голос, дуже схожий чи то на голос Арманди, чи то матері.

– Ти командуєш, Віано, – тихо мовить він. – Ти.

20

4 березня. Вівторок

Перші зелені сходи пшениці наділяють сільський пейзаж більш соковитими фарбами, ніж ті, що ми з тобою звикли бачити тут. Здалеку здається, що земля встелена пишною рослинністю. Над паростками петляють перші трутні, які нещодавно пробудилися, тому складається враження, начебто поля дрімають. Але ж ми знаємо, що за два місяці пекуче сонце висушить зелень до стерні, ґрунт відкриється, потріскається, укриється червоною коростою, крізь яку навіть будяк пробивається неохоче. Гарячий вітер вимете те, що не знищило сонце, надме посуху й разом з нею смердючу тишу, що породжує хвороби. Я пам’ятаю літо сімдесят п’ятого, mon père, пам’ятаю спопеляючу спеку й розпечене небо. Того літа нещастя взяли нас в облогу. Спочатку наповзли річкові цигани – сіли на мілину в Маро й своїми брудними плавучими посудинами споганили вбогі залишки води в ріці. Потім спалахнув мор, що вразив спершу їхніх тварин, потім наших. Якась форма сказу. Очі закочуються, ноги судомить, тіло спухає, хоча тварини відмовлялися пити, потім рясний піт, тремтіння й смерть серед полчищ синювато-чорних мух. О Боже, повітря, тягуче і солодкувате, як сік гнилих фруктів, кишіло цими мухами. Ти пам’ятаєш? Стояла така нестерпна спека, що з висохлих боліт до ріки стали стікатися на водопій зневірені дикі звірі: лисиці, тхори, куниці, собаки, – вигнані зі своїх жител голодом і посухою. Багато хто з них був хворий на сказ. Ми відстрілювали їх, тільки-но вони наближалися до ріки, убивали з рушниць або забивали камінням. Діти й циган теж закидали каменями, але ті, такі ж загнані й зневірені, як і їхні худобини, завзято верталися. У повітрі було синьо від мух, стояв сморід гару: цигани намагалися вогнем зупинити хворобу. Першими подохли коні, потім корови, бики, кози, собаки. Ми не підпускали бурлак до себе, відмовлялися продавати їм харчі, воду, ліки. Застряглі на обмілілому Тані, вони пили пляшкове пиво й тухлу воду з ріки. Я пам’ятаю, як спостерігав за ними з Маро, дивився на притихлі фігурки біля нічних багать, слухав чиїсь схлипи – чи то жінки, чи то дитини – що відлунювали над темною водою.

Деякі городяни, слабовольні істоти – у тому числі Нарсіс, – стали вести розмови про милосердя. Про жаль. Але ти встояв. Ти знав, що потрібно робити.

На проповіді ти називав імена тих, хто відмовлявся сприяти суспільству. Мускат – старий Мускат, батько Поля, – виганяв їх зі своєї кав’ярні, доки вони не зрозуміли, що краще туди й не пхатися. Ночами між циганами й нашими городянами спалахували бійки. Церкву було піддано оскверненню. Але ти не похитнувся.

І от одного разу ми побачили, як вони намагаються зняти свої судна з мілини. Одні впряглися в човни попереду, інші підштовхували їх позаду. Ґрунт усе ще був м’який, і подекуди вони провалювалися в мул до самих стегон, шукаючи опору в слизьких каменях. Помітивши, що ми спостерігаємо за ними, дехто став проклинати нас хрипкими грубими голосами. Але минуло ще два тижні, перш ніж вони нарешті забралися з міста, кинувши на ріці свої розбиті судна. Вогонь, сказав ти, mon père, вогонь, залишений без догляду п’яницею і його шльондрою, яким належало судно. Полум’я швидко поширилося в сухому наелектризованому повітрі, і незабаром уже палала вся ріка. Трагічна випадковість.

Звичайно, без пліток не обійшлося; баламути завжди знайдуться. Переказували, начебто ти спровокував пожежу своїми проповідями, кивнув старому Мускату і його синові, чий будинок розташований у такому місці, звідки все видно й чутно, однак вони тієї ночі нічого не бачили й не чули. Правда, більшість городян з відходом бурлак зітхнули з полегшенням. А коли настала зима й полили дощі, вода в Тані знову піднялася і ріка поглинула останки покинутих човнів.

Сьогодні вранці я знову ходив туди, père. Це місце не дає мені спокою. За двадцять років воно майже не змінилося. Та сама підступна тиша – провісник небезпеки. Коли я проходив повз них, на брудних вікнах колихнулися фіранки. Мені здається, до мене долинав чийсь тихий сміх. Чи зумію я вистояти, père? Або зазнаю поразки, незважаючи на всі мої добрі наміри?

Три тижні. Три тижні кошмару. Мені варто було б очиститися від сумнівів і слабкостей. Але страх не залишає мене. Минулої ночі я бачив її уві сні. Ні, це був не чуттєвий сон – я марив про якусь незрозумілу погрозу. Це тому, що вона вносить сум’яття в мої думки, père. Безлад.

Жолін Дру каже, що й дочка в неї така ж кепська. Гасає, як божевільна, по Маро, теревенить про безглузді ритуали й забобони. Жолін стверджує, що дівчинка жодного разу не була в церкві, не вміє молитися. Вона завела з нею розмову про Великдень і воскресіння Христа, а та відповіла їй недоладною маячнею у дусі поган. А це свято, що вона задумала… Її афіші розвішані у вітринах усіх крамниць міста. Діти збожеволіли від захвату.

– Дайте їм спокій, святий отче, адже дитинство буває раз у житті, – повторює мені Жорж Клермон. Його дружина лукаво поглядає на мене з-під вищипаних брів.

– Я не бачу в тому жодної шкоди, – манірно проказує вона, підтримуючи чоловіка. Підозрюю, вони настільки терпимі, тому що їхній син виявив цікавість до свята. – До того ж усе, що сприяє торжеству Великодня…

Я не намагаюся їм пояснювати. Тільки накличу на себе кпини, якщо буду жорстко виступати проти дитячого свята. Нарсіс і так уже, під регіт неблагонадійних осіб, називає мене генералом антишоколадної кампанії. Але як же мене це мучить! Припустити, щоб вона використовувала церковне свято для підриву авторитету церкви, для підриву мого авторитету… Я вже й так ледь не впав лицем у багно. Більше ризикувати не можна. А її вплив з кожним днем зростає.

І чималу роль у цьому відіграє сама її шоколадня. Напівкав’ярня, напівкондитерська, вона привертає до себе атмосферою затишку й довірчості. Діти обожнюють шоколадні фігурки, на які їм вистачає грошей. Дорослих вабить ледь уловимий дух гріховності, що панує там, що закликає до нашіптування секретів і обговорення неприємностей. Деякі сім’ї почали щотижня замовляти шоколадні торти до недільного обіду. Я бачу, як вони по закінченню служби виносять звідти прикрашені стрічками коробки. Жителі Ланскне-су-Тан ніколи раніше не споживали так багато шоколаду. Учора Туанетта Арнольд їла – їла! – прямо в сповідальні. Я відчував її солодкий подих, але мусив зберігати її анонімність.

– Благошлови мене, отче мій. Я шогрішила.

Я чую, як вона жує, чую тихі хлюпотливі звуки, видавані її язиком від зіткнення із зубами. Вона сповідається в дріб’язкових гріхах, але я, увесь під владою гніву, що, зростає, навряд чи розумію, про що вона говорить. Запах шоколаду в тісному закутку з кожною миттю відчувається гостріше. Голос у неї обважнів від солодкого, і я почуваю, що в мене в роті від спокуси теж накопичується слина. Зрештою я не витримую.

– Ви щось їсте? – різко запитую я.

– Ні, père. – Вона прикидається ображеною. – Як можна? І чому я…

– Я певен, ви щось жуєте, – голосно кажу я, навіть не намагаючись стишити голос, і підводжусь у темній кабінці, хапаючись за поличку. – За кого ви мене маєте? За ідіота? – До мене знову долинає плямкання, і мій гнів спалахує з новою силою. – Я чудово чую вас, мадам, – грубо кажу я. – Чи ж ви вирішили, що раз вас не видно, то й не чутно нічого?

– Святий отче, запевняю вас…

– Замовкніть, мадам Арнольд, досить брехати! – заревів я. Раптово запах шоколаду зник, плямкання припинилося. Замість цього обурене «ох!», панічна метушня. Вона вискочила з кабінки й побігла геть, сковзаючи по паркету на високих підборах.

Залишившись на самоті у сповідальні, я намагався вловити ненависний запах, згадував оте плямкання й те, що відчував сам: упевненість, обурення, праведність свого гніву. Але мірою того, як мене обступала темрява, просочена ароматом пахощів і свічковим димом, аж ніяк не запахом шоколаду, мене почали опановувати сумніви, моя впевненість похитнулася. Потім, раптом усвідомивши всю безглуздість того, що трапилось, я зайшовся невтримним сміхом. Приступ веселощів, що охопив мене, був настільки ж страхітливим, як і несподіваним. Я був вражений, обливався потом, живіт болісно скрутило. Раптово мені спало на думку, що, мабуть, тільки вона одна здатна повною мірою оцінити весь комізм ситуації, що спровокувало новий спалах судомного сміху, і я, пославшись на легке нездужання, змушений був перервати сповідь. Нерівним кроком я вирушив до ризниці, почуваючи на собі здивовані погляди парафіян. Мені слід бути обережнішим. У Ланскне полюбляють пліткувати.

Після того випадку непорозумінь не виникало. Я пояснюю свій спалах у сповідальні легкою гарячкою, що мучила мене напередодні вночі. Зрозуміло, повторення подібного я не допущу. У якості запобіжних заходів я тепер задовольняюся ще більш убогою вечерею, щоб уникнути проблем зі шлунком, через які, можливо, у мене й трапився нервовий зрив. Проте я відчуваю навколо себе атмосферу невизначеності, усі начебто на щось чекають. Діти зовсім здуріли від вітру, гасають площею, розкинувши руки, кличуть один одного пташиними голосами. Дорослі теж піддалися нерозсудливості, кидаючись від одних крайнощів до інших. Жінки розмовляють занадто голосно, а коли я проходжу повз, зніяковіло замовкають; одні ледь не плачуть, інші агресивні. Сьогодні ранком я спробував завести бесіду з Жозефіною Мускат – вона сиділа в кав’ярні «Республіка», – і ця похмура недорікувата жінка накинулася на мене з образами; очі блищать, голос тремтить від люті.

– Не смійте звертатися до мене, – засичала вона. – Ви вже зробили свою справу.

Зберігаючи власну гідність, я не опустився до відповіді, інакше міг би розгорітися скандал. Вона перетворюється на очах – у ній з’явилася твердість, млявість у рисах зникла, поступившись злісній зосередженості. Ще одна перебіжчиця до ворожого стану.

Як же вони не розуміють, mon père? Чому не хочуть бачити, наскільки згубним є вплив цієї жінки? Вона внесла розкол у суспільство, позбавляє нас цілеспрямованості. Грає на найпотаємніших недоліках і вадах людської натури. Завойовує любов городян, їхню відданість, про що – хай допоможе мені Бог! – мрію і я в силу власної слабкості. Своїми брехливими проповідями закликає із симпатією, терпимістю й жалем ставитися до жалюгідних бездомних маргіналів, які оселилися на ріці, чим ще більше сприяє моральному розкладенню суспільства. Зброя диявола не зло, а наші слабкості, père. Кому, як не тобі, це відомо краще за інших. До чого ми прийдемо, не маючи глибокої віри у чистоту власних переконань і помислів? На що нам сподіватися? Скільки ще чекати, перш ніж зіпсуття торкнеться самої церкви? Ми з тобою знаємо, як швидко поширюється гнилизна. Чого доброго, розпочнуться кампанії за «богослужіння для всіх конфесій, у тому числі й для поборників нерелігійних переконань», за скасування сповіді як «безглуздого карального заходу», почнеться прославляння «внутрішнього “я”», і не встигнуть вони отямитися, як разом зі своїми нібито передовими поглядами й нешкідливим лібералізмом по стежці благих намірів утраплять просто до пекла.

Смішно, чи не так? Ще тиждень тому я брав під сумнів власну віру. Був занадто зайнятий собою, щоб помітити симптоми. Занадто слабкий, щоб грати свою роль. І все-таки в Біблії ясно сказано, що ми маємо робити. Бур’яни й пшениця не ростуть на одному полі. Це підтвердить будь-який селянин.

21

5 березня. Середа

Сьогодні Люк знову прийшов на зустріч із Армандою. Він тримається більш упевнено й, хоча, як і раніше, сильно затинається, розкутий настільки, що час від часу дозволяє собі скромні жарти, від яких і сам розпливається в дурнуватій здивованій посмішці, начебто роль гумориста для нього цілком нова. Арманда має чудовий вигляд. Чорний солом’яний капелюх вона поміняла на шарф із мокрого шовку, щічки рожевіють, як яблучка, але я підозрюю, що не гарний настрій розрум’янив її обличчя: рум’янець такий само ненатуральний, як і її неприродно яскраві губи. За короткий час удвох з онуком вони виявили, що в них набагато більше спільного, ніж вони уявляли. Урятовані від настирливої присутності Каро, вони невимушено спілкуються між собою. Навіть важко повірити, що ще тиждень тому обоє ледь кивали одне одному на вулиці. Вони поглинені розмовою, із захватом шепочуть одне до одного, стишивши голоси, начебто діляться секретами. Політика, музика, шахи, релігія, регбі, поезія – вони перескакують з однієї теми на іншу, немов гурмани в ресторані, котрі не залишають без уваги ні єдиної страви. Арманда пустила в хід усі свої чари, демонструючи по черзі вульгарність, ерудицію, чарівність, бешкетництво, серйозність і мудрість.

Сумнівів немає: вона зваблює онука.

Цього разу першою отямилася Арманда.

– Пізно вже, хлопче, – безцеремонно перебила вона підлітка. – Тобі час додому.

Люк замовк на півслові, усім своїм виглядом виявляючи здивування й розчарування.

– Я… і не підозрював, що вже с-стільки часу минуло. – Він і далі сидів нерухомо, немов не хотів іти. – Так, напевно, треба йти, – нарешті мляво промовив він. – Якщо запізнюсь, м-мама влаштує скандал. Або ще щось. Ти ж знаєш, я-яка вона.

Протягом усієї зустрічі Арманда, шануючи почуття онука, мудро втримувалася від зайво різких коментарів на адресу Каро, але зараз, у відповідь на його м’яку критику, підступно посміхнулася.

– Знаю, як не знати. От скажи мені, Люку, у тебе ніколи не виникає бажання побунтувати… хоч трохи? – Очі Арманди іскрилися сміхом. – У твоєму віці треба бунтувати – носити довге волосся, слухати рок-музику, зваблювати дівчат і так далі. А то, коли тобі стукне вісімдесят, будеш гірко жалкувати за змарнованим життям.

Люк мотнув головою.

– Занадто ризиковано, – коротко відповів він. – Краще вже п-просто жити.

Арманда задоволено розреготалася.

– Отож, до наступного тижня? – Цього разу він цмокнув її в щоку. – У цей же день?

– Думаю, я виберуся. – Вона посміхнулася. – До речі, завтра ввечері я буду святкувати ремонт, – раптом сказала вона. – Хочу подякувати всім, хто лагодив мені дах. Ти теж приходь, якщо хочеш.

Люк зам’явся нерішуче.

– Звичайно, якщо Каро буде проти… – глузливо протягла Арманда, задерикувато дивлячись на онука своїми блискучими очима.

– Гадаю, я зможу знайти собі заміну, – сказав Люк, підбадьорюючись під її оманливим поглядом. – Чому ж не повеселитися?

– Веселощі тобі забезпечені, – пожвавилася Арманда. – Усе місто прийде. Крім, зрозуміло, Рейно і його бібліофілів, – вона позирнула на нього з лукавою усмішкою. – Що, на мою думку, великий плюс.

Хлопчик пирснув від сміху й одразу винувато опустив очі.

– Б-бібліофіли, – повторив він. – Ти п-просто к-клас.

– Я завжди клас, – з гідністю відповідала Арманда.

– Спробую щось придумати.

Перед самим закриттям, коли Арманда допивала свій шоколад, збираючись іти, зненацька з’явився Ґійом. На цьому тижні він майже не заглядав до шоколадні. Вигляд у нього пом’ятий, безбарвний, під крисами фетрового капелюха ховаються смутні очі. Педантичний завжди й у всьому, він привітався з нами з властивою йому стриманою церемонністю, але я бачила, що він чимсь стурбований. Плащ на його зсутулених плечах висить, як на вішалці, начебто під ним взагалі немає плоті. У дрібних рисах, як у мавпи-капуцина, застигли здивування й мука. Він прийшов без Чарлі, але я знову помітила на його зап’ястку собачий повідець. Анук із цікавістю витріщилась із кухні на Ґійома.

– Я знаю, ви вже зачиняєтесь, – уривчасто, але зрозуміло оголошує він, ніби хоробрий солдат в одному з обожнюваних ним англійських фільмів. – Я вас довго не затримаю.

Я налила йому чашечку чорного шоколаду-еспресо й подала на блюдці з двома штучками його улюблених вафель у шоколаді. Анук, видершись на табурет, із заздрістю дивиться на них.

– Я не поспішаю, – запевнила я його.

– І мені нікуди поспішати, – із властивою їй прямотою заявила Арманда. – Але, якщо заважаю, можу піти.

Ґійом похитав головою:

– Ні, що ви. – Свої слова він підкріпив посмішкою. – У мене немає секретів.

Я здогадувалася про його нещастя, але чекала пояснень. Ґійом взяв одну вафельку, машинально надкусив її над долонею, щоб не накришити.

– Я щойно поховав Чарлі, – ламким голосом повідомив він. – Під трояндовим кущем у моєму садку. Він би не заперечував.

Я кивнула:

– Певна, він був би тільки радий. – У ніс мені б’є кислий запах ґрунту й борошнистої роси – запах горя. Під нігті Ґійома теж забилася земля. Анук не зводить з нього серйозного погляду.

– Бідолашний Чарлі, – говорить вона. Ґійом начебто й не чув її.

– Мені довелося приспати його, – веде далі він. – Він уже не міг ходити й скиглив увесь час, поки я ніс його до ветеринара. І всю минулу ніч скиглив без упину. Я не залишав його ні на хвилину, але вже розумів, що це кінець. – Вид у Ґійома винуватий, ніби він соромиться свого невимовного горя. – Нерозумно, звичайно. Як каже кюре, це ж лише собака. Нерозумно так побиватися через пса.

– Зовсім ні, – зненацька встряла в розмову Арманда. – Друг є друг. А Чарлі був гарним другом. І навіть не слухайте Рейно. Він нічого в цьому не розуміє.

Ґійом глянув на неї із вдячністю.

– Спасибі за добрі слова. – Він повернувся до мене. – І вам спасибі, мадам Роше. Минулого тижня ви намагалися попередити мене, але я не прислухався, не був готовий. Мені здавалося, що, ігноруючи всі ознаки, я зумію ще довго підтримувати в Чарлі життя.

У чорних очах Арманди, спрямованих на Ґійома, з’явився дивний вираз.

– Життя у муках – не завжди краща альтернатива, – м’яко зазначила вона.

Ґійом кивнув.

– Так, мені спадало на думку раніше приспати його. Залишити йому хоч трохи самоповаги. – На його беззахисну посмішку боляче дивитися. – Принаймні не зволікати до минулої ночі.

Я не знаю, як його втішити, утім, гадаю, він і не має потреби в моїх словах розради. Йому просто хочеться виговоритися. Не бажаючи ображати його горе штампами, я промовчала. Ґійом доїв вафлі й знову посміхнувся – тією самою несамовитою восковою посмішкою.

– Хоч це й жахливо, – знову заговорив він, – але в мене такий апетит. Начебто цілий місяць не їв. Щойно поховав свого пса, а готовий з’їсти… – Він зніяковіло замовк. – По-моєму, це блюзнірство. Однаково що їсти м’ясо у Страсну п’ятницю.

Арманда реготнула й поклала руку на плече Ґійому. На його тлі вона видається дуже сильною і впевненою у собі.

– Ходімо зі мною, – скомандувала вона. – У мене є хліб, rillettes[35] і чудовий камамбер. Чекають не дочекаються, коли їх з’їдять. Так, і от ще що, Віано, – владно звернулася вона до мене, – поклади мені в коробку цих своїх солодощів. Вафлі в шоколаді, здається? У велику коробку.

Це принаймні я можу зробити. Бодай ласощами втішу людину, яка втратила свого кращого друга. Нишком я кінчиками пальців накреслила на кришці коробки магічний знак – знак, що відводить лихо й обіцяє удачу.

Ґійом спробував протестувати, але Арманда зупинила його:

– Нісенітниці, – її тон не терпів заперечень, енергія била з неї через край, і Ґійом, пригнічений змарнілий чоловічок, сам того не бажаючи, помітно збадьорився. – Однаково – що тобі робити вдома? Будеш сидіти на самоті й оплакувати? – Арманда рішуче труснула головою. – Е ні, навіть не думай. Давненько мені не траплялося розважати шляхетного чоловіка. Не позбавляй мене такої втіхи. До того ж, – додала вона задумливо, – мені потрібно дещо з тобою обговорити.

Арманда наполегливо йде до своєї мети. Для неї це – справа принципу. Запаковуючи коробку вафель у шоколаді, перетягуючи її довгими сріблястими стрічками, я спостерігаю за ними. Ґійом уже відгукнувся на її тепло. На його обличчі я бачу зніяковіння та вдячність.

– Мадам Вуазен…

– Арманда, – виправляє вона його. – Коли мене називають «мадам», я почуваю себе старезною бабою.

– Арманда.

Одержано ще одну маленьку перемогу.

– І це теж можна залишити, – акуратними рухами вона звільняє його зап’ясток від повідка. Її грубувата турбота не дратує. – Нема чого носити на собі такий тягар. Це нічого не змінить.

Арманда повела Ґійома до виходу. У дверях вона обернулася й підморгнула мені. На мене раптом накотила хвиля пронизливої любові до них обох.

Наступної миті вони зникли в темряві.

За кілька годин ми з Анук ще не спимо. Лежимо кожна у своєму ліжку й дивимося, як повільно пропливає у вікні небо. Після візиту Ґійома Анук цілий вечір залишалася серйозною, не виявляючи своєї звичайної невтримної життєрадісності. Двері між нашими спальнями вона залишила відчиненими, і я зі страхом чекаю неминучого питання, яке сама ставила собі ночами після смерті матері. Відповіді на нього я не знаю й дотепер. Однак це страшне питання так і не пролунало. Але глибокої ночі, коли я вже вирішила, що дочка давно спить, вона раптом залізла до мене в ліжко і поклала в мою долоню своє холодне рученя.

– Maman? – Вона знає, що я не сплю. – Ти ж не помреш, правда?

Я тихо засміялася в темряві й відповіла з ласкою у голосі:

– Усі коли-небудь вмирають.

– Але ж ти ще довго не помреш? – наполягає вона. – Будеш жити багато років, так?

– Хотілося б сподіватися.

– О, – осмислюючи мої слова, вона зручніше влаштовується на ліжку, притискається до мене. – Ми живемо довше, ніж собаки, так?

Я підтверджую. Вона знову про щось замислюється.

– А де, по-твоєму, тепер Чарлі, maman?

У мене напоготові багато брехливих пояснень, які заспокоїли б її, але зараз я не можу брехати.

– Не знаю, Анук. Мені подобається думати, що всі ми відроджуємося. У новому організмі – не старому й не хворому. А може, у птаху або в дереві. Але цього ніхто точно не знає.

– О, – із сумнівом протягнула вона тоненьким голоском. – Навіть собаки?

– Чому б ні?

Це гарна казка, фантазія. Часом я захоплююся нею, як дитина своїми власними вигадками. У обличчі моєї маленької незнайомки бачу експресивні риси матері…

– Виходить, ми знайдемо Ґійому його пса, – пожвавлюється Анук. – Просто завтра ж. Тоді він перестане сумувати, так?

Я намагаюся пояснити, що не все так просто, але вона налаштована рішуче.

– Обійдемо всі ферми й з’ясуємо, у кого в собак є цуценята. Думаєш, ми зуміємо впізнати Чарлі?

Я зітхаю. Здавалося б, я вже повинна звикнути до її мудрої логіки. Своєю переконаністю вона так жваво нагадала мені матір, що я ледь стримую сльози.

– Не знаю.

– А Пантуфль впізнає, – не здається вона.

– Спи, Анук. Завтра до школи.

– Він упізнає його. Я точно знаю. Пантуфль усе бачить.

– Тс-с.

Нарешті я почула, що її подих вирівнявся. Спляче личко дочки звернене до вікна, і я бачу на її мокрих віях відблиск мерехтливих зірок. Якби тільки я могла бути впевнена, заради неї… Але на світі немає нічого певного. Чаклунство, у яке настільки беззастережно вірила моя мати, зрештою, не врятувало її; нічого з того, що ми робили разом, не можна пояснити звичайним збігом. Не так все просто, кажу я собі. Карти, свічки, пахощі, заклинання – це всього лише дитячий трюк, щоб прогнати темряву. І все-таки мені боляче від думки, що Анук буде засмучена. Уві сні її личко таке спокійне й довірливе. Я уявляю наш завтрашній безглуздий похід у пошуках щеняти, у яке переселився дух Чарлі, і в мені зростає обурення. Не варто було говорити їй те, що я не здатна довести…

Намагаючись не розбудити дочку, я обережно зісковзую з ліжка. Голими ногами безшумно ступаю по рівних холодних мостинах. Двері тихо рипнули, коли я відчинила їх. Анук пробурмотіла щось уві сні, але не прокинулася. На мені лежить відповідальність, переконую я себе. Сама того не бажаючи, я дала обіцянку.

Речі матері, як і раніше, в її скриньці, запаковані в сандалове дерево й лаванду. Карти, трави, книжки, олійки, ароматизоване чорнило, яке вона використовувала для ворожінь, заклинання, амулети, кристали, різнобарвні свічки. Я рідко відчиняю цю скриньку, хіба що свічки іноді дістаю. Вона виливає гострий запах втрачених надій. Але заради Анук – заради Анук, яка так жваво нагадує мені її, – я маю спробувати. І я сама собі трохи смішна. Мені варто було б уже давно спати, набиратися сил для завтрашнього нелегкого дня. Але перед очима невідступно стоїть обличчя Ґійома. Слова Анук позбавляють сну. Небезпечна це справа, у розпачі повторюю я собі. Знову беручись до майже забутого ремесла, я лише збільшую в собі почуття винятковості, що заважає нам залишитися тут…

Колись звичний ритуал, яким я стільки років нехтувала, згадався зненацька швидко. Окреслюю коло – склянка води, тарілка із сіллю, свічка, що палає на підлозі… І мені одразу стає спокійніше на душі, начебто я вернулася в ті дні, коли на все було просте пояснення. Я сідаю на підлогу, схрестивши ноги, закриваю очі й сповільнюю подих.

Моя мати обожнювала чаклунські обряди й заклинання. Я ж виконувала їх без палкого бажання. Ти занадто скута, глузливо докоряла вона мені. Зараз я, напевно, відчуваю те ж саме, що й вона, – очі закриті, на подушечках пальців її запах. Можливо, тому ворожіння сьогодні дається мені так легко. Люди, що не мають уявлення про теперішнє чаклунство, вважають, що це обов’язково якийсь вигадливий церемоніал. Підозрюю, із цієї причини моя мати, яка обожнювала театральність, і перетворювала ритуал на пишну виставу. Однак справжнє чарування – прозаїчний процес. Потрібно просто сконцентрувати свідомість на бажаній меті. Дива не стається, бажані видіння не відвідують мене. Я чітко бачу у своїй уяві пса Ґійома в золотавому привітному сяйві, але в позначеному колі собака не проступає. Можливо, він з’явиться завтра або післязавтра – нібито збіг, як жовтогаряче крісло або високі червоні табурети, які ми бачили тут у першу ніч. А може, ніколи не з’явиться.

Глянувши на годинника, що лежав на підлозі, я з подивом бачу, що вже майже пів на четверту ранку. Мабуть, я просиділа довше, ніж збиралася, тому що свічка догоряє, а мої кінцівки вистигли й затерпли. Проте неясна тривога зникла, і я, не знати чому, почуваюся відпочилою і задоволеною.

Я лягаю назад до ліжка – Анук уже окупувала майже все ліжко, широко розкинувши руки на подушках, – і згортаюся калачиком під теплою ковдрою. Моя вимоглива маленька незнайомка буде втішена. Поступово мене огортає дрімота, і на мить здається, начебто я чую голос матері, щось, що тихо шепоче зовсім поруч зі мною.

22

7 березня. П’ятниця

Цигани залишають місто. Сьогодні рано-вранці я прогулювався по Маро й бачив, як вони збираються – укладають верші, знімають свої нескінченні мотузки з білизною. Деякі відпливли уночі, під покровом темряви, – я чув, як свистять і гудуть їхні судна, немов кидаючи наостанку виклик, – але більшість через забобонність дочекалися світанку. У тьмяних сірувато-зелених сутінках нового дня вони схожі на біженців воєнного часу. Бліді, як примари, тужно складають у тюки останній мотлох свого плавучого цирку. Те, що ще ввечері мало вигляд багатих прикрас, виявилося брудним вицвілим ганчір’ям. У повітрі висить запах горілого й бензину. Ляскає парусина, торохтять уже гарячі двигуни. Дехто навіть наважився відірватися від роботи й поглянути на мене, – губи щільно стиснуті, очі примружені. Усі мовчать. Серед тих, хто залишився, Ру я не бачу. Можливо, він відплив з першою партією. На ріці, зариваючись у воду носами під вагою вантажу, стоять ще близько тридцяти плавучих будинків. Дівчина на ім’я Зезет перетягує з розваленого судна на своє якісь почорнілі уламки. На обгорілому матраці та коробці з журналами балансує кошик з курчатами. Зезет кидає на мене повний ненависті погляд, але не каже ні слова.

Не думай, начебто мені не шкода цих людей. Я не маю на них зла, mon père, але я зобов’язаний думати про свою паству. Я не маю права марнувати час на добровільні проповіді чужинцям, від яких у нагороду напевно почую тільки глузування й образи. І все-таки я не вважаю себе неприступним. Кожного з них, хто готовий щиро покаятися, я буду радий прийняти у своїй церкві. І вони знають, що за необхідності завжди можуть звернутися до мене за порадою.

Минулої ночі я погано спав. Я взагалі погано сплю відтоді, як почався Великий піст. Найчастіше встаю близько півночі, шукаючи забуття на сторінках якої-небудь книги, або в тиші темних вулиць Ланскне, або на берегах Тана. Минулої ночі безсоння мене мучило більше, ніж звичайно, і я, знаючи, що не засну, об одинадцятій годині вирушив прогулятися біля ріки. Я обійшов стороною Маро і притулок волоцюг й попрямував через поля до верхів’їв ріки. Шум циганського табору ясно розносився серед ночі. Озирнувшись, я побачив багаття на березі й на тлі їхнього жовтогарячого сяйва силуети, що танцювали. Я подивився на годинник і, зметикувавши, що гуляю вже майже годину, повернув назад. У мене не було бажання вертатися через Маро, але дорога додому по полях тривала б на півгодини довше, а в мене від утоми паморочилося у голові й у всьому тілі відчувалася слабкість. Гірше було те, що холодне повітря й безсоння розбудили в мені гостре відчуття голоду, яке, я знав, рано-вранці утамую легким сніданком, що складатиметься з кави й хліба. Тільки тому, père, я пішов через Маро: мої важкі черевики залишають глибокі сліди на глинистому березі, мій подих сяє світлом циганських багать. Незабаром я наблизився до них настільки, що почав розрізняти, що відбувається в таборі. Вони там влаштували якесь свято. Я побачив ліхтарі, свічки на бортах барок, які привносили до балаганної атмосфери, як не дивно, дух релігійності. Пахло димом і ще чимсь болісно смачним, – можливо, смаженими сардинами. І крізь ці запахи пробивався, пливучи над рікою, густий гіркуватий аромат шоколаду Віани Роше. Як я одразу не здогадався, що вона теж має бути там? Якби не вона, цигани вже давно покинули б нас. Вона стоїть на пірсі в будинку Арманди. У своєму довгому червоному плащі й з розпущеним волоссям серед багать вона схожа на ідолопоклонницю. На мить вона повертається до мене, і я бачу, як на її простягнутих долонях спалахує синювате полум’я. Щось горить у неї між пальцями, кидаючи фіолетові відблиски на обличчя людей, які стоять навколо неї…

На мить я заціпенів від жаху. У голові завирували безглузді думки – таємне жертвопринесення, поклоніння дияволові, спалювання живцем в дар якомусь жорстокому прадавньому богу – і я ледь не втік. Кинувся геть, але послизнувся на жирному бруді й, щоб не впасти, ухопився за терен, у заростях якого ховався. Потім настало полегшення. Полегшення й розуміння. І разом з тим мене обпік сором за власну нерозсудливість, тому що цієї самої хвилини вона знову повернулася до мене, і полум’я в її долонях згасло просто в мене на очах.

– Боже правий! – Від пережитого стресу в мене підкошувалися коліна. – Це ж млинці. Млинці, скроплені бренді. Тільки й усього… – Я задихався від істеричного сміху, що душив мене, і, щоб стримати його, устромив кулак у живіт, який і так болів від напруги. На моїх очах вона підпалила в бренді чергову гірку млинців і взялася спритно розкладати їх із пательні по тарілках. Палаюча рідина переливається з тарілки в тарілку, немов вогні святого Ельма.[36]

Млинці.

От що вони зробили зі мною, père. Я чую – і бачу – те, чого насправді немає. Це вона сотворила зі мною таке. Вона та її річкові приятелі. А зовні – сама безневинність. Обличчя відкрите, радісне. Голос, що звучить над водою, – вона сміється разом з усіма, – чарівний, дзвінкий, повниться любов’ю й гумором. Я мимоволі замислююся, а як би мій голос звучав серед тих, інших, як би звучав мій сміх разом з її сміхом, і на душі раптом стає страшенно тужливо, холодно й порожньо.

Якби тільки я міг, думав я. Якби тільки міг вийти зі свого сховку й приєднатися до них. Їсти, пити разом з ними, – від думки про їжу, що раптово перетворилась для мене на неприборкану потребу, у роті від заздрості почала накопичуватися слина, – поїдати млинці, грітися біля жаровні, ніжитися в теплі, що виливається з її золотавої шкіри…

Хіба це не спокуса, père? Я переконую себе, що встояв проти неї, придушив силою внутрішнього духу, що моя молитва – о, прошу тебе, о, прошу тебе, о, прошу тебе, о, прошу тебе, помилуй – це прохання про порятунок, а не про вгамування бажання.

Ти теж почував себе таким-от старим? Ти молився? І коли того дня у канцелярії ти піддався спокусі, чим було для тебе задоволення? Насолодою, такою ж яскравою і теплою, як циганське багаття? Або воно проявило себе у судомному схлипі знемоги, що вмирає беззвучним лементом у темряві?

Я не мав би звинувачувати тебе. Людина – навіть священик – не може нескінченно стримувати свої пориви. А я тоді, будучи зовсім ще молодиком, не знав, що таке бути сам на сам зі спокусою, що таке кислий присмак заздрості. Я був дуже молодий, père. Я схилявся перед тобою. Мене вразила не сама дія, обурило навіть не те, з ким ти це зробив, – я не міг примиритися з тим простим фактом, що ти здатний на гріх. Навіть ти, père. І, усвідомивши це, я зрозумів, яке ненадійне все в цьому світі. Нікому не можна довіряти. Навіть собі самому.

Не знаю, як довго я спостерігав за ними, père. Напевно, дуже довго, тому що коли я нарешті поворухнувся, то не відчув ні рук, ні ніг. Я бачив у юрбі Ру і його друзів, бачив Бланш, Зезет, Арманду Вуазен, Люка Клермона, Нарсіса, араба, Ґійома Дюплесі, дівчину з татуюванням, товсту жінку із зеленим шарфом на голові. Там були навіть діти – переважно діти річкових циган, але серед них затесалися й такі, як Жанно Дру і, зрозуміло, Анук Роше. Дехто з них дрімав на ходу, інші танцювали біля самої води або їли ковбасу, загорнену в товсті ячмінні млинчики, або пили гарячий лимонад, присмачений імбиром. Мій нюх був до того неприродно загострений, що я розрізняв запах кожної страви окремо – риби, що печеться в попелі з жаровні, підрум’яненого козячого сиру, млинців з темного борошна й світлого, гарячого шоколадного пирога, confit de canard, пряної качатини… Голос Арманди лунав голосніше від усіх; вона сміялася, як пустотлива дитина. Ліхтарі й свічки мерехтіли на ріці, немов різдвяні вогні.

У першу хвилину тривожний зойк я сприйняв як вигук радості. Хтось чи то голосно гикнув, чи реготнув, а може, заверещав в істериці. Я вирішив, що, напевно, хтось із малюків упав у воду. Потім побачив пожежу.

Вогонь спалахнув на найближчому до берега човні, що швартувався віддалік бенкетуючих. Можливо, перекинувся ліхтар, або хтось погано загасив цигарку, або свічка капнула на суху парусину. Яка б не була причина, полум’я поширювалося швидко, за лічені секунди перекинувшись із даху плавучого будинку на палубу. Вогненні язички, спочатку такі ж прозоро-блакитні, як полум’я, що огортає скроплені бренді млинці, розгорялися, поширюючись і забарвлюючись у яскраво-жовтогарячий колір: так палають копиці сіна спекотної літньої ночі. Рудий, Ру, зреагував першим. Гадаю, це загорілося його судно. Полум’я ледь встигнуло змінити колір, а він уже мчав до охопленого вогнем плавучого будинку, перестрибуючи із човна на човен. Одна з жінок щось кричала йому навздогін надривним страждальницьким голосом, але він не звертав уваги. Навдивовижу спритний хлопець. За півхвилини перебіг через два судна, на ходу розчепивши канати, якими ті були зв’язані, і стусаном відігнавши одне від іншого, і побіг далі. Мій погляд упав на Віану Роше. Вона дивилася на пожежу, простягнувши перед собою руки. Інші зібралися на пірсі. Усі мовчали. Відв’язані барки, погойдуючись і піднімаючи брижі на воді, повільно плили за течією. Судно Ру врятувати вже було неможливо; його обвуглені шматки, підняті в повітря жаром, літали над водою. Проте я побачив, як Ру схопив напівобгорілий рулон брезенту й спробував забити ним полум’я, але до вогню було не підступитися: він був занадто пекучим. На Ру загорілися джинси й сорочка. Жбурнувши брезент убік, він голими долонями загасив на собі полум’я. Затуляючи рукою обличчя, спробував ще раз дістатися каюти; голосно вилаявся своєю незрозумілою говіркою. Арманда щось схвильовано кричала йому, – здається, щось про бензин і бензобаки.

Від страху й захвату, що їх викликали спогади про минуле, мене пробирало приємне тремтіння. Усе було як тоді – сморід горілої гуми, ревіння пожежі, відблиски… Я немов повернувся в пору ранньої юності: я – підліток, ти – père, і ми обоє якимсь дивом врятувалися від відповідальності.

За десять секунд Ру зістрибнув у воду з судна, що палало, й поплив назад. Кількома хвилинами пізніше вибухнув бензобак, причому сліпучого феєрверка, як я очікував, не відбулося – просто пролунав глухий вибух. Ру щез, закритий струменями вогню, що замерехтіли на воді. Більше не побоюючись бути поміченим, я випростався на весь зріст і витягнув шию, намагаючись розгледіти його. Здається, я молився.

Бачиш, père, мені було шкода цього чоловіка. Я переживав за нього.

Віана Роше, у мокрому до пахв червоному плащі, стояла вже по пояс у повільних водах Тана й, приклавши долоню дашком до очей, оглядала ріку. Поруч із нею голосила Арманда. І коли вони витягли його, наскрізь промоклого, на пірс, я відчув глибоке полегшення, мої ноги підкосилися самі собою, і я впав на коліна, просто в багнюку, щоб молитися. Але я радів, побачивши їхній табір у вогні. Це було грандіозне видовище. І я радів, як тоді в дитинстві, від того, що спостерігаю нишком, від того, що знаю… Ховаючись у темряві, я почував себе могутньою людиною. Мені здалося, що все це – пожежу, сум’яття, порятунок людини – якимось чином влаштував я сам. Що це я своєю таємною присутністю на бенкеті сприяв повторенню того далекого літа. Я, а не диво. Чудес не буває. Але це знамення. Знамення з неба.

Додому я пробирався крадькома, тримаючись у тіні. Одна людина легко може пройти непоміченою крізь юрбу малят, що плачуть, сердитих дорослих, мовчазних бурлак, що стоять біля палаючої ріки, узявшись за руки, немов зачаровані діти в якійсь злій казці. Одна людина… або дві.

Його я побачив, коли дістався вершечка пагорба. Спітнілого й задоволеного. Обличчя багряне від витрачених зусиль, окуляри вимазані, рукави картатої сорочки засукані вище ліктів. У відсвітах пожежі його шкіра лисніє й червоніє, немов полірована кедрова деревина. Побачивши мене, він не виявив подиву. Просто посміхнувся. Дурною змовницькою посмішкою, як дитина, яку застав за бешкетництвом поблажливий батько. Від нього тхнуло бензином.

– Добривечір, mon père.

Я не наважився відповісти. Якби відповів, напевно, взяв би на себе відповідальність, а мовчання, можливо, дозволить її уникнути. Тому, мимовільний співучасник, я нагнув голову й, пришвидшивши ходу, мовчки пройшов повз, знаючи, що спітніле обличчя Муската, на якому танцювали відблиски пожежі, звернене у мій бік. Коли я нарешті озирнувся, його вже на пагорбі не було.

Догоріла свічка. Кинутий у воду недопалок, що випадково потрапив до купи дров. Вогонь, що вирвався з ліхтаря, запалив блискучий папір й іскрами посипався на палубу. Будь-що могло стати причиною пожежі.

Усе, що завгодно.

23

8 березня. Субота

Уранці я знову відвідала Арманду. Вона сиділа в кріслі-гойдалці у своїй вітальні з низькою стелею. На колінах у неї лежала одна з її кішок. Після пожежі в Маро вона якось знітилась. Вигляд у неї був хворобливий і непохитний. Її кругле, пухке, як яблучко, личко скорчилось, очі й рот потопали в зморшках. На ній сіра домашня сукня, на ногах – щільні чорні панчохи, гладеньке пряме волосся не прибране.

– Вони пішли, помітила? – мляво, майже з байдужістю в голосі мовила вона. – Жодного судна на ріці не залишилося.

– Знаю.

Я й сама ще ніяк не могла отямитися від потрясіння, викликаного їхнім від’їздом. Спускаючись у Маро пагорбом, розгублено дивилася на спорожнілу ріку, схожу на потворну ділянку пожовклої трави, на якій нещодавно стояв намет пересувного цирку. Від плавучого селища залишився тільки корпус судна Ру – напівзатоплений кістяк, що чорнів над замуленою поверхнею Тана.

– Бланш і Зезет перебралися трохи нижче по ріці. Сказали, повернуться сьогодні протягом дня, подивляться, як тут справи. – Негнучкими, як дерево, пальцями вона взялася заплітати в косу своє довге сиве волосся з жовтуватим відтінком.

– А як Ру почувається? Як він?

– Злиться.

І має на це право. Хто ж, як не він, знає, що пожежа не була випадковістю, знає, що в нього немає доказів, а якби й були, то справедливості він би все одно не домігся. Бланш із Зезет запропонували йому місце на своєму тісному суденці, але він відмовився. Будинок Арманди ще не готовий, сухо пояснив він, спочатку потрібно закінчити ремонт. Я сама не розмовляла з ним після тієї ночі, коли трапилася пожежа. Бачила його одного разу, коротко, на березі. Він палив сміття, залишене товаришами. Вигляд у нього був похмурий, неприступний, очі червоні від диму, і, коли я звернулася до нього, він мені не відповів. Під час пожежі волосся його обгоріло, і він коротко обстриг його, так що тепер був схожий на обгорілий сірник.

– І що він збирається робити?

Арманда знизала плечима:

– Не знаю. Гадаю, він ночує десь тут, в одному із занедбаних будинків. Учора ввечері я залишила для нього харчі на ґанку, вранці їх уже не було. І гроші пропонувала, але він не бере. – Вона роздратовано смикнула себе за заплетену косу. – Упертий дурень. Нащо мені всі ці гроші, у моєму віці? Охоче поділила б їх між ним і кланом Клермонів. Однаково, знаючи цю сімейку, можна не сумніватися, що мої заощадження незабаром перекочують у ящик для пожертвувань Рейно. – Вона знущально посміхнулася. – Упертий ідіот. Руді всі такі. Борони, Господи, з ними зв’язуватися. Слова їм не скажи. – Вона сердито затрусила головою. – Сказився вчора й ляснув дверима. З тих пір я його не бачила.

Я мимоволі посміхнулася.

– Ви два чоботи пара. Не поступаєтеся одне одному в упертості.

Арманда кинула на мене обурений погляд.

– Як ти можеш порівнювати мене із цим рудим грубіяном…

Сміючись, я сказала, що беру свої слова назад, і додала:

– Піду його пошукаю.

Я шукала його цілу годину на березі Тана, але так і не знайшла. Не допомогли навіть методи моєї матері. Щоправда, я знайшла місце його нічлігу. Будинок неподалік від Арманди, один з найменш занедбаних. Стіни слизькі від цвілі, але горішній поверх цілком придатний для житла, а в деяких вікнах навіть скло збереглося. Крокуючи повз цей будинок, я помітила, що його вхідні двері зламані, а в каміні у вітальні ще недавно палав вогонь. Були й інші ознаки житла: обвуглений брезент, узятий зі згорілого судна, купа плавиння, деякі меблі, мабуть, залишені колишніми хазяїнами будинку. Я гукнула Ру, але відповіді не почула.

О пів на дев’яту мені час було відчиняти «Небесний мигдаль», і я припинила пошуки. Якщо захоче, сам з’явиться. У шоколадні на мене чекав Ґійом, хоча двері не були замкнені.

– Чого ж ви чекаєте на вулиці? Зайшли б досередини, – дорікнула йому я.

– О ні, – сумно посміхнувся він. – Таке у нас не прийнято.

– А ви не бійтеся ризикувати, – зі сміхом порадила я йому. – Заходьте, почастую вас своїми новими еклерами.

Він ще як слід не оговтався після смерті Чарлі, досі змарнілий, начебто навіть став менший на зріст. Горе помережало зморшками його пустотливе й не за віком молоде обличчя. Але він не втратив почуття гумору, не втратив жартівливості та мрійливості, що рятували його від жалю до себе. Сьогодні вранці йому кортіло поговорити про нещастя, яке спіткало річкових циган.

– Кюре Рейно під час ранкового богослужіння ні словом про це не згадав, – повідомив він, наливаючи в чашку шоколад зі срібного кухлика. – Ні вчора, ні сьогодні. Ані слова. – Я погодилася, що з боку Рейно, враховуючи його жвавий інтерес до компанії блукачів, таке мовчання досить дивне.

– Напевно, йому відомо щось таке, що він не має права розголошувати, – припустив Ґійом. – Так би мовити, таємниця сповіді.

Він бачив, як Ру розмовляв про щось із Нарсісом біля його розсадника, доповів Ґійом. Може, Нарсіс дасть йому роботу. У кожному разі, хотілося б сподіватися.

– Він часто наймає поденних працівників, – розповідав Ґійом. – Він же вдівець. Своїх дітей у нього немає. Крім племінника в Марселі, нема на кого залишити ферму. І йому однаково, хто працює в нього в літні жнива. Якщо працівник хороший, йому немає різниці, ходить той до церкви чи ні. – Ґійом ледве помітно всміхнувся, як завжди посміхався, коли збирався висловити, на його погляд, дуже сміливе судження. – Іноді я запитую себе, – замислено провадив він, – хіба Нарсіс, як християнин, не кращий – у буквальному значенні слова – за мене або Жоржа Клермона… або навіть кюре Рейно. – Він ковтнув шоколаду. – Я хочу сказати, Нарсіс принаймні допомагає людям, – додав він серйозно. – Тим, кому потрібні гроші, він дає роботу. Дозволяє бурлакам ставати табором на його землі. При цьому всі знають, що він от уже багато років спить зі своєю економкою. І до церкви ходить тільки для того, щоб зустрітися зі своїми клієнтами. Зате він допомагає людям.

Я зняла кришку з тарелі з еклерами й одне тістечко поклала йому.

– На мій погляд, немає такого поняття, як хороший або поганий християнин, – заперечила я. – Є погані й хороші люди.

Ґійом кивнув і кінчиками великого й вказівного пальців узяв з тарілки маленьке кругле тістечко.

– Може бути.

Він надовго замовк. Я теж налила собі шоколаду, додала до нього горіхового лікеру і посипала крихтою з фундука. Запах із чашки теплий і п’янкий. Так пахне сіно на сонці наприкінці осені. Ґійом їсть еклери зі стриманим задоволенням, вологою подушечкою вказівного пальця збираючи з тарілки крихти.

– Якщо так міркувати, то, по-вашому, виходить, що гріх, спокуса, умертвіння плоті, – те, у що я вірив усе своє життя, – це просто порожні слова?

Його серйозний вигляд викликав у мене посмішку.

– По-моєму, ви розмовляли з Армандою, – м’яко сказала я. – Щодо цього можу сказати тільки одне: кожен з вас має право залишатися при своїх переконаннях. Поки вас це влаштовує.

– О… – Він дивиться на мене з острахом, начебто побачив на моїй голові роги. – А ви самі – не подумайте тільки, що я настирливий – у що вірите ви?

У килими-літаки й чарівні палички з рунічними письменами, в Алі-Бабу і явлення Святої Богородиці, у подорожі до астралу і прогнозування майбутнього по осаду в келиху з-під червоного вина…

Флорида? Диснейленд? Еверглейдз? Як же все це, серденько? Невже не побачимо?

Будда. Подорож Фродо до Мордору. Перетворення.[37] Дорота й Тото. Великодній кролик. Інопланетяни. Чудовисько в шафі. Воскресіння мертвих до Судного дня. Життя за велінням карт… У різні періоди життя я в усе це вірила. Або робила вигляд, що вірила. Або робила вигляд, що не вірила.

Як скажеш, мамо. Аби тільки ти була щаслива.

А тепер? У що я вірю тепер?

– Я вірю, що найголовніше на світі – це бути щасливим, – нарешті відповіла я.

Щастя. Невимогливе, як келих шоколаду, або непросте, як серце. Гірке. Солодке. Сьогодення.

Після обіду прийшла Жозефіна. Анук уже повернулася зі школи й майже одразу втекла гратись до Маро. Я закутала її в червону куртку й суворо наказала негайно повертатися додому, якщо почнеться дощ. Повітря наповнене пахощами свіжої деревини у вітрі, особливо різкому й підступному на розі вулиць. Жозефіна у своєму картатому плащі, застебнутому під горло, у червоному береті й новому червоному шарфі, кінці якого люто билися в її обличчя. Вона ввійшла до крамниці із зухвалим, самовпевненим виглядом і на мить стала переді мною сліпучою красунею – щоки палахкотять рум’янцем, в очах шаленіє вітер. Потім ілюзія розсіялася, і вона стала сама собою – руки заховані глибоко в кишені, голова нахилена, начебто вона збиралася буцатися з якимось невідомим супротивником. Жозефіна зняла берет, відкривши моєму погляду поплутане волосся й свіжий рубець на чолі. Було видно, що вона чимось налякана до смерті й одночасно перебуває у стані ейфорії.

– Справу зроблено, Віано, – безтурботно оголосила вона. – Я підвела риску.

На одну жахливу мить мене охопила впевненість, що зараз я почую від неї зізнання в убивстві чоловіка. З обличчя Жозефіни не сходив чудовий вираз лихої відчайдушності, губи карикатурно розтягнуті, немов вона надкусила кислий фрукт. Поперемінно гарячими й холодними хвилями з неї виходив страх.

– Я пішла від Поля, – пояснила вона. – Нарешті наважилася.

Очі в неї – як маленькі ножички. Уперше від дня нашого знайомства я побачила Жозефіну такою, якою вона була десять років тому, перш ніж Поль-Марі Мускат перетворив її на мляву незграбну жінку. Вона ледь пам’ятала себе від страху, але під завісою її божевілля приховувалась воістину крижана розсудливість.

– Він уже знає? – запитала я, забираючи в неї плащ, кишені якого були набиті чимсь важким, але, скоріш за все, не коштовностями.

Жозефіна мотнула головою.

– Він думає, я пішла до бакалійної крамниці, – відповіла вона, задихаючись. – У нас скінчилася піца, і він доручив мені поповнити запаси. – Вона пустотливо посміхнулася, майже по-дитячому. – Я взяла частину грошей, призначених на господарські потреби. Він тримає їх у коробці з-під печива під стійкою бару.

Під плащ вона надягла червоний светр і чорну плісировану спідницю. Раніше, скільки я пам’ятаю, на ній завжди були джинси. Жозефіна поглянула на годинник.

– Chocolat espresso, будь ласка. І велику коробку мигдалю. – Вона виклала на стіл гроші. – Саме встигну підкріпитися до автобуса.

– До автобуса? – розгубилася я. – Куди ти зібралася?

– До Ажена. – Вигляд у неї їжакуватий, упертий. – Потім – не знаю. Може, до Марселя. Аби тільки подалі від нього. – Вона кинула на мене підозріливий і разом з тим здивований погляд. – Тільки не подумай відмовляти мене, Віано. Це ж ти підкинула мені цю ідею. Я сама нізащо б до такого не додумалася.

– Знаю, але…

– Ти ж казала, що я вільна жінка, – у її словах чується докір.

Цілком правильно. Вільна податися світ за очі, скориставшись порадою фактично незнайомої людини, кинути все, зірватися з насидженого місця й віддатися на волю вітрів, як неприв’язана повітряна кулька. Моє серце раптово холодом скував страх. Невже це ціна за те, щоб я залишилася тут? Виходить, я відправляю її поневірятися замість себе? А хіба я запропонувала їй хоч якийсь вибір?

– Але тут ти жила у відносному добробуті, – ледве видушила із себе я, віднайшовши в її обличчі обличчя своєї матері. Відмовитися від добробуту заради того, щоб трохи подивитися світ, глянути краєм ока на океан… А що далі? Вітер завжди приносить нас до підніжжя тієї самої стіни. Штовхає під колеса нью-йоркського таксі. На темну алею. У лютий холод. – Не можна все так кинути й бігти, – сказала я. – Я знаю, що кажу. Пробувала.

– Я не можу залишатися в Ланскне, – розлютилася вона, ледве стримуючи сльози. – У одному місті з ним. Поки не можу.

– Колись ми жили так, я пам’ятаю. Постійно в дорозі. Постійно в русі.

У неї теж є свій Чорний чоловік. Я бачу його в її очах. Авторитетним тоном і підступною логікою він тримає тебе в заціпенінні, слухняності й страху. І, щоб позбутися цього страху, ти біжиш у надії й розпачі, біжиш, щоб зрештою зрозуміти, що носиш цю людину в собі, носиш, як якесь озлоблене дитя… І моя мати врешті-решт теж це зрозуміла. Вона бачила його за кожним рогом, на дні кожної чашки. Він посміхався їй з кожної афіші, визирав з кожної машини, що проїжджала. Наближався з кожним ударом серця.

– Кинешся бігти – не зупинишся. Усе життя будеш тікати, – запекло переконувала я її. – Краще залишайся зі мною. Залишся, будемо боротися разом.

Жозефіна подивилася на мене.

– З тобою? – Її подив майже викликав сміх.

– Чому б ні? У мене є вільна кімната, розкладачка… – Вона вже хитала головою, і в мене виникло гостре бажання схопити її, змусити залишитися, але я притлумила свій порив. Я знала, що змогла б уплинути на неї. – Поживи в мене трохи, поки не знайдеш щось іще, поки не знайдеш роботу…

Вона вибухнула істеричним реготом.

– Роботу? Та що я можу? Тільки забирати… готувати… спорожняти попільнички… наливати пиво, скопувати сад і догоджати ч-чоловікові вночі кожної п-п’ятниці… – Вона тепер захлиналася сміхом, тримаючись за живіт.

Я спробувала взяти її за плече.

– Жозефіно. Я серйозно. Щось знайдеться. Нема чого тобі…

– Якщо б ти бачила, який він буває часом, – усе ще сміючись, вона випльовувала слова, як кулі; її деренчливий голос повнився відразою до самої себе. – Розпалена свиня. Жирний волохатий кабан.

Вона розплакалася, заридала так само голосно й судомно, як сміялася хвилину тому, мружачись і притискаючи долоні до щік, немов боялася вибухнути. Я чекала.

– А потім, зробивши свою справу, відвертається й починає хропти. А вранці я намагаюся… – Її обличчя спотворює гримаса, губи смикаються, силкуючись вимовити слова. – Я намагаюся… струсити… його запах… із простирадл, а сама увесь час думаю, що ж трапилося зі мною? Куди поділася Жозефіна Бонні, жива, розумна школярка, яка мріяла стати балериною…

Вона різко повернулася до мене – червона, заплакана, але вже спокійна.

– Це нерозумно, але я переконувала себе, що десь, напевно, сталася помилка, що одного разу хто-небудь підійде до мене й скаже, що нічого подібного насправді не відбувається, що весь цей кошмар сниться якійсь іншій жінці й до мене не має ніякого стосунку…

Я взяла її за руку. Вона холодна і тремтить. Ніготь на одному пальці здертий, у долоню в’їлася кров.

– Найкумедніше, що я намагаюся згадати, як любила його колись, а згадати нема що. Суцільна порожнеча. Цілковита. Пригадується що завгодно – як він уперше вдарив мене, але те… Здавалося б, повинно ж бодай щось залишитися в пам’яті, навіть про таку людину, як Поль-Марі. Хоч якесь виправдання змарнованих років. Хоч щось…

Жозефіна раптом замовкла й глянула на годинник.

– Ото розбалакалася, – здивувалася вона. – Усе, на шоколад часу немає, а то спізнюся на автобус.

Я дивилася на неї.

– Автобус нехай їде, а ти краще випий шоколаду. Коштом закладу. А взагалі-то таку подію варто було б відзначити шампанським.

– Ні, мені час іти, – заперечила вона вередливим тоном, судомно притискаючи до живота кулаки, і пригнула голову, як бик, що кидається в атаку.

– Ні. – Я не відводила від неї очей. – Ти повинна залишитися. І дати йому бій. Інакше вважай, що ти від нього не йшла.

Вона відповіла мені розпачливим поглядом.

– Не можу, – той розпач чувся і в її голосі. – Не зможу йому протистояти. Він буде поливати мене брудом, усе перебреше…

– У тебе є друзі, вони тут, – лагідно мовила я. – І ти ще сама не знаєш, яка ти сильна.

І тоді Жозефіна сіла – зовсім свідомо – на один з моїх червоних табуретів, уткнулась обличчям в прилавок і тихо заплакала.

Я не заважала їй. Не стала говорити, що все буде добре. Не намагалась розрадити. Співчуття не завжди приносить полегшення, іноді краще виплакати своє горе. Тому я пройшла на кухню й взялася не поспішаючи готувати chocolat espresso. На той час, коли я розлила шоколад у чашки, додала у них коньяк і шоколадну крихту, зібрала жовтий сік, поклавши на кожну тарілочку по шматочкові цукру, вона вже заспокоїлася. Я знаю, це не великі чари, але іноді воно допомагає.

– Чому ти передумала? – запитала я, коли її чашка спорожніла наполовину. – Коли ми востаннє говорили з тобою про це, ти збиралася залишитися з Полем.

Вона знизала плечима, уникаючи мого погляду.

– Через те, що він знову вдарив тебе?

Цього разу на обличчі її відбився подив. Її рука зметнулася до чола, де сердито багряніла розсічена шкіра.

– Ні.

– Тоді чому?

Вона знову відвела очі. Кінчиками пальців торкнулася своєї чашки, начебто хотіла переконатися, що вона їй не сниться.

– Не знаю. Просто так.

Вона брехала, це було очевидно. Мимоволі я спробувала проникнути в її думки, які з легкістю читала ще хвилину тому. Я мала знати причину, якщо збиралася залишити її тут, утримати в місті, всупереч усім моїм благим намірам. Але в цю мить думки її були безформними й туманними. Я нічого не розгледіла, крім темряви.

Тиснути на неї не було сенсу. Жозефіна, від природи непіддатлива й уперта, ненавиділа, щоб її підганяли. Розповість згодом, вирішила я. Якщо захоче.

Мускат кинувся шукати дружину тільки ближче до ночі. До цього часу ми вже влаштували її у кімнаті Анук, яка наразі спатиме поруч зі мною на розкладачці. Звістку про переселення до нас Жозефіни вона прийняла з повним спокоєм, як звичайно ухвалювала беззастережно й багато чого іншого. На мить мені стало нестерпно гірко за доньку, адже в неї вперше в житті з’явилася власна кімната. Але я пообіцяла собі, що це протриває недовго.

– У мене ідея, – сказала я їй. – Давай влаштуємо тобі кімнату на горищі: замість дверей там буде люк, у даху будуть маленькі круглі віконця, а підніматися туди будеш по приставних сходах. Як ти на це дивишся?

Витівка небезпечна, оманлива. Натяк на те, що ми маємо намір осісти тут надовго.

– І я звідти буду бачити зірки? – захопилася Анук.

– Звісно.

– Як чудово! – вигукнула вона й помчала нагору, щоб поділитися радістю з Пантуфлем.

Ми сидимо за столом у тісній кухні. Стіл перейшов нам у спадок від пекарні. Громіздкий, витесаний з необробленої соснової деревини, весь у подряпинах від ножа.

У шрами позабивалося тісто, засохле до консистенції застиглого цементу, тому його поверхня тепер схожа на гладенький мармур. Тарілки різні: одна зелена, інша – біла, в Анук – у квіточках. Келихи теж різні: високий, маленький, один усе ще з наклейкою «Moutarde Amora».[38] Але ці речі належать нам. Уперше в житті в нас з’явилося щось своє. Колись нам доводилося користуватися готельним посудом, пластиковими ножами й пляшками. Навіть у Ніцці, де ми жили більше року, меблі були чужі, орендовані разом із приміщенням крамниці. Почуття власності для нас ще нове, воно бентежить і п’янить. Для нас це екзотика, небачене диво. Я заздрю кухонному столу, заздрю його порізам і опікам, отриманим від гарячих хлібопекарських форм. Заздрю його непорушному відчуттю часу й шкодую, що не можу сказати: ось це я зробила п’ять років тому. Залишила цю мітку, мокрою кавовою чашкою посадила он ту пляму, тут пропалила цигаркою, а от цю драбинку на шорсткуватому дереві настукала ножем. А отут, у затишному куточку за ніжкою, Анук вирізала свої ініціали, коли їй було шість років. А цей рубець від ножа для обробки м’яса з’явився спекотного літнього дня сім років тому. Пам’ятаєш? Пам’ятаєш те літо, коли ріка обміліла? Пам’ятаєш?

Я заздрю столу, заздрю його непорушному відчуттю часу. Він стоїть тут давно. Він належить цьому будинку.

Жозефіна допомогла мені приготувати вечерю. Ми поставили на стіл салат із зеленої стручкової квасолі й помідорів, заправлених пахучою рослинною олією, червоні й чорні оливки, куплені на ринку в четвер, хліб з волоськими горіхами, свіжий базилік, який постачає Нарсіс, сир з козячого молока й червоне вино з Бордо. За вечерею ми розмовляли, але не про Поля-Марі Муската. Я розповідала Жозефіні про нас, про Анук і про себе, про краї, у яких ми побували, про свою шоколадню в Ніцці, про те, як ми жили в Нью-Йорку, коли народилася Анук, і про колишні часи, розповідала про Париж, Неаполь й інші міста, де нам з матір’ю траплялося осідати ненадовго за час нашого нескінченного поневіряння по світу. Сьогодні мені хочеться згадувати тільки райдужні, світлі, смішні епізоди свого життя. У повітрі й без того витає занадто багато похмурих думок. Щоб прогнати їх, я поставила на стіл білу свічку. Її заспокійливий аромат навіває тугу за минулим, і я ділюся вголос спогадами про маленький Уркський канал, про Пантеон, про площу дез Артіст у Парижі й чудову берлінську Унтер-ден-Лінден, про пором до острова Джерсі, про свіжоспечені віденські тістечка, які треба їсти з гарячого паперу просто неба, про набережну в Жуан-Ле-Піні й танці на вулицях Сан-Педро. З обличчя Жозефіни поступово зникав закам’янілий вираз, а я і далі згадувала. Розповіла, як мама одного разу продала віслюка фермерові із села неподалік від Риволі, а вперта тварина верталася до нас раз за разом, примудряючись відшукувати нас чи не біля самого Мілана. Потім оповіла історію про лісабонського торгівця квітами й про те, як ми покинули те місто у рефрижераторі квіткаря і як за чотири години нас висадили, напівзамерзлих, біля гарячих доків Порту. Жозефіна посміхнулася, потім розреготалася. Іноді ми з матір’ю мали гроші, і тоді Європа зігрівала нас сонцем і надією. І сьогодні ввечері я згадую саме такі дні. Згадую багатого араба в білому лімузині, котрий співав матері серенади в Сан-Ремо, згадую, як ми сміялися й були щасливі і як потім довго розкошували на гроші, які він нам дав.

– Ти стільки всього бачила, – голос Жозефіни повниться заздрістю із дещицею благоговіння. – А ще така молода.

– Мені майже стільки ж років, скільки тобі.

Вона похитала головою.

– Ні, я – тисячолітня бабця, – на її вустах заграла добра мрійлива посмішка. – Я б теж хотіла подорожувати. Просто йти за сонцем, не думаючи про те, куди завтра приведе мене дорога.

– Мандрівне життя стомлює, повір мені, – м’яко сказала я. – І через якийсь час починає здаватися, що кожен новий край нічим не відрізняється від попереднього.

Вона із сумнівом подивилася на мене.

– Повір мені. Я знаю, що кажу.

Узагалі-то я лукавила. Кожний край самобутній, і повернення до міста, у якому ти жив колись, це те саме, що повернення до будинку старого друга. А от люди знеособлюються – ті самі обличчя в містах, за тисячі кілометрів одне від одного, ті самі вирази на них. Порожні ворожі погляди чиновників, цікаві погляди селян, нудні й плинні погляди туристів. Ті самі закохані, матері, жебраки, каліки, торговці, шанувальники спорту, діти, поліцейські, таксисти. І через якийсь час тебе починає мучити параноя – здається, начебто всі ці люди крадькома ідуть за тобою з міста в місто, в іншому одязі, з іншими обличчями, але по суті ті ж самі люди. Займаються своєю рутиною, а самі скоса позирають на нас, чужинців, незваних прибульців. Спочатку тебе розпирає почуття переваги. Ми – раса обраних, мандрівники. Адже ми бачили й відчували набагато більше, ніж вони, що задовольняються монотонним існуванням: сон – робота – сон, догляд за своїми акуратними садками, своїми однаковими заміськими котеджами й жалюгідними мріями. Ми через це навіть трохи нехтуємо ними. А потім приходить заздрість. Спочатку ми підсміюємося над собою. Щось кольнуло раптом і майже одразу зникло: як було побачиш жінку в парку, що схилилась вся над малям у візочку; аж світяться, але не від сонячного проміння. Потім заздрість дає про себе знати вдруге і втретє – двоє закоханих ідуть набережною, тримаючись за руки; от молоді співробітниці якоїсь фірми про щось весело сміються за столиком, підкріплюючись в обід кавою з круасанами… І незабаром оселяється в душі ниючий біль. Ні, кожний куточок на землі, куди б не завели тебе мандри, як був самобутнім, так і залишається. Це серце через якийсь час починає роз’їдати іржа. Дивишся вранці на себе в готельне дзеркало, а твоє обличчя начебто потьмяніло, затерлося від безлічі таких випадкових поглядів. До десятої простирадла будуть випрані, килим вичищений. Мандруючи, ми реєструємося в готелях під різними іменами. Ідемо по життю, не залишаючи слідів, не відкидаючи тіні. Як примари.

Із роздумів мене вивів владний стукіт у двері. Жозефіна підвелася, вдавлюючи кулаки у ребра. У її очах промайнув страх. Ми, звичайно, чекали на нього. Вечеря, бесіда – це все було вдаване, для самозаспокоєння. Я встала.

– Не хвилюйся. Я його не впущу.

Очі Жозефіни палають страхом.

– Я не стану з ним розмовляти, – тихо заявила вона. – Не можу.

– Поговорити, можливо, доведеться, – відповіла я. – Але боятися не треба. Крізь стіни він не проникне.

Вона посміхнулася тремтливою посмішкою.

– Я навіть голосу його чути не хочу. Ти не знаєш, який він. Почне говорити…

– Я чудово знаю, який він, – рішуче обірвала я її, прямуючи до неосвітленого торгівельного залу. – Що б ти не думала, він далеко не унікальний. Кочове життя вчить розбиратися в людях, а вони здебільшого мало чим відрізняються одне від одного.

– Просто я ненавиджу сцени, – пробурмотіла Жозефіна мені в спину. Я вже увімкнула світло. – І ненавиджу крики.

– Це ненадовго, – пообіцяла я, і ми знову почули стукіт. – Анук наллє тобі шоколаду.

Двері замкнені на ланцюжок. Я повісила його, коли ми приїхали, – внаслідок звички, придбаної у великих містах, де заходи безпеки не були зайвими, – хоча тут до цього дня в такій обережності не виникало потреби. Світло, що ллється з крамниці, падає на Муската, і я бачу, що його обличчя скривилося від люті.

– Моя дружина тут? – хрипить він п’яним голосом, видихаючи смердючий пивний перегар.

– Так, – вдаватись до хитрощів немає причин, треба одразу поставити його на місце. – Боюся, вона пішла від вас, месьє Мускат. Я запропонувала їй пожити в мене кілька днів, поки вона не визначить, як їй бути далі. Вирішила, що так буде краще, – намагаюся говорити безпристрасно, чемно. Тип людей, подібних до нього, добре мені відомий. Ми з мамою зустрічали їх тисячі раз, у тисячах різних місць. Мускат остовпіло витріщився на мене, а коли зміст сказаного дійшов до нього, він злостиво примружився й розвів руками, прикидаючись просто здивованим, готовим перевести все на жарт. Якусь мить він здається майже чарівним, але потім робить крок до дверей і обдає мене тухлятиною з рота – сумішшю пивних випарів, диму й недоброго гніву.

– Мадам Роше… – Голос у нього м’який, майже благальний. – Передайте моїй жирній корові, щоб вона негайно підвела свою дупу й виміталася на вулицю, поки я сам її не витяг. І якщо ти, грудасте стерво, станеш на моєму шляху… – Він загримів дверима. – Зніми ланцюга. – Він єлейно посміхається, а сам тхне гнівом, я здогадуюсь про це через запах, що невиразно нагадує отруйні хімікати. – Я сказав: зніми цього чортового ланцюга, поки я його не зірвав, – розлючений, він кричить жіночим голосом, верещить, як недорізана свиня. Я повільно й чітко ще раз пояснюю йому ситуацію. Він свариться й горлає від обурення. Кілька разів штовхнув двері з такою силою, аж петлі затремтіли.

– Якщо ви спробуєте вдертися до мого будинку, – спокійно кажу, – я дійду висновку, що ви – небезпечний зловмисник, і вдамся до відповідних заходів. У ящику кухонного стола я тримаю газовий балончик, який зазвичай носила із собою, коли мешкала в Парижі. Кілька разів мені доводилося застосовувати його. Дуже дієвий засіб.

Погроза дещо вгамувала його запал. Очевидно, він вважав, що залякування – це винятково його прерогатива.

– Ти не розумієш, – заскиглив Мускат. – Вона – моя дружина. Я кохаю її. Не знаю, що вона тобі казала, але…

– Що вона мені говорила, месьє, не має значення. Це її рішення. На вашому місці я припинила б скандалити й пішла додому.

– Хай тобі грець! – Його рот так близько до щілини, що до мене долітає фонтан його гарячої смердючої слини. – Це все ти, стерво, винувата. Ти навчила її маячні про емансипацію та інших нісенітниць, – верескливим фальцетом він став передражнювати Жозефіну. – Тільки й чуєш від неї: «Віана говорить це. Віана думає те». Нехай вийде на хвилину, подивимося, що вона сама скаже.

– Не думаю, що…

– Добре, – Жозефіна тихо наблизилася до мене й стала за спиною, тримаючи обома руками чашку із шоколадом, немов гріла руки. – Доведеться поговорити з ним, а то не піде.

Я подивилася на неї. Вигляд у неї спокійний, погляд просвітлів. Я кивнула:

– Що ж, давай.

Я відступила убік, і Жозефіна підійшла до дверей. Мускат знову почав щось ревіти, але вона перебила його напрочуд твердим рівним голосом:

– Полю, послухай мене. – Від несподіванки він замовк на півслові. – Іди. Мені більше нема чого сказати тобі. Ясно?

Вона тремтить, але голосом не видає свого хвилювання. Раптово відчувши гарячий приплив гордощів за Жозефіну, я стисла її плече. Близько хвилини Мускат мовчав, а коли знову заговорив, то вже догідливим тоном, хоча я, як і раніше, чую в його голосі гнів, що дзижчить, як перешкоди на лінії, котра передає далекий радіосигнал.

– Жозі, – вкрадливо мовить він. – Не дурій. Вийди, і ми все спокійно обговоримо. Ти є моя дружина, Жозі. Невже це не варто того, щоб спробувати зберегти наш шлюб?

Жозефіна труснула головою.

– Занадто пізно, Полю, – сказала вона, кладучи кінець розмові. – Вибач.

М’яко, але рішуче вона захряснула двері, і, хоча Мускат ще кілька хвилин рвався до шоколадні, поперемінно сварячись, благаючи й погрожуючи, навіть пускаючи сльозу в пориві сентиментальності й захоплення власною грою, вдруге ми йому не відчинили.

Опівночі я почула, як він кричить на вулиці. Потім у вікно вдарилася з глухим стукотом грудка болота, забруднивши чисте скло. Я встала, аби подивитися, що відбувається. Унизу на площі стояв Мускат, присадкуватий і злий, як гоблін. Руки сховані глибоко в кишені, з пояса штанів випирає кругле черевце. Очевидно, він п’яний.

– Ви не зможете ховатися там вічно! – Я побачила, як в одному з будинків за його спиною засвітилося вікно. – Однаково коли-небудь вийдете! І тоді, сучки, вже тоді я вам покажу! – Я машинально викинула в його бік пальці, обертаючи його злість на нього самого. Геть звідси, злий дух. Геть.

Цей рефлекс мені теж передався від матері. І все-таки, як не дивно, я одразу відчула себе в безпеці. Я повернулася до ліжка й ще довго лежала без сну, слухаючи тихий подих дочки й дивлячись на мінливу форму місяця в просвітах листя. Думаю, я знову намагалася ворожити, виглядаючи в рухливих візерунках якийсь знак, слово втіхи… Уночі, коли зовні на сторожі стоїть Чорний чоловік, а на церковній вежі скрипить пронизливо – крі-крі-і-і – флюгер, у подібні речі легше повірити. Але я нічого не побачила, нічого не відчула, і, коли нарешті задрімала, мені примарився Рейно. Із хрестом в одній руці, із сірниками – в іншій, він стояв у ногах лікарняного ліжка, на якому лежав якийсь старий.

24

9 березня. Неділя

Рано-вранці прийшла Арманда – переповісти останні плітки й випити шоколаду. У новому світлому солом’яному капелюшку, прикрашеному червоною стрічкою, вона виглядає свіжішою й бадьорішою, ніж минулого разу. На свій ціпок Арманда почепила червоний бантик, зробивши з нього вишуканий аксесуар, схожий на прапор, який символізує непокірливий дух його господині. Вона замовила chocolat viennois[39] зі шматком листкового торта з білого й чорного шоколаду й вилізла на табурет. Жозефіна, яка допомагала мені в крамниці, – вона погодилася пожити в нас кілька днів, поки не вирішить, як їй бути далі, – з острахом позирала на бабусю з кухні.

– Я чула, учора ввечері тут відбувся скандал, – із властивою їй прямотою почала Арманда. Її безцеремонність компенсувалася добротою, що йшла від її блискучих чорних очей. – Цей вилупок Мускат, кажуть, репетував і дебоширив.

Я стримано пояснила, що відбулося. Арманда слухала зі схвальним виразом.

– Я тільки дивуюся, що вона зволікала так довго. Давно треба було кинути його, – сказала вона, коли я закінчила свою розповідь. – Викапаний батько. І язиком так само меле. І руками. – Вона доброзичливо кивнула Жозефіні, яка стояла в отворі кухонних дверей з глечиком гарячого молока в одній руці. – Завжди знала, що коли-небудь ти опам’ятаєшся, дівчино. І не надумай тепер піддатися на будь-чиї умовляння. Не повертайся.

– Не турбуйтеся, – з посмішкою відповідала їй Жозефіна. – Не повернуся.

Сьогодні вранці у «Небесному мигдалі» набагато більше відвідувачів, ніж у першу неділю після нашого приїзду до Ланскне.

В обід з’явився Ґійом разом з Анук. У метушні останніх двох днів мені лише кілька разів привелося поговорити з ним, але тепер, коли він увійшов, я була вражена змінами, що відбулися в ньому. Він більше не здавався зіщуленим і змореним. Крок пружний, яскравий червоний шарф на шиї надає йому майже франтівського вигляду. Краєчком ока я помітила біля його ніг невиразну тінь. Пантуфль. Анук, безтурботно розмахуючи портфелем, промчала повз Ґійома й, пірнувши під прилавок, кинулася мені на шию.

– Maman! – протрубила вона мені у вухо. – Ґійом знайшов собаку!

Усе ще обіймаючи дочку, я повернулася до Ґійома. Той, зашарілий, стояв біля входу. Біля його ніг сидить в зворушливій позі маленький безпородний пес біло-коричневого забарвлення, зовсім щеня.

– Ш-ш-ш, Анук. Це не мій пес, – на обличчі Ґійома з’являються радість і ніяковість. – Він блукав біля Маро. Можливо, хтось хотів позбутися його.

Анук уже частувала щеня шматочками цукру.

– Його знайшов Ру, – пискнула вона. – Почув, як цуцик скиглить біля ріки. Він мені сам сказав.

– Он як? Ти бачила Ру?

Анук кивнула неуважно й стала лоскотати цуцика. Той з радісним гавкотом перекинувся на спину.

– Такий милий, – говорить Анук. – Ви його візьмете?

Ґійом сумно посміхнувся.

– Навряд чи, люба. Знаєш, після Чарлі…

– Але ж він загубився, йому нікуди більше…

– Певен, багато знайдеться людей, які захочуть дати притулок такому дивовижному щеняті. – Ґійом нахилився й лагідно потріпав пса за вуха. – Дружелюбне маля, життєрадісне.

– А як ви його будете кликати? – не вгаває Анук.

Ґійом хитає головою.

– Я не буду давати йому прізвисько, ma mie.[40] He думаю, що він затримається в мене надовго.

Анук кидає на мене сміхотливий погляд, і я хитаю головою, безмовно застерігаючи її.

– Я подумав, може, ви повісите оголошення у вашій вітрині, – каже Ґійом, всідаючись за прилавок. – Раптом знайдеться господар.

Я налила в чашку кавового шоколаду й подала йому із двома вафлями в шоколаді.

– Звичайно, – посміхнулася я.

Поглянувши на Ґійома хвилиною пізніше, я побачила, що цуцик вже сидить у нього на колінах і жує вафлі. Я перехопила погляд дочки. Вона підморгнула мені.

Нарсіс приніс мені кошик ендівію зі свого розсадника. Побачивши Жозефіну, він витяг з кишені букетик анемонів і вручив їй. «Щоб веселіше у вас тут було», – промурмотів він. Жозефіна почервоніла від задоволення й спробувала виразити свою вдячність. Збентежений Нарсіс грубувато відмовився від подяки, ледь зашарівшись, й почовгав геть.

Слідком за доброзичливими відвідувачами посунули просто цікаві жителі містечка. Під час ранкової служби поширили чутку, що Жозефіна Мускат переселилася до «Небесного мигдалю», і тому весь ранок ми не знали відбою від клієнтів. Прийшли Жолін Дру й Кароліна Клермон, обидві у весняних костюмах-двійках і шовкових шарфах, із запрошенням на доброчинне чаювання, що влаштовується у Вербну неділю. Арманда, побачивши дочку та її приятельку, задоволено захихотіла.

– Ба, так сьогодні в нас просто недільний парад мод! – вигукнула вона.

Каро з роздратуванням подивилася на матір.

– Узагалі-то, maman, тобі тут нема чого робити, – докірливо вимовила вона. – Чи ти забула, що сказав лікар?

– Я не забула, – відповіла Арманда. – Не розумію тільки, навіщо псувати мені ранок, нагадуючи про цю жалюгідну реальність. Не можете дочекатися моєї смерті?

Напудрені щоки Каро стали яскраво-червоними.

– Maman, як ти можеш так говорити…

– Не лізь не в свою справу й не почуєш того, що не подобається, – відчитала дочку Арманда, і Каро поквапилась ретируватися із шоколадні, ледь не розбиваючи підлогову плитку своїми гострими підборами.

Потім зазирнула Деніз Арнольд, запитала, чи не треба нам чогось з її крамниці.

– Я так, про всяк випадок цікавлюся, – пояснила вона з палаючими від цікавості очима. – У вас тепер гостя й усе таке.

Я запевнила її, що у випадку потреби ми знаємо, куди звернутися.

Слідком з’явилися Шарлотта Едуард, Лідія Перрен і Жорж Дюмулен. Одна вирішила заздалегідь купити подарунок на день народження, другій захотілося довідатися детальніше про свято шоколаду – яка оригінальна вигадка, мадам! – третій впустив гаманець десь біля церкви й запитував, чи не знаходила я його. Жозефіну я поставила за прилавок, пов’язавши їй один зі своїх чистих жовтих фартухів, щоб вона не забруднила одяг шоколадом, і вона поралася напрочуд добре. Сьогодні вона подбала про свою зовнішність. Червоний светр і чорна спідниця роблять її вигляд бездоганним, діловим; темне волосся акуратно укладене й перетягнуте стрічкою. Покупців вона, як і годиться, зустрічає привітною посмішкою, голову тримає високо, і, хоча погляд її в тривожному очікуванні час від часу звертається до дверей, навіть натяку немає на те, що вона боїться за себе або за свою репутацію.

– Сорому в тебе немає, – прошипіли Жолін Дру й Каро Клермон, коли вони вдвох квапливо залишали шоколадню. – Ні грама совісті. Як подумаю, що цьому бідоласі довелося витерпіти…

Жозефіна стояла спиною до залу, але я помітила, як вона вся напружилася. У шоколадні у цей час запала тиша, і тому слова Жолін пролунали чітко. Ґійом поспішив кашлянути, щоб заглушити їх, але я знала, що Жозефіна однаково почула.

Першою порушила тишу Арманда.

– Що ж, дівонько, – жваво проговорила вона, – вважай, що домоглася свого, коли ті двоє не схвалюють. Ласкаво просимо до табору дисидентів!

Жозефіна підозріливо глянула на бабусю й, переконавшись, що уїдливий жарт спрямований не на її адресу, засміялася – невимушено, безтурботно. Потім, здивована своєю реакцією, затулила рота рукою, немов хотіла переконатися, що це й справді вона сміялася. А потім й зовсім розреготалася. Інші підтримали її. Ми все ще дружно сміялися, коли дзвякнув дверний дзвіночок і до шоколадні тихо увійшов Рейно.

– Monsieur le curè. – Я помітила, як Жозефіна перемінилася на лиці, перш ніж побачила самого священика: у неї з’явився неприязний придуркуватий вираз. Її руки повернулися на своє звичне місце на шиї.

Рейно спокійно кивнув.

– Madame Мускат, – він наголосив на першому слові. – Я був дуже засмучений, не побачивши вас у церкві сьогодні вранці.

Жозефіна буркнула щось незрозуміле. Рейно ступив до прилавка, і вона стала боком, начебто збираючись сховатися в кухні. Але потім передумала й розвернулася до нього обличчям.

– Молодець, дівонько, – схвально прокоментувала Арманда. – Не дозволяй, щоб він морочив тобі голову своєю балаканиною. – Вона відкрито подивилася на Рейно й рішуче змахнула шматком торта в руці. – Дай цій дівчині спокій, Франсісе. Їй від тебе якщо щось і потрібно, то лишень благословення.

Рейно проігнорував її.

– Послухай мене, ma fille,[41] – поважним тоном звернувся він до Жозефіни. – Нам треба поговорити. – Його погляд метнувся до червоного саше-талісману, що висів біля дверей. – Але не тут.

Жозефіна похитала головою:

– Прошу вибачити, але я зайнята. Та й не хочу нічого чути від вас.

Губи Рейно вперто стиснуті.

– Тепер, як ніколи, тобі потрібна допомога церкви, – холодний швидкий погляд у мій бік. – Ти піддалася слабкості. Дозволила, щоб тебе ввели в оману. Шлюбна обітниця священна…

– Шлюбна обітниця священна? – глузливо урвала його Арманда. – Де ти відкопав цю нісенітницю? Хто-хто, а ти…

– Прошу вас, мадам Вуазен… – Нарешті в його невиразному голосі зазвучали хоч якісь інтонації, і він обдарував бабусю крижаним поглядом. – Я був би вам дуже вдячний, якби…

– Розмовляй, як тебе вчили батьки, – розлютилася Арманда. – Начебто картоплі до рота напхав. Хіба мати не пояснювала тобі, що нормальні люди так не говорять? – Вона пирхнула. – Усе обраного із себе вдаєш, га? Забув, які ми, у тій своїй модній школі?

Рейно напружився. Я буквально відчувала, як від нього хвилями йде напруга. Він помітно схуд за останні кілька тижнів, тьмяна шкіра на скронях напнута, як барабан, під загостреним підборіддям позначилися сухожилля. Рідке пряме пасмо волосся, що падає на чоло, надає йому облудного вигляду простодушності, але все інше в його зовнішності – лишень пиха та претензійність.

– Жозефіно, – тон у нього проникливий і наказовий, йому й слова проти не скажеш. Він поводиться так, начебто, крім них двох, у шоколадні нікого немає. – Я знаю, ти хочеш, щоб я допоміг тобі. Я розмовляв з Полем-Марі. Він каже, що ти перевтомилася. Каже…

Жозефіна труснула головою.

– Mon père, – тупуватий вираз зник з її обличчя, повернувся спокій. – Я знаю, ви бажаєте мені добра. Але я не зміню свого рішення.

– Але ж ти клялася перед вівтарем… – Рейно розхвилювався, з викривленим від невдоволення обличчям навис над прилавком, учепився руками в його поверхню, немов шукаючи опори. Ще один погляд нишком на яскраве саше біля дверей. – Я знаю, ти заплуталася. Тебе збили з пантелику. Якщо б тільки ми могли поговорити наодинці…

– Ні, – твердо сказала Жозефіна. – Я залишуся тут, з Віаною.

– І надовго? – він намагався вимовити це скептично, але голос видав його сум’яття. – Може, мадам Роше тобі й друг, але вона – ділова жінка. На ній крамниця, донька. Скільки часу вона зможе тримати чужу людину у своєму будинку? – Цей аргумент виявився більш дієвим. Жозефіна завагалася, у її очах знову з’явився сумнів. Мені цей вираз – недовіри, страху – добре знайомий. Занадто часто я бачила його на обличчі матері.

Нам ніхто не потрібний. Незабутній лютий шепіт у жаркому темному номері чергового безликого готелю. Навіщо нам хтось іще? Сміливі слова, а сльози, якщо вони й були, приховувала темрява. Але я відчувала, як вона, міцно притискаючи мене до себе під ковдрою, труситься ледь відчутним дрібним тремтінням, немов її зсередини роз’їдає лихоманка. Ймовірно, тому вона тікала від них – від добрих чоловіків і жінок, котрі пропонували їй свою дружбу, любов, співчуття. Ми були заражені, просочені недовірою, яка відгонила гордістю, – останнім притулком вигнанців.

– Я запропонувала Жозефіні роботу в шоколадні, – втрутилася я із привітною стриманістю в голосі. – Мені знадобиться допомога, щоб організувати свято шоколаду на Великдень.

Нарешті маска незворушності зійшла з обличчя Рейно; воно дихало відвертою ненавистю.

– Я навчу її основним вмінням для приготування шоколаду, – провадила я. – Вона замінить мене за прилавком, поки я пораюся на кухні. – Жозефіна дивилася на мене широко розплющеними від подиву очима. Я підморгнула їй. – Приставши на мою пропозицію, вона робить мені велику послугу. І я певна, гроші їй не завадять, – додала я рівним голосом. – Щодо проживання… – звернулася я безпосередньо до Жозефіни, відкрито дивлячись їй в обличчя. – Жозефіно, ти можеш залишатися тут стільки, скільки захочеш. Ми будемо тільки раді.

Арманда весело засміялась.

– Як бачиш, mon père, – з радістю в голосі заявила вона, – ти даремно витрачаєш свій коштовний час. Усе чудово залагодилося без тебе. – Вона ковтнула шоколаду, своєї гріховної насолоди. – Чудовий напій. Дуже рекомендую. А то ти маєш поганий вигляд, Франсісе. Мабуть, усе вином церковним причащаєшся?

Він відповів їй посмішкою, схожою на стиснутий кулак.

– Дуже дотепно, мадам. Я радий, що ви не втратили почуття гумору, – із цими словами він різко розвернувся на підборах, кивнув відвідувачам, уривчасто кинув: «Messieurs – dames» і вийшов, карбуючи крок, немов увічливий нацист у поганому фільмі про війну.

25

10 березня. Понеділок

Я вийшов з крамниці під їхній сміх, який летів мені навздогін, немов зграя крикливих птахів. Від запаху шоколаду, як і від власного гніву, я відчував неприродну легкість у голові, перебував у стані ейфорії. Ми мали рацію, père. Це служить нам повним виправданням. Посягнувши на три найважливіші для нас сфери – парафію, релігійні звичаї і найсвятіше з усіх церковних свят, – вона нарешті показала своє справжнє обличчя. Її згубний вплив швидко зростає; вона заволоділа вже десятком, двома десятками легкодухих розумів. Сьогодні вранці на цвинтарі я побачив першу кульбабу, що вклинилася в п’ятачок за надгробком. Стебло товсте, як палець. Отож, вона уже пустила коріння, проникла глибоко під кам’яну плиту. Її вже не викорчувати. За тиждень вона виросте знову, ще міцніша і стійкіша. Уранці на проповіді я зустрів Муската, хоча на сповідь він не залишився. Вигляд у нього змарнілий і злий; здається, начебто святковий одяг затісний для нього. Він важко переживає відхід дружини. Вийшовши з chocolaterie, я побачив, що він уже чекає на мене, димлячи цигаркою біля маленької арки поблизу головного входу.

– Ну що, père?

– Я розмовляв з вашою дружиною.

– Коли вона повернеться додому?

– Не хотілося б обнадіювати вас, – м’яко відповів я, хитаючи головою.

– Уперта корова! – Він кинув цигарку на землю й розтер її підбором. – Прошу пробачення за лихослів’я, père, але на інше вона не заслуговує. Як подумаю, чим я пожертвував заради цієї нікчемної стерви… Скільки грошей на неї витратив…

– Вона теж чимало натерпілася, – наголосив я, натякаючи на його кількаразові зізнання в сповідальні.

Мускат пересмикнув плечима.

– Я й не кажу, що я янгол. Знаю свої слабкості. Але скажіть мені, père, – він благально розвів руками, – хіба в мене немає на те підстав? Щоранку прокидаюся й бачу її тупу пику. Повсякчас знаходжу в неї в кишенях украдені на ринку речі: помаду, парфуми, прикраси. Як не з’явлюся в церкві, усі на мене дивляться й сміються. Га? – Він тріумфально глянув на мене. – Га, père? Хіба я не тягну свій хрест?

Усе це я чув і раніше. Нечупара, нетяма, злодійка, ледарка, у хаті нічого не робить. Та це не мені судити. Моя роль – запропонувати пораду й дати розраду. І все-таки він мені огидний своїми виправданнями й своєю переконаністю в тому, що, якби не вона, він досяг би в житті набагато більшого.

– Наше завдання – не розбиратися, хто більше винуватий, – з докором зазначив я. – Ми повинні спробувати врятувати твій шлюб.

Мускат миттєво стушувався.

– Вибачте, père. Я… мені не слід було так говорити, – прикидаючись щирим, він оголив у посмішці жовті, як стара слонова кістка, зуби. – Не думайте, начебто вона мені байдужа, père. Я ж хочу, щоб вона повернулася, так?

Зрозуміло. Щоб було кому готувати для нього, прасувати його одяг, працювати в його кав’ярні. І щоб довести своїм приятелям, що Поль-Марі Мускат нікому, ні єдиній живій душі, не дозволить виставити себе дурнем. Мені огидне його лицемірство. Однак повернути її до родинного гніздечка треба. У цьому принаймні я з ним згодний. Але зовсім з інших причин.

– Такими ідіотськими способами, які обрав ти, Мускате, – різко сказав я, – дружин не повертають.

Він обурився:

– Я не бачу необхідності…

– Не будь дурнем.

Боже, père, яке ж потрібно терпіння з такими людьми?

– Погрози, лайка, ганебний п’яний дебош учора вночі? Думаєш, цим можна чогось досягти?

– А що, я подякувати їй мав? – не здавався він. – Усі тепер тільки й пліткують про те, що мене кинула дружина. А ця нахабна сучка Роше… – Його злісні очі зіщулилися за скельцями окулярів у тонкій металевій оправі. – Так їй і треба, якщо щось трапиться з її писаною шоколаднею, – рішуче заявив він. – Назавжди позбудемося цієї стерви.

Я пильно подивився на нього:

– Он як?

Він висловлював уголос майже мої власні думки, mon père. Нехай допоможе мені Бог, але коли я дивився на судно, що палало… Варварський захват, що сповнив мене, не був гідний мого покликання; я не мав відчувати таких поганських почуттів. І я боровся з ними, père, чавив їх у собі в досвітні години, викорчовував, але вони, як кульбаби, знову проростали, зміцнюючись у душі своїми чіпкими корінцями. Напевно, тому – тому що я розумів – я відповів йому різкіше, ніж збирався.

– Що ти задумав, Мускате?

Він щось пробурмотів собі під ніс.

– Імовірно, пожежа? «Випадкове» загоряння? – Мене розпирав гнів. Я відчував у роті його металевий і одночасно солодкувато-гнилий присмак. – Як та пожежа, що позбавила нас циган?

Він самовдоволено посміхнувся.

– Може бути. Деякі із цих старих будинків готові спалахнути самі собою.

– А тепер послухай мене. – Мене раптом охопив жах від думки про те, що моє мовчання в той вечір він мав за схвалення. – Якщо я тільки подумаю, запідозрю, – поза сповідальнею, – що ти сотворив щось подібне… Якщо щось трапиться із цією крамницею… – Я взяв його за плече, впиваючись пальцями в м’ясисту плоть.

Мускат ображено набундючився.

– Але, père… ви ж самі сказали, що…

– Я нічого не казав! – мій голос розсипчастою луною – та-та-та – прокотився площею, і я поспішив стишити тон. – Безумовно, я ніколи й не мав на увазі, щоб ти… – Я прокашлявся, тому що в горлі раптово зібралося мокротиння. – Ми живемо не в середньовіччі, Мускате, – відрубав я. – Ніхто не має права тлумачити закони Господа нашого на догоду особистим інтересам. Так само як і державні, – поважно додав я, дивлячись йому в обличчя. Білки в куточках його очей були такі ж жовті, як і зуби. – Сподіваюся, ми розуміємо один одного?

– Так, mon père, – з натугою відповів він.

– Отож: якщо що-небудь трапиться, Мускате, хоч що-небудь – вікно розіб’ється, щось загориться – будь-яка неприємність…

Я вищий за нього на цілу голову. Я молодший за нього, здоровіший. Він щулиться, інстинктивно реагуючи на погрозу фізичного насильства. Я трохи штовхнув його, і він спиною наштовхнувся на кам’яну стіну. Я ледь стримую свій гнів. Як він посмів – як він посмів! – взяти на себе мою роль, père? Жалюгідна істота. Поставив мене в таке становище, що я мушу офіційно захищати жінку, яку вважаю за ворога. Зусиллям волі я опановую себе.

– Тримайся подалі від цієї крамниці, Мускате. Якщо щось і доведеться почати, я це зроблю сам. Ясно?

– Так, père, – уже не так сміливо відповідає він, нарешті остудивши свій запал.

– Я сам усе владнаю.

Три тижні до її свята шоколаду. Це все, що мені залишилося. Три тижні на те, щоб придумати, як нейтралізувати її вплив. У своїх проповідях я засуджую її, але тим самим тільки накликаю сміх на себе. Шоколад, кажуть мені, не має жодного стосунку до моралі. Навіть Клермони вважають, що я здійняв галас через дрібницю. Вона з дурною манірною посмішкою й удаваним співчуттям на обличчі безперестану зауважує мені, що у мене перевтомлений вигляд, він відверто глузує. А сама Віана Роше зовсім не звертає уваги на мої зусилля. Причому вона навіть не прагне асимілюватися в нашому суспільстві. Навпаки, усіляко підкреслює свою окремішність. Вигукує до мене зухвалі привітання через усю площу, заохочує ексцентричність таких, як Арманда, і шаленство дітей, котрі ходять за нею як хвостики. Вона виділяється навіть у натовпі. Якщо всі розважливо крокують вулицею, то вона обов’язково біжить. Впадають в око її волосся, її одяг, що незмінно майорить на вітрі. Усе її вбрання божевільних кольорів – жовтогаряче, у горошок, у квіточку. У світі дикої природи папуга, який затесався до зграї горобців, дуже скоро був би роздертий за своє яскраве оперення, а до неї всі ставляться із симпатією, навіть із замилуванням. Те, що звичайно викликає докір, у її виконанні сприймається без осуду, й тільки тому, що вона – Віана. Навіть Клермон не може встояти перед її чарами, а ворожість, яку демонструє його дружина, не має нічого спільного з моральними цінностями – це звичайна заздрість, що робить Каро мало честі. Віана Роше принаймні не лицемірка, яка використовує слово Господа для зміцнення свого становища в суспільстві. Однак сама думка про те, що я симпатизую цій жінці (як воно і є насправді, а це мені, як священикові, не вільно), досить небезпечна для мене. Я не маю права любити або ненавидіти. Гнів і прихильність для мене однаково неприйнятні. Я повинен зберігати неупередженість – заради своєї пастви й церкви. Ось моє кредо.

26

12 березня. Середа

Дні минали, але Мускат наразі не потрапляв нам на очі. Жозефіна, яка спочатку не залишала стін «Небесного мигдалю», а тепер погоджувалася дійти без мого супроводу до пекарні або квіткової крамниці, яка стояла на іншому боці площі. Оскільки вона відмовилася вертатися за своїми речами до кав’ярні «Республіка», я позичила їй дещо зі свого одягу. Сьогодні на ній синій светр і квітчастий саронг,[42] і в цьому убранні вона посвіжіла і гарненька. За тих кілька днів, що Жозефіна живе в мене, вона змінилася до невпізнання. З її обличчя зник вираз глухої ворожості, зникла сторожкість у манерах. Вона здається вищою, стрункішою, перестала горбитися й кутатися в кілька шарів одягу, що надавали ваги та кремезності її фігурі. Жозефіна підмінює мене за прилавком, коли я працюю на кухні, і я вже навчила її відбирати й змішувати різні сорти шоколаду, готувати найпростіші види праліне. У Жозефіни вмілі, майстерні руки. Я зі сміхом нагадую їй про те, як вона продемонструвала вправність рук у той перший свій візит до шоколадні. Вона червоніє.

– Я б у житті нічого в тебе не вкрала! – зі зворушливою щирістю обурюється вона. – Віано, невже ти думаєш…

– Звісно ж ні.

– Знаєш, я…

– Звичайно.

Жозефіна швидко заприятелювала з Армандою, хоча колись вони були ледь знайомі. Бабуся тепер навідується до нас щодня – просто поговорити або купити пакетик улюблених абрикосових трюфелів. Найчастіше вона приходить разом з Ґійомом, який теж став завсідником шоколадні. Сьогодні тут був і Люк. Утрьох вони замовили по чашці шоколаду з еклерами й сіли в кутку зали. До мене час від часу долинали їхній сміх та вигуки.

Перед закриттям з’явився Ру. Переступив поріг шоколадні сторожко й несміливо. Після пожежі я вперше побачила його зблизька й була вражена змінами, що відбулися. Він схуд, волосся гладенько зачесане назад, обличчя похмуре й невиразне. Одна долоня обмотана брудним бинтом. Шкіра обличчя з одного боку лущиться, як після сонячного опіку.

Побачивши Жозефіну, Ру засмутився.

– Вибачте. Я думав, тут Віана… – Він різко розвернувся, збираючись піти.

– Почекайте, прошу вас. Вона на кухні, – почавши працювати в шоколадні, Жозефіна стала більш розкутою, але зараз вона ледь вимовляла слова – можливо, її налякав вигляд Ру.

Той тупцював на місці.

– Ви ж із кав’ярні, – нарешті вимовив він. – Ви…

– Жозефіна Бонні, – перебила вона його. – Я тепер живу тут.

– О.

Я саме входила до зали й помітила, що його світлі очі з цікавістю дивляться на неї. Однак він утримався від подальших розпитів, і Жозефіна поспішила до кухні.

– Дуже рада, що ти прийшов, Ру, – прямо сказала я йому. – У мене до тебе прохання.

– О?

Один звук у його вустах може бути дуже змістовним. Цей виражав увічливе здивування й підозріливість. Ру нагадував наїжачену кішку, готову випустити пазурі.

– Мені необхідно дещо зробити вдома, і я подумала, може, ти погодишся… – я підшукую потрібні слова, тому що він, знаю, одразу відкине мою пропозицію, якщо вирішить, що я роблю йому ласку.

– До нашої спільної приятельки Арманди, наскільки я розумію, це не має жодного стосунку, еге ж? – у його безтурботному голосі звучить суворість. Він обернувся туди, де сиділи Арманда та її співрозмовники, і уїдливо крикнув їй: – Що, знову займаємося таємною доброчинністю? – Потім знову повернув до мене своє кам’яне обличчя. – Я прийшов сюди не роботу випрохувати. Просто хотів запитати, може, ти бачила кого біля мого судна в ту ніч.

Я похитала головою:

– Мені дуже шкода, Ру, але я нікого не помітила.

– Що ж, добре, – він зробив крок у бік дверей. – Спасибі.

– Почекай… – окликнула я його. – Випий хоча б чогось.

– Іншим разом, – уривчасто, майже грубо відмовився він. Я почувала, що йому хочеться хоч на комусь зірвати свою злість.

– Ми, як і раніше, твої друзі, – сказала я, коли він уже був біля виходу. – І Арманда, і Люк, і я. Не пручайся. Ми ж хочемо тобі допомогти.

Ру різко розвернувся – обличчя похмуре, замість очей – щілинки.

– Затямте раз і назавжди, ви усі, – його тихий голос повний ненависті, акцент настільки сильний, що слова ледь можна розібрати. – Я не бідую. Мені взагалі не слід з вами зв’язуватися. А затримався я тут тільки тому, що хотів з’ясувати, хто підпалив моє судно.

Він прочинив двері й вивалився на вулицю під сердитий передзвін бубонців.

Ми перезирнулися.

– Руді – вони і є руді, – з серцем промовила Арманда. – Уперті, як віслюки.

Жозефіна остовпіла.

– Яка жахлива людина, – нарешті промовила вона. – Начебто це ти підпалила його судно. Яке він має право так розмовляти з тобою?

Я знизала плечима.

– Його мучать безпорадність і гнів, і він не знає, кого звинуватити, – м’яко пояснила я їй. – Цілком природна реакція. До того ж він думає, що ми пропонуємо йому допомогу з жалю.

– Просто я ненавиджу сцени, – сказала Жозефіна, і я зрозуміла, що вона думає про чоловіка. – Слава богу, що він пішов. Вважаєш, він тепер поїде з Ланскне?

– Навряд чи, – відповіла я, хитаючи головою. – Та й куди йому їхати?

27

13 березня. Четвер

Учора після обіду я ходила до Маро, щоб поговорити з Ру, але з таким самим успіхом, що й минулого разу. Занедбаний будинок, у якому він ночував, був замкнений ізсередини, віконниці зачинені. Я одразу уявила, як він сидить у темряві наодинці зі своїм гнівом, немов загнаний звір. Я покликала його. Він, напевно, мене почув, але не відгукнувся. Я хотіла залишити йому записку в дверях, але передумала. Захоче – сам прийде. Анук пішла зі мною, прихопивши паперовий кораблик, який я зробила для неї з журнальної обкладинки. Поки я стояла біля будинку Ру, вона пускала у річці кораблика, довгим гнучким прутом притримуючи його поблизу берега. Не дочекавшись відповіді від Ру, я повернулася до «Небесного мигдалю», де Жозефіна вже почала готувати шоколадну масу на наступний тиждень, а дочка залишилася на березі.

– Остерігайся крокодилів, – серйозно сказала я їй.

Анук глянула на мене з-під жовтого берета, блиснула посмішкою й, тримаючи в одній руці прута, в іншій – свою трубу, заходилася видувати голосні немелодійні звуки, перескакуючи з ноги на ногу.

– Крокодили! На нас напали крокодили! – кричала вона. – Гармати до бою!

– Обережно, не впади у воду, – попередила я її.

Анук послала мені щирий повітряний поцілунок і повернулася до свого заняття. Коли я подивилася на неї з вершини пагорба, вона вже закидала крокодилів грудками бруду. До мене донеслося віддалене гудіння її труби – паа-па-раа! – яке перебивалося криками – прашш! прум! Бій тривав.

Мене охопила хвиля ніжності – дивне відчуття, що дотепер не перестає дивувати. Якщо сильно примружитися до сонця, що посилає мені в очі низькі косі промені, то й справді можна побачити гарматні спалахи й крокодилів – довгі коричневі тіні, що вистрибують з води. Анук гасає між будинками, сяючи червоною курткою й жовтим беретом, і у відблисках її яскравого одягу я дійсно розрізняю ледь помітні обриси звірів, що її атакують. Раптово вона зупиняється, повертається, махає мені і з пронизливим лементом: «Я люблю тебе!» знову береться за своє серйозне заняття.

Після обіду ми припинили обслуговування, і всю другу половину дня удвох з Жозефіною трудилися, не покладаючи рук, щоб наробити порцію праліне й трюфелів, якої вистачило б для продажу до кінця тижня. Я вже почала готувати великодні ласощі, а Жозефіна навчилася мистецьки прикрашати фігурки звірів і пакувати їх у коробочки, перев’язані різнобарвними стрічками. Запаси готової продукції ми виносимо в підвал – ідеальне місце для зберігання шоколаду. Там темно, сухо й холодно, але не так, як у холодильнику, де шоколад зазвичай вкривається білим нальотом. У підвалі вистачає місця й для солодощів, якими ми торгуємо, і для продуктів домашнього користування. Під ногами старі плити, прохолодні й рівні, відшліфовані часом до дубового відтінку. На стелі – одна-єдина лампочка. У нижній частині підвальних дверей, витесаних з необробленої соснової деревини, вирізаний отвір для кішки, що колись жила тут. Навіть Анук подобається цей підвал, де повітря просочене столітнім ароматом каменю й вина. Підлогу й білені стіни вона розфарбувала паличками кольорової крейди – намалювала тварин, замки, птахів і зірки.

Арманда з Люком затрималися в шоколадні – поговорили трохи, потім пішли разом. Тепер вони зустрічаються частіше й не завжди в «Небесному мигдалі». Люк зізнався мені, що минулого тижня двічі відвідував бабусю в неї вдома й щоразу по годині порався у саду.

– Тепер, коли б-будинок відремонтований, вона хоче р-розбити в саду клумбу, – серйозно сказав він. – А сама вже не може копати так, як раніше. Каже, хоче, щоб цього року в неї замість бур’янів росли к-квіти.

Учора він приніс їй ящик розсади від Нарсіса й висадив її у скопаний ґрунт біля однієї зі стін будинку Арманди.

– Посадив л-лаванду, первоцвіт, тюльпани, нарциси, – пояснив Люк. – Їй більше подобаються яскраві квіти, із сильним ароматом. Вона стала гірше бачити, тому я приготував також бузок, лакфіоль, рокитник – загалом, такі рослини, які вона помітить. – Він сором’язливо посміхнувся. – Я хочу їх посадити перед її днем народження.

Я запитала, коли в Арманди день народження.

– Двадцять восьмого березня, – відповів хлопчик. – Їй буде вісімдесят один. Я вже підшукав п-подарунок.

– Он як?

Він кивнув.

– Напевно, куплю їй ш-шовкову комбінацію, – тон у нього збентежений. – Вона любить гарну спідню білизну.

Придушивши посмішку, я сказала, що він вибрав чудовий подарунок.

– Доведеться з’їздити до Ажена, – заклопотано провадив він. – А потім сховати подарунок від мами, а то вона скандал закотить. – Він раптом посміхнувся. – Давайте влаштуємо для неї вечірку? Привітаємо її зі вступом до нового десятиліття.

– Треба б запитати, що вона сама думає із цього приводу, – порадила я.

О четвертій годині додому повернулася Анук – втомлена, задоволена й по вуха в грязюці. Я зробила ванну, зняла з неї брудний одяг і занурила в гарячу воду з медовим ароматом. Поки я купала дочку, Жозефіна заварила чай з лимоном, і потім ми всі разом сіли полуднувати шоколадним пирогом, здобними булочками з ожиновим джемом і великими солодкими абрикосами з теплиці Нарсіса. Жозефіна, замислившись, крутила на долоні абрикос.

– Я все думаю про цього чоловіка, – нарешті промовила вона. – Про того, що ранком приходив.

– Ру.

Вона кивнула.

– Його судно згоріло… – непевно вимовила вона. – Ти думаєш, це не був нещасний випадок, так?

– Він вважає, що ні. Каже, що там пахло бензином.

– По-твоєму, як би він вчинив, якщо б знайшов… – І далі із зусиллям у голосі: – Винуватця?

Я знизала плечима:

– Й гадки не маю. Чому ти запитуєш, Жозефіно? Тобі відомо, хто це зробив?

– Ні, – квапливо відповіла вона. – Але якби хтось знав… і сховав… – її голос затремтів. – Він… я маю на увазі… що він…

Я подивилася на неї. Уникаючи мого погляду, вона неуважно качала по долоні абрикос. Раптово я вловила тінь її думок.

– Ти знаєш, чиїх це рук справа, вірно?

– Ні.

– Послухай, Жозефіно, якщо тобі щось відомо…

– Я нічого не знаю, – категорично заявила вона. – Хотіла б знати, але не знаю.

– Не хвилюйся. Тебе ніхто ні в чому не звинувачує, – лагідно промовила я.

– Я нічого не знаю! – верескливо повторила вона. – Правда, не знаю. І потім, він же однаково їде. Він сам сказав. Він нетутешній і взагалі даремно сюди приїхав, і… – Вона обірвала фразу, голосно клацнувши зубами.

– А я бачила його сьогодні, – доповіла Анук з набитим ротом; вона жувала булку. – І будинок його бачила.

Я із цікавістю подивилася на дочку.

– Він з тобою розмовляв?

Вона енергійно кивнула:

– Звичайно. Він сказав, що наступного разу зробить мені справжній корабель, з дерева, яке не тоне. Якщо які-небудь вилупки і його теж не спалять, – Анук дуже точно передає акцент Ру, вимовляє його слова з тими уривчастими інтонаціями.

Я відвернулася, щоб сховати посмішку.

– У нього вдома холодно, – казала далі Анук. – Прямо на середині килима пічка. Він сказав, що я можу приходити до нього, коли захочу. О… – З винуватим виразом вона затулила рот долонею. – Він сказав, щоб тільки я тобі нічого не говорила, – вона театрально зітхнула. – А я проговорилася, maman. Так?

Я зі сміхом обійняла доньку.

– Так.

У Жозефіни вигляд був стривожений.

– Не треба ходити до того будинку! – схвильовано вигукнула вона. – Ти ж не знаєш цю людину, Анук. Раптом він ґвалтівник.

– Гадаю, їй нічого не загрожує, – я підморгнула Анук. – Поки вона про все мені розповідає.

Анук у відповідь теж мені підморгнула.

Сьогодні ховали одну з мешканок «Мімоз», притулку для людей похилого віку, розташованого нижче за течією, через що відвідувачів у нас було мало – народ не заходив чи то зі страху, чи то з поваги до померлої. Від Клотильди з квіткової крамниці я довідалася, що померла бабуся дев’яноста чотирьох років, родичка покійної дружини Нарсіса. Я побачила Нарсіса, який віддав єдину данину сумній події – зав’язав чорну краватку під старий твідовий піджак – і Рейно в звичнім чорно-білім вбранні священика. Прямий, як ціпок, він стояв на вході до церкви з хрестом в одній руці; другу він простягнув у гостинному жесті, запрошуючи досередини всіх, хто прийшов провести нещасну в останню путь. Таких виявилося небагато. Може, з десяток бабусь, усі мені незнайомі. Деякі пухкенькі, схожі на чубатих пташок, як Арманда, інші – усохлі, майже прозорі від старості, одна сидить в інваліднім візку, який штовхає білява медсестра. Усі в чорному – у чорних панчохах, у чорних капелюшках або хустках. Хтось у рукавичках, інші притискають свої бліді скорчені руки до пласких грудей, немов незайманки на картинах Грюневальда. Пихкаючи від втоми, вони компактною маленькою групкою направлялися до церкви св. Ієроніма. Я бачила головним чином їхні пригнуті голови, іноді чиїсь похмурі обличчя з блискучими чорними очима, що підозріливо косували на мене з безпечної відстані, а медсестра, авторитетна й діяльна, упевнено керувала ходою, котячи перед собою інвалідний візок. Бабуся, котра сиділа в ньому, тримала в одній руці молитовник і, коли вони входили до церкви, заспівала високим нявкаючим голоском. Інші мовчали й, перш ніж зникнути в темряві храму, кивали Рейно, а деякі також вручали йому записки в чорних рамочках, щоб він прочитав їх під час богослужіння. Єдиний на все містечко катафалк прибув із запізненням. Усередині – оббита чорним труна із самотнім букетиком. Сумовито озвався дзвін. Очікуючи відвідувачів у порожній крамниці, я почула звуки органа – кілька невиразних неструнких нот, схожих на камінчики, що шубовснули у колодязь.

Жозефіна, яка саме вирушила на кухню за меренгами із шоколадним кремом, тихо увійшла до зали і промовила здригнувшись:

– Просто жах якийсь.

Я згадала нью-йоркський крематорій, голосний орган, що виконував токату Баха, дешеву блискучу урну, запах лаку й квітів. Священик неправильно вимовив ім’я матері – Джин Рошер. Церемонія тривала не більше десяти хвилин.

– Смерть потрібно зустрічати як свято, – говорила вона мені. – Як день народження. Я хочу злетіти, як ракета, коли настане моя година, і розсипатися в колі зірок під захоплене «ах» натовпу.

Я розвіяла її прах над гаванню увечері четвертого липня. Гримів салют, з пірса злітали «бомби з вишнями», торгували цукровою ватою, повітря повнилося запахами паленого кордиту,[43] гарячих сосисок у тісті, смаженої цибулі й ледь уловимим смородом зогнилого сміття, що піднімався від води. Це була Америка, про яку вона мріяла. Країна-свято, країна-розвага. Блищать неонові вогні, грає музика, люди співають і штовхаються – сентиментальний дешевий шик, який вона любила. Я дочекалася найяскравішої частини вистави й, коли небо вибухнуло різнокольоровими барвами, висипала на вітер її попіл, і пластівці пороху, повільно кружляючи і осідаючи в повітрі, мерехтіли синьо-біло-червоними іскорками. Я хотіла би сказати щось, але все вже давно було сказано.

– Просто жах якийсь, – повторила Жозефіна. – Ненавиджу похорони. Ніколи на них не ходжу.

Я промовчала. Дивлячись на тиху площу, я слухала орган. Принаймні грали не токату. Помічники трунаря внесли труну в церкву. Здавалося, вона дуже легка – судячи з того, як вони швидко, без належної шанобливої повільності крокували по бруківці.

– Погано, що ми так близько до церкви, – з нервозністю в голосі промовила Жозефіна. – Я взагалі ні про що думати не можу, коли бачу таке.

– У Китаї люди на похорон вдягаються в біле, – стала розповідати я. – І дарують один одному подарунки в яскравих червоних пакунках, на щастя. Улаштовують феєрверки. Спілкуються, сміються, танцюють і плачуть. А наприкінці всі по черзі стрибають через вугілля похоронного багаття, благословляючи дим.

Жозефіна із цікавістю подивилася на мене.

– Ти там жила також?

– Ні, – хитнула я головою. – Але в Нью-Йорку ми знали багато китайців. Для них смерть – прославляння життя покійного.

На обличчі Жозефіни відбився сумнів.

– Не уявляю, як можна прославляти смерть, – нарешті сказала вона.

– А вони не смерть прославляють. Життя, – пояснила я. – Від початку до кінця. Навіть його сумне завершення. – Я зняла з гарячої решітки глечика з шоколадом і наповнила два келихи, а за деякий час принесла з кухні дві меренги, досі теплі й липкі під шоколадною оболонкою, прикрасила їх збитими вершками й горіховою крихтою і поклала на дві тарілочки.

– Мені здається, не можна зараз їсти. Гріх, мабуть, – сказала Жозефіна, але я помітила, що вона однаково все з’їла.

Час наближався до полудня, коли учасники похорону нарешті почали виходити із церкви. Вид у всіх приголомшений, усі мружаться від яскравого сонячного світла. Перекусивши шоколадом з меренгою, ми трохи повеселішали. У дверях церкви знову з’явився Рейно, бабусі сіли в маленький автобус із написом «Мімози», виведеним яскравою жовтою фарбою, і площа знову набула свого звичайного вигляду. Провівши жалобну процесію, до шоколадні прийшов Нарсіс, мокрий від поту, у застебнутій наглухо сорочці. Коли я висловила йому співчуття, він знизав плечима.

– А я й не знав її, – байдуже сказав він. – Двоюрідна бабуся моєї дружини. Потрапила до богадільні двадцять років тому. Зовсім з глузду з’їхала.

Богадільня. Я помітила, як Жозефіна скривилася. Так, «Мімози» – це всього лише гарна назва, якою нарекли притулок, куди приходять помирати. Нарсіс просто дотримувався умовностей. Його родички давно вже не існувало.

Я налила йому шоколаду, чорного і гіркувато-солодкого.

– А пирога не бажаєте? – запропонувала я.

– Узагалі-то я в жалобі, – похмуро відповів він, покумекавши хвилину. – А що за пиріг?

– Баварський, з карамельною глазур’ю.

– Ну, хіба що маленький шматочок.

Жозефіна дивилася у вікно на порожню площу.

– Той чоловік знову тут, – помітила вона. – З Маро. Підійшов до церкви.

Я визирнула на вулицю. Ру стояв біля бічного входу до церкви. Він був схвильований, нервово переступав з ноги на ногу, міцно обхопивши себе руками, начебто намагався зігрітися.

Щось трапилося. Раптово мене охопила тверда, панічна впевненість у тому, що відбулося щось жахливе. Ру раптом різко розвернувся й швидко покрокував до «Небесного мигдалю». Він майже влетів до шоколадні й застиг у дверях з похиленою головою, винуватий і нещасний.

– Арманда! – випалив він. – Здається, я вбив її.

Ми в німому подиві дивилися на нього. Він безпомічно розвів руками, немов відганяючи погані думки.

– Я хотів викликати священика, а телефона в неї вдома немає, і я подумав, може, він… – Ру різко замовчав. Від хвилювання його акцент посилився, так що здалося, начебто він сипле незрозумілими іноземними словами, мовить якоюсь дивною говіркою з гортанними звуками, яку можна прийняти за арабську, або іспанську, або верлан,[44] або загадкову суміш усіх трьох.

– Я бачив, що вона… вона попросила мене підійти до холодильника… там лежали ліки… – Він знову перервався, не впоравшись із хвилюванням, що наростало. – Я не торкався її. Я не став би… – Слова ледве сходили з його язика. Він спльовував їх, немов зламані зуби. – Вони скажуть, я накинувся на неї. Хотів украсти її гроші. Це неправда. Я дав їй трохи бренді, і вона просто…

Він замовк. Я бачила, що він намагається опанувати себе.

– Так, заспокойся, – рівно сказала я. – Решту розповіси дорогою. Жозефіна залишиться в крамниці. Нарсіс викличе лікаря.

– Я туди не повернуся, – уперся Ру. – Я вже зробив, що міг. Не хочу…

Я схопила його за руку й потягла за собою.

– Ми не маємо часу. Мені потрібна твоя допомога.

– Вони скажуть, що це я винний. Поліція…

– Ти потрібний Арманді. Ходімо, швидко!

По дорозі до Маро він мені повідав те, що відбулося. Ру, страждаючи від мук сумління за свій учорашній спалах у «Мигдалі», помітив, що двері будинку Арманди відчинені, вирішив зайти й побачив, що бабуся сидить у кріслі-гойдалці в напівпритомному стані. Йому вдалося привести її до тями настільки, що вона зуміла вимовити кілька слів. «Ліки… холодильник…» На холодильнику стояла пляшка бренді. Ру наповнив склянку й влив їй до рота кілька ковтків.

– А вона взяла… і затихла. І я не зміг привести її до тями. – Його душив розпач. – Потім я згадав, що в неї діабет. Напевно, намагаючись допомогти, я вбив її.

– Ти її не вбив. – Я задихалася від бігу, у лівому боці нещадно кололо. – Вона опам’ятається. Ти мені допоможеш.

– А якщо вона вмре? Думаєш, мені повірять? – сердито питав він.

– Не скигли. Лікаря вже покликали.

Двері будинку Арманди, як і раніше, розкриті навстіж, у отворі видно кішку. Зсередини не долинає ні звуку. З водостічної труби з даху ллється дощова вода. Ру сковзнув по ній поглядом професіонала, що оцінює: «Потрібно поправити». Біля входу він забарився, немов очікуючи запрошення.

Арманда лежала на килимку перед каміном. Її обличчя бляклого грибного відтінку, губи сині. Слава Богу, Ру вибрав для неї правильну позу: одну її руку поклав їй під голову як подушку, а шию повернув так, щоб забезпечити повну прохідність дихальних шляхів. Вона нерухома, але ледь помітне коливання спертого повітря біля її губ свідчить про те, що вона дихає. Поруч – скинута з її колін недокінчена вишивка й перекинута чашка з виплеснутою кавою, що розтеклася на килимку плямою у формі коми. Точнісінько сцена з німого фільму. Її шкіра під моїми пальцями холодна, як риб’яча луска; у прорізах повік, тонких, як мокрий гофрований папір, видніє темна райдужна оболонка. Чорна спідниця на ній задерлася трохи вище колін, відкриваючи сторонньому погляду червону шлярку. Коли я побачила старі хворі коліна у чорних панчохах і яскраву шовкову нижню спідницю, надягнуту під непоказне домашнє плаття, мене раптом охопила гостра жалість до бабусі.

– Ну? – рикнув у хвилюванні Ру.

– Думаю, виживе.

У його очах – недовіра й підозріливість.

– У холодильнику має бути інсулін, – сказала я йому. – Напевно, ці ліки вона й просила. Швидко давай його сюди.

Свої ліки – пластмасову коробочку із шістьма ампулами інсуліну й одноразовими шприцами – вона зберігає разом з яйцями. На іншій поличці коробочка трюфелів з написом «Небесний мигдаль» на кришці. Крім цукерок, продуктів у будинку майже немає. Відкрита банка сардин, залишки дрібно порубаної смаженої свинини в масному папері, кілька помідорів. Я ввела їй препарат. Це я вмію. Коли стан матері почав різко погіршуватися у зв’язку із хворобою, яку вона намагалася вилікувати безліччю методів нетрадиційної терапії – акупунктурою, гомеопатичними засобами, ясновидінням, – ми все частіше стали вдаватися до старого випробуваного засобу – морфію. Купували його на чорному ринку, якщо не могли дістати рецепт. І хоча мати не любила наркотики, вона була щаслива, коли біль вщухав, і, обливаючись потом, жадібно дивилася на вежі Нью-Йорка, що пливли перед її очима, немов міраж. Я підняла Арманду. Здається, вона легка, мов пір’їнка, голова безвольно бовтається. На одній щоці сліди рум’ян, тому вона схожа на клоуна. Я затискаю її застиглі негнучкі руки між своїми долонями, розтираю суглоби, грію пальці.

– Армандо. Опам’ятайся. Армандо.

Ру стоїть розгублений, схвильовано й одночасно з надією в погляді спостерігаючи за моїми діями. Пальці Арманди в моїх долонях – немов в’язка ключів.

– Армандо, – голосно й владно кажу я. – Тобі не можна зараз спати. Прокидайся.

Нарешті. Ледь вловимий трепет тіла, звук, схожий на шерех листя:

– Віано.

Наступної миті Ру вже на колінах біля нас. Обличчя попелясте, але очі сяють.

– Ну-ну повтори, уперта карга! – Його полегшення настільки велике, що навіть боляче дивитися. – Я знаю, ти оговталася, Армандо. Я знаю, ти мене чуєш! – Він звернув до мене напружений нетерплячий погляд і, майже сміючись, запитав: – Вона ж заговорила, так? Мені не привиділося?

– Вона сильна, – відповіла я, хитнувши головою. – І ти прийшов саме вчасно, а то вона провалилася б у кому. Скоро укол почне діяти. Веди далі розмову з нею.

– Добре. – Він почав говорити, трохи сердито, задихаючись і пильно вдивляючись в її обличчя з надією побачити на ньому ознаки свідомості. Я і далі розтирала її руки, почуваючи, як вони поступово теплішають.

– Не жартуй так з нами, Армандо. Що задумала, стара відьмо! Ти ж здорова, як кінь. Тобі ще жити та жити. До того ж я щойно полагодив твій дах. Невже я стільки працював заради того, щоб усе це дісталося твоїй доньці? Я знаю, ти чуєш, Армандо. Ти ж мене чуєш. Чого ти чекаєш? Хочеш, щоб я вибачився? Добре, вибач. – По його обличчю течуть сльози. – Ти чула? Я вибачився. Я – невдячна тварюка, вибач. А тепер опам’ятайся й…

– Помовч, проклятий…

Ру замовк на півслові. Арманда видала здушений смішок. Її вуста беззвучно заворушилися, погляд блискучих очей став осмисленим. Ру взяв її обличчя у свої долоні.

– Налякала тебе, га? – Голос у неї неймовірно слабкий.

– Ні.

– Налякала, – це сказано вдоволеним пустотливим тоном.

Тильним боком долоні Ру витер очі.

– Ти ж іще не розплатилася зі мною за всю роботу, – надтріснутим голосом вимовив він. – От я й злякався, що так і не одержу свої грошики, тільки й усього.

Арманда посміхнулася. Вона поступово набиралася сил, і нам спільними зусиллями вдалося підняти її й посадити в крісло. Блідість ще не зійшла з її обличчя, яке здулося, немов гниле яблуко, але погляд був ясний і живий. Ру повернувся до мене, і я вперше від дня пожежі побачила, що його обличчя має невимушений вираз. Наші долоні зіткнулися. На частку секунди в уяві промайнули його риси у світлі місяця, вигин голого плеча на траві, я відчула слабкий аромат бузку… Мої очі розкрилися від подиву. Ру, мабуть, теж щось відчув, тому що відсахнувся від мене, мов ошпарений.

Арманда тихо гмикнула.

– Я попросила Нарсіса подзвонити лікареві, – повідомила я з удаваною безтурботністю. – Він буде тут з хвилини на хвилину.

Арманда подивилася на мене, ми обмінялися поглядами, розуміючи одна одну без слів. Цікаво, наскільки глибоко вона бачить – уже не вперше запитала себе я.

– Цього бовдура я у своєму будинку не потерплю, – заявила бабуся. – Можеш з порогу відіслати його геть. Я не потребую його напучувань.

– Але ти хвора, – запротестувала я. – Могла померти, якщо б Ру випадково не зайшов.

Арманда зупинила на мені глузливий погляд.

– Віано, – починає терпляче пояснювати вона. – Смерть – доля старих. Таке життя. Це трапляється скрізь і всюди.

– Так, але…

– А до богадільні я не піду, – провадила Арманда. – Так і перекажи їм від мене. Змусити вони мене не можуть. Я прожила в цьому будинку шістдесят років і померти теж хочу тут.

– Ніхто ні до чого тебе не примушує, – різко сказав Ру. – Просто ти чомусь нехтуєш ліками. Надалі вживай їх як належить.

– Не все так просто, – посміхнулась Арманда.

– Чому ж? – упирався Ру.

– Запитай у Ґійома, – відповіла вона, знизуючи плечима. – Ми з ним багато говорили. Він розуміє. – Вона ще не цілком зміцніла, але голос її вже майже знайшов здоровіше звучання. – Я не хочу вживати ліки щодня, – спокійно сказала Арманда. – Не хочу дотримувати нескінченних дієт. Не хочу, щоб мене обслуговували добрі доглядальниці, які будуть сюсюкати зі мною, мов з дитиною ясельного віку. Мені, слава Богу, вісімдесят років, і, якщо я в цьому віці не в змозі вирішити для себе, чого я хочу… – Вона раптово перервалася й запитала: – Хто там?

Слух у неї чудовий. Я теж уловила ледь чутне торохтіння машини, що рухалася по нерівній дорозі. Лікар.

– Якщо це той лицемірний шарлатан, скажіть йому, що він даремно витрачає час, – розлютилась Арманда. – Скажіть йому, що я абсолютно здорова. Нехай шукає собі інших пацієнтів. Мені він не потрібний.

– По-моєму, він привіз із собою половину Ланскне, – повідомила я, визирнувши у вікно. Автомобіль, синій «сітроен», був набитий людьми. Крім лікаря, блідого чоловіка в чорному костюмі, на задньому сидінні тіснилися Кароліна Клермон, її подруга Жолін і Рейно. Попереду сидів Жорж Клермон. Збентежений і сконфужений, він усім своїм виглядом виявляв німий протест. Ляснули дверцята машини, люди разом заметушилися, і над шумом їхньої метушні злетів пронизливий, як у пташки, голос Кароліни:

– Я ж її попереджала! Хіба я не говорила їй, Жорже? Ніхто не посміє звинуватити мене в тому, начебто я нехтую своїм дочірнім обов’язком. Я пожертвувала всім заради цієї жінки, і подивіться, як вона…

Під швидкими кроками захрускотів гравій, відчинилися вхідні двері, і будинок сповнився какофонією голосів незваних гостей.

– Maman? Maman? Тримайся, люба, це я! Я йду! Сюди, будь ласка, месьє Кюсонé, сюди, до… Ах так, ви ж тут бували, вірно? О боже, скільки разів я говорила їй… Так і знала, що це трапиться…

– По-моєму, даремно ми вдерлися юрбою, ти так не вважаєш, Каро, любонько? – несміливо додав Жорж. – Давай не будемо заважати лікареві.

– Цікаво, що він робив у цьому будинку? – манірним гордовитим тоном питає Жолін. – У всякому разі…

– Треба було прийти до мене, – долинає тихий голос Рейно.

Гості ще не ввійшли, а Ру вже наїжачився, швидко озирнувся, шукаючи, куди б йому зникнути. Але було пізно. Спочатку з’явилися Кароліна з Жолін – обидві з однаковими бездоганними зачісками, в однакових костюмах-двійках і шарфах від «Гермеса», слідком Клермон у темному костюмі й краватці – досить незвичне вбрання для роботи на тартаку, або, може, дружина змусила його переодягтися на честь такого випадку? Потім – лікар і священик. Усі застигли у дверях. На обличчях – шок, лють, образа, увічливе здивування, винуватість… Сцена з мелодрами. Ру – одна рука перев’язана, мокре волосся лізе в очі – зустрів їх зухвалим поглядом. Я у жовтогарячій спідниці, яку забрьохала, поки бігла по Маро, стою біля дверей. Арманда, бліда, але спокійна, незворушно погойдується у своєму старому кріслі. Її чорні очі лукаво виблискують, один палець скорчений, як у відьми…

– Отже, стерв’ятники злетілися, – голос її повниться підозріливою привітністю. – Швидко ж ви примчали, га? – Пильний погляд у бік Рейно, котрий стоїть у хвості групи. – Вирішив, що нарешті прийшов твій час, так? – пожартувала вона. – Думав устигнути прочитати нашвидку пару молитов, поки я без пам’яті? – вона відверто захихотіла. – Не пощастило тобі, Франсісе. Рано мене проводжати.

– Бачу, – з кислим видом відповів Рейно. Він кинув оком у мій бік. – Наше щастя, що мадемуазель Роше вміє робити ін’єкції, – у його словах було ледь чути глузування.

Кароліна начебто приросла до підлоги. Вона посміхалася, але на її обличчі читалося явне невдоволення.

– Maman, chеrie, от бачиш, що трапляється, коли ми залишаємо тебе одну. Ти так нас усіх налякала. – Арманда слухала дочку з нудьгою на обличчі. – Стільки людей на ноги підняла, відірвала всіх від справ… – Ларифлет заплигнула бабусі на коліна, і та стала знечів’я погладжувати кішку. – Тепер ти розумієш, чому ми кажемо…

– Що мені буде краще в богадільні? – сухо завершила Арманда. – Справді, Каро. Ну ніяк ти не вгамуєшся. Викапаний батько. Як і він, дурна, але наполеглива. Чим він мене й підкупив.

Каро втрачала терпіння.

– «Мімози» зовсім не богадільня, і якщо б ти хоч раз глянула…

– Годування через трубочку, туалет під наглядом, щоб не звалитися з унітазу…

– Ти поводишся безглуздо.

Арманда засміялася.

– Моя мила дівчинко, я вже у тому віці, коли можу поводитися, як захочу. Можу бути безглуздою, якщо мені це подобається. Я вже настільки стара, що мені дозволено все.

– Ну от, вередуєш, як дитина, – насупилася Каро. – «Мімози» – дуже гарний, привілейований пансіон. Там ти зможеш спілкуватися зі своїми ровесниками, гуляти, ні про що не турбуватися…

– Приваблива перспектива. – Арманда і далі ліниво погойдувалася у своєму кріслі.

Каро повернулася до лікаря, худорлявого нервового чоловіка, що незграбно тупцював біля неї. Вигляд у нього сконфужений, як у скромника, що випадково потрапив на оргію. Відчувається, що йому дуже хотілося б звідси піти.

– Сімоне, скажи їй!

– Узагалі-то я не певен, що маю право…

– Сімон зі мною згодний, – рішуче перебила його Каро. – У твоєму віці, та ще з таким здоров’ям, як у тебе, просто не можна жити самій. Та що вже казати, ти можеш у будь-який час…

– Цілком слушно, мадам Вуазен, – підтримала подругу Жолін. Голос у неї лагідний і розважливий. – Ви б прислухалися до Каро… Я хочу сказати, звичайно, вам не хочеться втрачати незалежність, але заради вашого ж блага…

Арманда швидко перевела на Жолін глузливий погляд своїх блискучих очей. Та затнулася й відвернулась, червоніючи.

– Прошу всіх піти, – спокійно сказала Арманда. – Усіх без винятку.

– Але, maman…

– Усіх без винятку, – повторила бабуся безапеляційним тоном. – От цьому шарлатанові приділю дві хвилини наодинці, – змушена нагадати вам, месьє Кюсоне, про те, що ви давали клятву Гіппократа, – і на той час, коли закінчу з ним, сподіваюся, нікого з вас, стерв’ятників, тут не буде. – Вона спробувала встати з крісла. Я підтримала її за руку. – Дякую, Віано, – подякувала мені Арманда, скрививши губи у пустотливій усмішці. – І тобі спасибі… – це вже до Ру, що й досі стояв у дальньому кінці кімнати з байдужим виглядом. – Я хочу поговорити з тобою, коли лікар піде. Так що затримайся.

– З ким? Зі мною? – збентежився Ру.

Каро подивилася на нього з неприхованим презирством.

– Мені здається, maman, зараз тобі краще бути з рідними…

– Якщо ти мені знадобишся, я знаю, де тебе знайти, – відрубала Арманда. – Мені потрібно зробити деякі розпорядження.

Каро глянула на Ру.

– О-о-о? – її вигук був пронизаний ворожістю. – Розпорядження? – Вона зміряла Ру поглядом, і я помітила, як він здригнувся. Аналогічну реакцію я колись спостерігала в Жозефіни. Він напружився, згорбився, засунув руки глибоко в кишені, немов хотів поменшати. Але від пильної недружелюбної уваги важко сховати недоліки. На мить Ру побачив себе її очима – брудного, незграбного – і з почуття спротиву повівся згідно ролі, яку вона відвела йому.

– Ну, чого витріщилася? – гаркнув він.

На обличчі Кароліни промайнув переляк, вона позадкувала. Арманда посміхнулася.

– Побачимось пізніше, – сказала вона мені. – Ще раз дякую.

Каро, не приховуючи свого розчарування, вийшла слідком за мною. Її роздирали цікавість й небажання розмовляти зі мною, і врешті-решт вона все-таки опустилася до розпитів, але трималася зарозуміло. Я коротенько розповіла про те, що трапилось. Рейно слухав із непроникним виразом, немов одна зі статуй у його церкві. Жорж, намагаючись зам’яти незручність, нерозумно посміхався за всіх й сипав банальностями.

Жоден з них не запропонував підвезти мене до будинку.

28

15 березня. Субота

Сьогодні вранці я знову ходив до Арманди Вуазен з надією поговорити з нею. І вона знову відмовилася прийняти мене. Двері мені відчинив її рудий цербер. Уставши на дверях, щоб я не міг пробратися в будинок, він своєю варварською говіркою прогарчав мені, що Арманда почувається добре й для повного одужання їй необхідний спокій. З нею її онук, повідомив він, і друзі відвідують її щодня. Останнє сказане із сарказмом, так що я мимоволі прикусив язика. Турбувати її не можна, додав він. Мені огидно благати цю людину, але я знаю свої обов’язки. З якою б низькою компанією вона не зв’язалася, як би не насміхалася наді мною, мій обов’язок залишається незмінним. Нести розраду – навіть якщо її зневажають – і спрямовувати. Однак розмовляти про душу із цим чоловіком марно – погляд у нього порожній і байдужий, як у звіра. І все-таки я спробував пояснити. Арманда стара, сказав я. Стара й уперта. Нам обом відведено так мало часу. Невже він не розуміє? Невже дозволить, щоб вона погубила себе нехтуванням і самовпевненістю?

– Вона ні в чому не має потреби, – заявив він мені, поводячи плечима. Його обличчя дихає відвертою ворожістю. – Ми зробимо для неї усе. Вона скоро видужає.

– Неправда, – я навмисно підвищив голос. – Вона грається з власним життям, нехтуючи лікуванням. Відмовляється дотримуватись вказівок лікаря. Їсть шоколад, в ім’я всього святого! Ти тільки подумай, до чого це може привести, з її здоров’ям! Чому…

На його обличчі з’являється замкнений, відчужений вираз.

– Вона не хоче вас бачити.

– Невже тобі однаково? Невже байдуже, що вона вбиває себе обжерливістю?

Він пересмикнув плечима. Я відчуваю, що він кипить від гніву, хоча зовні силкується зберігати незворушність. Закликати до його кращих почуттів безглуздо: він просто стоїть на варті, як йому й наказано. Мускат каже, що Арманда пропонувала йому гроші. Можливо, йому вигідно, щоб вона скоріше пішла. Арманда – порочна, норовлива жінка. Саме в її дусі позбавити спадщини рідних заради якогось бурлаки.

– Я почекаю, – сказав йому. – Буду чекати цілий день, якщо доведеться.

Я чекав у саду дві години. Потім полив дощ. Парасольки я із собою не взяв, і моя сутана обважніла від вологи. Я задубів, почала паморочитися голова. За деякий час вікно кухні прочинилося і на мене війнуло п’янкими запахами кави й теплого хліба. Я побачив, як сторожовий пес кинув на мене похмурий презирливий погляд, і зрозумів, що він навіть пальцем не поворухне, якщо я зомлію в нього на очах. Я повернувся й став повільно підніматися пагорбом до церкви. Він дивився мені вслід, а потім звідкілясь від ріки до мене долинув сміх.

Із Жозефіною Мускат я теж зазнав поразки. Церкву вона припинила відвідувати, але мені все-таки вдалося кілька разів поговорити з нею. На жаль, безрезультатно. У ній тепер начебто сидить якийсь металевий стрижень. Вона вперта й непохитна, хоча протягом усієї розмови поводиться шанобливо й голосу не підвищує. Від «Небесного мигдалю» вона не ризикує далеко відходити, і сьогодні я застав її просто в крамниці. Вона підмітала біля ґанку, обв’язавши голову жовтим шарфом. Наближаючись до неї, я почув, що вона тихо наспівує собі під ніс.

– Добрий ранок, мадам Мускат, – увічливо привітався я, знаючи, що повернути її до лона родини й церкви можна тільки ласкою і розважливістю. Потім, коли мета буде досягнута, можна буде змусити її покаятися у вчиненому.

Вона скупо посміхнулася мені. Тепер вид у неї ще більш впевнений. Спину вона тримає прямо, голову – високо, копіює звички Віани Роше.

– Я тепер Жозефіна Бонні, père.

– Це проти закону, мадам.

– Подумаєш, закон, – знизала вона плечима.

– Закон, установлений Господом, – з осудом підкреслюю я. – Я молюся за тебе, ma fille. Молюся за порятунок твоєї душі.

Вона засміялася – недобрим сміхом.

– Виходить, ваші молитви почуті, père. Я ще ніколи не була такою щасливою.

Вона непохитна. Лише тиждень прожила під опікою цієї жінки й уже говорить її словами. Їхній сміх нестерпний. Їхні знущальні зауваження в дусі Арманди дратують, вкидають мене в ступор, допроваджують до люті. Я вже відчуваю, як щось у мені піддається слабкості, на яку, мені здавалось досі, я не здатний. Дивлячись через площу на шоколадню, на її яскраву вітрину, на горщики з рожевою, червоною й жовтогарячою геранню на балкончиках і по обидва боки дверей, я відчуваю, як мій розум починає підточувати зрадницький сумнів, а в роті збирається слина при спогаді про її запахи – вершків, пастили, паленого цукру, коньяку й свіжозмелених какао-бобів. Ці аромати переслідують мене – пахощі жіночого волосся у ніжній ямці на шиї під потилицею, аромат стиглих абрикосів, теплих булочок і круасанів з корицею, лимонного чаю і конвалій. Фіміам, що розсіюється вітром, що розвіюється, немов прапор повстання, дух диявола, але не сірчаний, як нас учили в дитинстві, а тонкий, вишуканий, такий, що будить чуттєвість, що поєднує в собі різні прянощі, від яких дзенькає у голові й буяє душа. Я став помічати за собою, що стою в церкві й тягну шию назустріч вітру, намагаючись вловити аромати шоколадні. Ці запахи сняться мені, і я прокидаюсь мокрий від поту й голодний. Уві сні я об’їдаюся шоколадом, качаюся в шоколаді, і по консистенції він аж ніяк не розсипчастий, а м’який, як плоть. Начебто тисячі губ пестять, з насолодою щипають моє тіло. Померти від їхньої ненаситної ніжності – межа всіх моїх мрій, і в такі миті я майже розумію Арманду, що скорочує собі життя з кожним ковтком цих чудових ласощів.

Я сказав: майже.

Я знаю свій обов’язок. Тепер я сплю дуже мало, посиливши накладену на себе покуту, щоб позбутися ганебних поривів. Усі мої суглоби нестерпно ниють, але я радий цьому болю, що відволікає. Фізична насолода – лазівка для диявола, тріщина, через яку він запускає свої щупальці. Я уникаю приємних запахів. Їм один раз на день, і лише найпростішу й несмачну їжу. Коли не виконую обов’язки у храмі, облаштовую церковний цвинтар, скопую клумби і сапаю бур’яни біля могил. За останні два роки цвинтар занепав, і мені стає ніяково, коли я бачу буйні зарості в цьому колись доглянутому саду. Серед злакових трав і будяків росте багато лаванди, материнки, золотарнику та шавлії. Така різноманітність рослин вибиває мене з рівноваги. Я б віддав перевагу більш упорядкованим рядам кущів і квітів, може, обніс би цвинтар живоплотом. Теперішня пишність обурює. Це жорстока, безпринципна боротьба за існування: одна рослина душить іншу, намагаючись досягти панування. Нам дана влада над природою, сказано в Біблії. Але я аж ніяк не почуваю себе володарем. Мене мучить безпорадність, тому що, поки я копаю, підрізаю, ошляхетнюю, незнищенні армії зелених бур’янів просто займають усе вільне місце в мене за спиною, і, витягаючи нагору свої довгі зелені язички, насміхаються над моїми зусиллями. Нарсіс спостерігає за мною з поблажливим здивуванням.

– Краще б посадити тут щось, père, – радить він. – Засіяти вільні ділянки чим-небудь вартісним. А то бур’яни так і будуть лізти.

Він, звичайно, має слушність. Я замовив сотню різних рослин з його розсадника – покірних рослин, які я висаджу стрункими рядами. Мені подобаються бегонії, іриси, блідо-жовті жоржини, лілеї – манірні пучки квіток на кінцях стебел, гарні, але позбавлені справжнього аромату. Гарні й неагресивні, обіцяє Нарсіс. Природа, приручена людиною.

Подивитися на мою роботу прийшла Віана Роше. Я не звертаю на неї уваги. На ній бірюзовий светр, джинси й червоні замшеві туфлі. Волосся її розвівається за вітром, немов піратський прапор.

– У вас чудовий сад. – Вона провела рукою по заростях, затисла кулак й піднесла його до обличчя, вдихаючи осілий на долоні запах. – Стільки трав, – каже вона. – Меліса лимонна, запашна м’ята, шавлія…

– Я не знаю назв, – різко відповідаю я. – Я не садівник. До того ж це все бур’яни.

– А я люблю бур’яни.

Зрозуміло. Я почуваю, як моє серце розбухає від злості, – а може, від запаху? Стоячи по пояс у неспокійній траві, я раптом відчув неймовірну важкість у нижній частині хребта.

– От скажіть мені, мадемуазель…

Вона слухняно повертається до мене обличчям, посміхається.

– Поясніть, чого ви домагаєтеся, спонукаючи моїх парафіян кидати свої сім’ї, жертвувати своїм добробутом…

Вона дивиться на мене порожнім поглядом.

– Кидати сім’ї? – Вона розгублено позирнула на купу бур’янів на стежці.

– Я кажу про Жозефіну Мускат, – сердито пояснив я.

– А-а-а, – вона вщипнула стеблинку лаванди. – Вона була нещасною. – Очевидно, для неї це вичерпне пояснення.

– А тепер, порушивши шлюбну обітницю, кинувши все, відмовившись від колишнього життя, вона, по-вашому, стала щасливішою?

– Звичайно.

– Чудова філософія, – презирливо посміхнувся я. – Якщо її сповідують люди, для яких не існує таке поняття, як «гріх».

Вона засміялася.

– А для мене й справді такого поняття не існує. Я в це не вірю.

– У такому випадку мені дуже шкода ваше нещасне дитя, – уколов я її. – Воно виховується в безбожжі й аморальності.

– Анук знає, що добре, а що погано, – відповіла вона, пильно дивлячись на мене, але вже не насміхаючись, і я зрозумів, що нарешті зачепив її за живе. Одержав над нею одну малесеньку перемогу. – Щодо Бога, – відрубала вона, – не думаю, що, одягнувши сутану, ви отримали одноособове право на спілкування з Господом. Певна, ми цілком могли б співіснувати з вами в одному місті, чи вам не здається? – уже більш м’яко закінчила вона.

Я не став відповідати на її питання – знаю, що ховається за її терпимістю, – замість цього мовив з гідністю:

– Якщо ви й справді хочете сіяти добро, ви вмовите мадам Мускат переглянути своє поквапне рішення. І переконаєте мадам Вуазен виявляти розсудливість.

– Розсудливість? – вона вдає здивування, хоча насправді чудово розуміє, про що йдеться. Я майже слово в слово повторюю їй те, що сказав рудому церберові. Арманда стара, свавільна й уперта. Однак люди її віку не здатні правильно оцінити стан власного здоров’я. Не розуміють, як важливо дотримувати дієти й строго виконувати приписи лікаря. А вона і далі завзято ігнорує факти…

– Але Арманда цілком щаслива в себе вдома, – розважливим тоном заперечує вона. – Вона не хоче перебиратися до притулку для старих. Вона хоче померти там, де мешкає.

– Вона не має права! – луна мого голосу відгукнулася на площі, як клацання батога. – Не їй ухвалювати рішення. Вона могла б ще довго жити, можливо, років з десять…

– Вона й проживе. Що їй заважає? – у її тоні звучить докір. – Ноги в неї ходять, розум ясний, вона самостійна…

– Самостійна! – Я ледь приховую роздратування. – За півроку вона осліпне. І що тоді буде робити зі своєю самостійністю?

Уперше Роше збентежилась.

– Нічого не розумію, – нарешті промовила вона. – По-моєму, із зором у неї все гаразд. Вона ж навіть окулярів не носить, вірно?

Я уважно подивився на неї. Вона й насправді перебувала в невіданні.

– Виходить, ви не розмовляли з її лікарем?

– З якої б то речі? Арманда…

– Арманда серйозно хвора, – перебив я її. – Але постійно заперечує це. Тепер ви розумієте, наскільки нерозважлива вона в своїй упертості? Вона не бажає зізнатися в цьому навіть собі й своїм близьким…

– Розповідайте, прошу вас. – Погляд у неї твердий, як камінь.

І я розповів.

29

16 березня. Неділя

Спочатку Арманда робила вигляд, начебто не розуміє, про що йдеться. Потім, узявши владний тон, зажадала, щоб я сказала, «хто це наплів», одночасно звинувачуючи мене в тому, що я пхаю ніс у чужі справи й взагалі не розумію, про що кажу.

– Армандо, – сказала я, тільки-но вона замовкла, щоб відсапатися. – Розкажи мені все. Поясни, що це значить. Діабетична ретинопатія…

Вона знизала плечима.

– Чому ж не пояснити, якщо цей чортів лікар однаково всім розбовкає? – тон у неї сварливий. – Звертається до мене так, начебто я не в змозі самостійно вирішувати за себе. – Вона сердито глянула на мене. – І ти, мадам, туди ж. Квокчеш навколо мене, метушишся… Я не дитина, Віано.

– Я знаю.

– Що ж, добре. – Арманда узялася за чашку, що стояла біля її ліктя, але, перш ніж підняти, міцно обхопила її пальцями, перевірила, чи надійно вона сидить у руці. Це не Арманда, а я сліпа. Червоний бант на ціпку, невпевнені жести, незакінчена вишивка, різні капелюшки з крисами, що приховують очі…

– Допомогти мені нічим не можна, – мовила далі бабуся вже м’якшим тоном. – Наскільки я розумію, це невиліковно, а тому нікого, крім мене, не обходить. – Вона ковтнула із чашки й поморщилася. – Настій ромашки, – це сказане без захвату. – Нібито виводить токсини. На смак – котяча сеча. – Так само обережно й неквапливо вона поставила чашку. – Погано тільки, що читати не можу. Зовсім перестала шрифт розбирати. Мені Люк читає іноді. Пам’ятаєш, як я попросила його почитати мені Рембо в ту першу середу?

Я кивнула.

– Ви так кажете, начебто з тих пір років з десять минуло.

– Так воно і є, – голос у неї безбарвний, майже без інтонацій. – Я добилася того, про що колись і мріяти не сміла, Віано. Мій онук відвідує мене щодня. Я розмовляю з ним, як з дорослим. Він гарний хлопець і добрий, переживає за мене…

– Він любить вас, Армандо, – вставила я. – Ми всі вас любимо.

– Ну, може, і не всі, – гмикнула вона. – Однак це не має значення. У мене є все, що мені потрібно для повного щастя. Будинок, друзі, Люк… – Вона кинула на мене докірливий погляд і рішуче заявила: – І я не дозволю, щоб у мене все це забрали.

– Я не розумію. Адже вас ніхто не може примусити…

– Я кажу не про конкретних осіб, – різко перервала вона мене. – Нехай Кюсоне скільки хоче розповідає про імплантацію сітківки, сканограми, лазерну терапію й іншу єресь… – Вона не приховувала свого презирства до сучасної медицини. – Фактів це не змінить. А правда полягає в тому, що я скоро осліпну й запобігти цьому процесу не може ніхто.

Вона склала на грудях руки, даючи зрозуміти, що тема закрита.

– Мені треба було раніше до нього звернутися, – додала вона без гіркоти. – Тепер процес незворотний, і зір з кожним днем погіршується. Ще півроку я щось зможу бачити – це якнайбільше, що він може мені обіцяти, – потім богадільня, хочу я того чи ні, до самої смерті. – Вона помовчала й проронила задумливо, повторюючи слова Рейно: – Диви, ще років з десять проживу.

Я хотіла заперечити їй, мала намір сказати, що її життя не скінчене, але передумала.

– І не дивися на мене так, дівонько, – Арманда пустотливо підштовхнула мене ліктем. – Після шикарного обіду з п’яти страв тобі хочеться кави й лікеру, правильно? Ти ж не станеш їсти на десерт кашу, вірно? Просто заради того, щоб напхати в себе побільше?

– Армандо…

– Не перебивай. – Її очі блищать. – Це я до того кажу, що потрібно знати, коли зупинитися, Віано. Потрібно вчасно відсунути тарілку й попросити десерт. За два тижні мені буде вісімдесят один рік…

– Але це однаково ще не вирок, – не стрималася я. – Не можу повірити, що ви готові ось так просто взяти й здатися.

Арманда подивилася на мене.

– І все-таки ти сама порадила Ґійому не позбавляти Чарлі останньої краплі поваги.

– Але ж ви не собака! – сердито вигукнула я.

– Ні, – тихо відповіла Арманда. – І в мене є вибір.

Нью-Йорк – жорстоке місто. Узимку нестерпно холодно, улітку – нестерпно задушливо, суцільний несмак усюди. За три місяці навіть до шуму звикаєш, перестаєш помічати гудіння машин і людських голосів, місто обгортає, немов у дощ. Вона переходила вулицю, вертаючись додому з кулінарії з пакетом, у якому лежав наш обід. Я помітила її, коли вона була на середині проїзної частини, перехопила її погляд, мигцем глянула на рекламу цигарок «Мальборо» – чоловік на тлі червоних гір – за її спиною… І раптом побачила таксі, що мчало на неї. Відкрила рота, щоб крикнути, попередити її. І заціпеніла. Усього на мить, на одну мить. Цього було досить. Чи від страху мій язик прилип до піднебіння? Або просто всі реакції організму вповільнюються, побачивши неминучу небезпеку, й думка в мозку формується болісно довго? Або мене паралізувала надія, та сама надія, яка приходить, коли сподіватися вже немає на що, й життя перетворюється на безперервне повільне катування самообманом?

Звичайно, maman, звичайно, ми дістанемося до Флориди. Обов’язково дістанемося.

На її обличчі застигла посмішка, очі неприродно яскраві, блищать, як іскри салютів Четвертого липня.

Що я буду робити, як буду без тебе?

Не хвилюйся, maman. Ми прорвемося. Обіцяю. Довірся мені.

Поруч із мерехтливою посмішкою на вустах стоїть Чорний чоловік, і в цю нескінченну мить я розумію, що на світі є щось страшніше, набагато страшніше за смерть. Потім заціпеніння минає, і я наповнюю вулицю пронизливим лементом, але моє застереження запізнилося. Вона звертає до мене розгублений погляд, її губи складаються в посмішку – що, що таке, любонько? – і мій крик – те, що я прокричала замість «maman», – потонув у вереску гальм.

«Флорида!» Схоже на жіноче ім’я. Це заверещала на всю вулицю молода жінка. Покидавши покупки – оберемок бакалійних продуктів, пакет молока, – вона вискочила на дорогу з перекошеним обличчям. «Флорида!» Начебто так кличуть літню жінку, яка вмирає на вулиці.

Вона померла перш, ніж я встигнула до неї підбігти. Померла тихо й буденно, так що я мало не засоромилася своєї надто бурхливої реакції. І велика жінка в рожевому спортивному костюмі утішала мене, обхопивши своїми товстими м’ясистими руками. А я насправді відчувала полегшення, і мої сльози були сльозами гіркої пекучої радості тому, що я нарешті звільнилася від тягаря. Дісталася до фінішу цілою й неушкодженою, або майже неушкодженою.

– Не плач, – лагідно сказала Арманда. – Хіба не ти завжди кажеш, що найголовніше на світі – щастя?

Я з подивом помітила, що моє обличчя мокре від сліз.

– До того ж мені потрібна твоя допомога. – Завжди й у всьому практична, Арманда витягла з кишені носову хустку й простягнула її мені. Хустка розливала аромат лаванди. – Я на день народження хочу влаштувати вечірку, – оголосила вона. – Ідея Люка. Витрати не мають значення. Тебе я попросила б забезпечити меню.

– Що? – знітилася я від настільки швидких переходів від смерті до свята й назад.

– Мій останній бенкет, – пояснила Арманда. – До цього буду вживати всі ліки, як пай-дівчинка. Навіть чай цей смердючий буду пити. Хочу відсвяткувати вісімдесят перший день народження, Віано, у колі всіх своїх друзів. Бог свідок, навіть дочку свою дурну запрошу. Улаштуємо твоє свято шоколаду із шиком. А потім… – Вона байдуже знизала плечима. – Не кожному так щастить, – зазначила Арманда. – Не кожному випадає шанс усе спланувати, навести лад у кожному кутку. І от ще що… – Вона зупинила на мені пронизливий погляд. – Нікому ні слова. Нікому. Втручання я не потерплю. Це мій вибір, Віано. Моє свято. І я не бажаю чути плач і ниття на своєму торжестві. Ясно?

Я кивнула.

– Обіцяєш?

Я немов би розмовляла з невгамовною дитиною.

– Обіцяю.

Її обличчя знову засяяло від задоволення, як завжди, коли вона починала розмову про смачну їжу. Арманда потерла долоні.

– А тепер обговоримо меню.

30

18 березня. Вівторок

Удвох із Жозефіною ми працювали на кухні. Я здебільшого мовчала, і вона навіть висловила зауваження щодо цього. Ми вже наробили триста великодніх пакуночків із шоколадними цукерками – перев’язані стрічками, вони лежали акуратними стосами в підвалі, – але я планувала приготувати вдвічі більше. Якщо вдасться продати їх усі, прибуток буде солідний, і, дивись, цього виторгу вистачить на те, щоб ми осіли тут назавжди. Якщо ні… Альтернативи я не допускала навіть у думках, хоча флюгер на вежі скрипів так, начебто реготав наді мною. Ру вже почав облаштовувати для Анук кімнату на горищі. Свято шоколаду – ризикована оборудка, але нашими долями завжди володів ризик. До того ж ми робимо все можливе, щоб наша вигадка увінчалася успіхом. До Ажена і сусідніх міст розіслали афіші. Домовилися, щоб місцеве радіо щодня повідомляло про наше свято на великодньому тижні. Будуть квіти, ігри, музика, – декілька давніх друзів Нарсіса організували невеликий оркестр. Я розмовляла з лоточниками, котрі торгують на ринку по четвергах, і вони пообіцяли розбити на площі торговельні намети із дрібничками й сувенірами. Діти на чолі з Анук і її приятелями будуть шукати крашанки; кожен одержить cornet surprise.[45] А в «Небесному мигдалі» ми встановимо величезну шоколадну статую Остари зі снопом колосся в одній руці й кошиком в іншій, повним яєць, якими будуть ласувати всі учасники свята. До Великодня менше двох тижнів. Ми робимо порціями по п’ятдесят штук мініатюрні шоколадки з лікером, трояндочки, монетки в золотій оболонці, фіалкові помадки, шоколадні вишеньки, мигдальні рулетики й викладаємо їх стигнути на змащені жиром дека. Після начиняємо цими солодощами акуратно розщеплені порожні яйця й фігурки тварин. У кожне гніздо з карамелі з яйцями у твердій цукровій шкаралупі саджаємо чубату шоколадну курочку. Рядки кроликів, начинених позолоченим мигдалем, чекають, коли їх обернуть у фольгу й розкладуть по коробочках. По полицях крокують марципанові створіннячка. Будинок повниться запахами ванілі, коньяку, яблук у карамелі і гіркого шоколаду.

А тепер ще потрібно готуватися й до дня народження Арманди. Я склала список страв і напоїв, які вона хотіла б бачити на своєму столі. Гусячу печінку, шампанське, трюфелі й свіжі лисички нам доправлять із Бордо, plateaux de fruits de mer[46] – з ресторанчика, що в Ажені. Торти й ласощі з шоколаду я приготую сама.

– Здорово, – захоплюється з кухні Жозефіна, слухаючи мою розповідь про майбутнє свято. Я змушена нагадати собі про обіцянку, дану Арманді.

– Ти теж запрошена, – кажу я їй. – Вона так сказала.

– Спасибі, – відгукується Жозефіна, червоніючи від задоволення. – Ви всі так добре ставитеся до мене.

Вражаюче добросерда жінка, думаю я. У кожному бачить паростки доброти. Навіть Поль-Марі не вбив у ній оптимізм. Його поведінка, каже вона, це почасти її власна провина. Він – слабка людина, і їй слід було давно дати йому відсіч. Каро Клермон та її нерозлучні приятельки викликають у Жозефіни поблажливу посмішку.

– Вони просто дурні, – мудро зауважує вона.

Ось така нехитра душа. Тепер вона безтурботна, у злагоді із собою й зовнішнім світом. А я, навпаки, з мерзенного духу протиріччя усе частіше втрачаю спокій. І все-таки я заздрю їй. Треба було зовсім небагато, щоб привести її до цього стану. Трохи тепла, кілька предметів одягу з мого гардероба, вільна кімната, де вона сама собі господиня… Як квітка, вона тягнеться до світла, бездумно, не аналізуючи процеси, що рухають нею. Мені б отак.

І знову я думками мимоволі звернулася до своєї недільної бесіди з Рейно. Його мотиви для мене дотепер залишаються загадкою. Останнім часом вигляд у нього трохи божевільний, особливо коли він працює на церковному цвинтарі, вгризаючись у землю мотикою, часом разом з бур’янами видираючи цілі кущі й квіти. По його спині струменіє піт, утворюючи на рясі темний трикутник. Але робота в саду не приносить йому втіхи. Його риси перекривлені від напруги. Здається, начебто він ненавидить землю, яку розпушує, ненавидить рослини, які просапує. Він схожий на скнару, змушеного спалювати в грубці накопичені банкноти. На його обличчі відбиваються ненаситність, відраза й мимовільне замилування. Але він не кидає свого каторжного заняття. Спостерігаючи за ним, я відчуваю, як у мені прокидається знайомий страх, хоча й сама не розумію, чого боюся. Просто ця людина, мій ворог, він як машина. Здається, його допитливий погляд пронизує мене наскрізь. Ціною величезних зусиль я змушую себе дивитися йому в очі, посміхатися, вдавати безтурботність, хоча усередині щось запекло верещить, спонукаючи податися в мандри. Він ненавидить мене пекучою ненавистю, але не свято шоколаду тому причиною. Для мене це абсолютно очевидно, начебто я читаю його похмурі думки. Його обурює саме моє існування. Я для нього – жива наруга над підвалинами моралі. Зараз він нишком поглядає на мене зі свого саду, косує на мою вітрину й, приховуючи тріумф, знову береться до роботи. Ми не спілкувалися з ним з неділі, і він вирішив, що перемога залишилася за ним, адже Арманда більше не з’являється в «Небесному мигдалі». Очевидно, він дійшов висновку, що вона опам’яталася завдяки його втручанню. Нехай думає, що хоче, якщо йому так подобається.

Анук зізналася, що вчора Рейно приходив до них до школи, розповідав про Великдень – невинна балаканина, але я затремтіла від думки, що моя дочка спілкувалася з ним, – прочитав оповідання, обіцяв навідатися ще раз. Я запитала, чи розмовляв він з нею.

– Ага, – безтурботно відповідала вона. – Він добрий. Сказав, що я можу прийти до його церкви, якщо хочу. Там є святий Франциск і багато маленьких звірів.

– А ти хочеш?

– Може, і сходжу, – сказала Анук, знизуючи плечима.

Я переконую себе – у досвітні години, коли все здається можливим, і мої нерви риплять, як незмащені петлі флюгера, – що мій страх невиправданий. Що він може нам зробити? Як може нашкодити, якщо навіть дуже того хоче? Він нічого не знає. Абсолютно нічого не знає про нас. Він не має сили й влади.

Має, говорить у мені голос матері. Адже це Чорний чоловік.

Анук неспокійно заворушилася поруч зі мною. Чуйна до перепадів мого настрою, вона завжди прокидається, якщо я не сплю, і зараз силкується видертися із трясовини сновидінь, що засмоктують. Я стала дихати рівно й глибоко, поки вона знову не затихла.

Чорний чоловік – вигадка, твердо кажу я собі. Утілення страхів у образі карнавальної ляльки. Страшна казка, розказана на ніч. Страхаюча тінь у незнайомій кімнаті.

У відповідь мені знову з’явилося те саме видіння, яскраве й чітке, як кольоровий діапозитив: біля ліжка старого стоїть Рейно; його вуста ворушаться, начебто він читає молитву, за його спиною, немов вітраж, освітлений сонцем, стіна вогню. Тривожна картина. Щось хижацьке в позі священика, два пофарбовані у багрянець обличчя дивовижно схожі; відблиски полум’я, що гуляють між ними, віщують чвари. Я намагаюся застосувати мої знання психології. Чорний чоловік як вісник смерті – це архетип, що відбиває мій страх перед невідомим. Непереконливе пояснення. Частка моєї істоти, яка все ще належить матері, аргументує більш красномовно.

Ти – моя дочка, Віано, невблаганно промовляє вона до мене. Ти розумієш, що це означає.

Це означає, що ми повинні зриватися з місця щоразу, коли міняється вітер, повинні дізнаватись про своє майбутнє з карт, повинні все життя витанцьовувати фугу…

– Але ж я – звичайна людина, – я навіть не одразу усвідомлюю, що думаю вголос.

– Maman? – сонним голосом окликає мене Анук.

– Ш-ш-ш, – заспокоюю я її. – Ще не ранок. Спи.

– Проспівай мені пісеньку, maman, – бурмоче вона, рукою намацуючи мене в темряві. – Про вітер.

І я заспівала. Співала й слухала свій голос, супроводжуваний тихим рипінням флюгера.

V’la l’bon vent, V’la l’joli vent,

V’la l’bon vent, ma vie m’appelle.

V’la l’bon vent, V’la l’joli vent,

V’la l’bon vent, ma mie m’attend.

За деякий час подих Анук знову вирівнявся, і я зрозуміла, що вона спить. Її рука, що обважніла уві сні, як і раніше, спочиває на мені. Коли Ру закінчить роботу на горищі, в Анук знову з’явиться своя кімната і ми перестанемо тіснити одна одну ночами. Сьогоднішня ніч занадто жваво нагадує ночівлі в готельних номерах, у яких зупинялися ми з матір’ю. Прокинулись, обидві вологі від власного подиху, а крізь запітнілі вікна пробивається гудіння міських вулиць, що не замовкає.

31

19 березня. Середа

У останні дні в крамниці Роше стало не так багатолюдно. Арманда Вуазен більше не навідується туди, хоча я зустрічав її кілька разів після того, як вона очуняла. Ішла упевненим кроком, майже не спираючись на свій ціпок. Нерідко її супроводжує Ґійом Дюплесі зі своїм худим цуценям. І Люк Клермон щодня ходить до Маро. Кароліна Клермон, довідавшись, що її син потай відвідує бабусю, невдоволено посміхнулася.

– Останнім часом нічого не можу з ним вдіяти, père, – поскаржилася вона. – То не дитина, а золото, такий розумник, такий слухняний, а то раптом… – Вона манірно сплеснула руками й пригорнула до грудей свої пещені пальчики. – Я тільки поцікавилася – у найтактовнішій формі, – чому ж він не сказав мені, що відвідує бабусю… – Вона зітхнула. – Начебто я стала б заперечувати. Дурний хлопчик. Зрозуміло, я не заперечую, сказала я йому. Це чудово, що ти так добре ладнаєш із нею… Зрештою, ти її єдиний спадкоємець… А він раптом як сказився, закричав на мене, став кричати, що йому наплювати на гроші, що він навмисне нічого не казав, тому що знав, що я все зіпсую, що я настирлива книголюбка – її слова, père, побитися об заклад готова…

Тильним боком долоні вона витерла очі, але так, щоб не зіпсувати свій бездоганний макіяж.

– Чим я завинила, père! – ремствувала вона. – Я все роблю для цієї дитини, ні в чому йому не відмовляю. А він відвернувся від мене, жбурляє мені в обличчя образи… Заради цієї жінки… – У її очах стоять сльози, але тон твердий. – Це так боляче, болючіше, ніж укус змії, – стогне вона. – Ви не уявляєте, père, як це матері…

– О, ви не єдина, хто постраждав від доброзичливого втручання мадам Роше, – сказав я. – Подивіться, скільки змін вона внесла в життя міста. І всього за кілька тижнів.

– Доброзичливого втручання! – пирхнула Кароліна, шморгнувши носом. – Ви занадто добрі, père. Це порочна, підступна жінка. Вона ледь не погубила мою матір, налаштувала її проти мене…

Я кивком підбадьорив її.

– Не кажучи вже про те, що вона вдіяла зі шлюбом Муската, – провадила Кароліна. – Мене вражає ваше терпіння, père. Я просто здивована. – Її очі злісно виблискують. – Не розумію, чому ви не використовуєте свій вплив, père.

Я знизав плечима:

– Та я ж звичайний сільський священик. У мене немає великої влади. Я можу засудити, але…

– Ви здатні зробити набагато більше, ніж просто засудити! – сердито вигукнула Кароліна. – Даремно ми не прислухалися до вас, père. Даремно стали терпіти її тут.

– Заднім числом легко судити, – мовив я. – Пригадую, навіть ви ходили до її крамнички.

Вона почервоніла.

– Тепер ми могли б вам допомогти. Поль Мускат, Жорж, Арнольди, Дру, Прюдоми… Ми будемо діяти спільно. Очорнимо її. Налаштуємо народ проти неї. Ще не пізно.

– А привід? Ця жінка законів не порушує. Усе, що ви скажете, назвуть злісною пліткою, і ви спіймаєте облизня.

Кароліна зморщила губи у посмішці.

– Ми могли б провалити її дорогоцінне свято. Можете не сумніватися, – заявила вона.

– Он як?

– Звичайно, – гримаса спотворила її обличчя. – Жорж спілкується багато з ким. І людина він заможна. Мускат теж користується впливом. До нього часто заходять, а він уміє агітувати. Міська рада…

Ще й як уміє. Я пам’ятаю його батька, пам’ятаю те літо, коли до нас припливли річкові цигани.

– Якщо її свято провалиться, – а я чула, вона вже чимало витратила на його підготовку, – тоді, не виключено, що їй доведе…

– Не виключено, – вкрадливо відказую я. – Зрозуміло, сам я у вашій кампанії не беру участі. З мого боку це було б… актом немилосердя.

По її обличчю я бачу, що вона зрозуміла натяк.

– Звичайно, mon père, – її голос повниться нетерпінням і зловтіхою. Жінка, яку можна тільки зневажати. Пихкає й крутить хвостом, як розпалена сучка. Однак такі от нікчеми і є наше знаряддя, père. Кому, як не тобі, це знати?

32

21 березня. П’ятниця

Ремонт на горищі майже завершений. Штукатурка місцями ще не висохла, але нове вікно, кругле, у мідному обрамленні, як ілюмінатор корабля, готове. Завтра Ру настелить підлогу, і, коли мостини будуть готові й вкриті лаком, ми перенесемо ліжко Анук до її нової кімнати. Дверей немає. Входом слугує люк з опускними сходами з десяти щаблів. Анук уже горить нетерпінням. Майже повсякчас стирчить в отворі горища, наглядаючи за роботою Ру й даючи йому «цінні» вказівки. Решту часу проводить зі мною на кухні, спостерігає за підготовкою до Великодня. Часто з нею Жанно. Вони сидять поряд, біля кухонних дверей, і щебечуть водночас на два голоси. Мені доводиться підкупом виганяти їх на вулицю. Після хвороби Арманди до Ру повернувся колишній настрій. Він насвистує, накладаючи останні мазки фарби на стіни горища. Ремонт він зробив першокласний, хоч і не своїми інструментами, про втрату яких дуже шкодує. Ті, якими він працює зараз, позичені з лісопильні Клермона. За твердженням Ру, ці інструменти не зовсім зручні, і він має намір за першої ж нагоди придбати собі власні.

– У Ажені є місце, де торгують старими річковими суднами, – сказав він мені сьогодні, підкріплюючись чашкою шоколаду з еклерами. – Хочу купити старий корпус і відремонтувати його за зиму. Зроблю з нього гарний і зручний плавучий будинок.

– І скільки грошей на це потрібно?

Він знизав плечима:

– Напевно, тисяч п’ять франків, може, чотири. Подивимося.

– Арманда із задоволенням позичила б тобі.

– Я не візьму. – У цім питанні він непохитний. – Вона й так мені допомогла… – Вказівним пальцем він обвів обідок чашки. – До того ж Нарсіс запропонував мені роботу. Спочатку в його розсаднику, потім на винограднику, коли прийде час збирання врожаю, а там далі картопля, боби, огірки, баклажани… Загалом, до листопада без діла сидіти не буду.

– Чудово! – Його ентузіазм зненацька викликав у мене приплив теплої радості. Мені було приємно, що до нього повернувся гарний настрій. Він мав тепер кращий вигляд. Став більш урівноважений, позбувся того жахливого зацькованого виразу, через який колись його обличчя нагадувало забите наглухо вікно будинку, населеного примарами. Останні кілька днів він ночував в Арманди на її прохання.

– На той випадок, якщо мене знову прихопить, – серйозно сказала вона, змовницьки підморгнувши мені за його спиною. Може, з її боку це й була маленька хитрість, але я дуже зраділа тому, що Ру погодився доглядати за нею ночами.

На відміну від Каро Клермон. У середу вранці вона з’явилася в «Небесному мигдалі» разом з Жолін Дру – нібито для того, щоб поговорити про Анук. Ру сидів за прилавком, потягуючи кавовий шоколад. Жозефіна, яка все ще побоювалася його, запаковувала на кухні цукерки. Анук снідала. Перед нею на прилавку стояла жовта чашка з какао й половинка круасана. Жінки обдарували Анук солоденькими посмішками й гидливо покосували на Ру. Той відповів їм зухвалим поглядом.

– Сподіваюсь, я не завадила? – з вимуштруваною чемністю в голосі звернулася до мене Жолін, однак за її привітністю й чарівністю не було нічого, крім байдужості.

– Зовсім ні. Ми саме снідаємо. Дозвольте запропонувати вам шоколад?

– Ні, ні, що ви! Я ніколи не снідаю, – змовницький погляд у бік Анук, на який моя дочка, зайнята сніданком, і не подумала звернути увагу.

– Мені хотілося б поговорити з вами, – мовила Жолін. – Віч-на-віч.

– Можна, звичайно, і віч-на-віч, – відповіла я. – Але думаю, у цьому немає необхідності. Ви все можете сказати просто тут. Певна, Ру не стане заперечувати.

Ру посміхнувся, а Жолін одразу скисла.

– Бачите, це трохи делікатне питання.

– Тоді, мені здається, ви звернулися не за тією адресою. Вважаю, що делікатні питання більше в компетенції кюре Рейно…

– Ні, я бажала б поговорити саме з вами, – процідила крізь зуби Жолін.

– Он як? І про що ж? – чемно поцікавилася я.

– Це стосується вашої дочки. – Вона стримано посміхнулася. – Як вам відомо, я – її класний керівник.

– Так, я в курсі. – Я налила Ру ще одну чашку кавового шоколаду. – А в чому справа? Вона погано вчиться? Не розуміє якихось предметів?

Я чудово знаю, що навчання Анук дається легко. Вона читає запоєм із чотирьох з половиною років, а англійською розмовляє майже так само швидко, як і французькою, оскільки деякий час ми жили в Нью-Йорку.

– Ні, ні, – поспішила переконати мене Жолін. – Вона дуже розумна, кмітлива дівчинка. – Швидкий погляд у бік Анук, але моя дочка, як і раніше, занадто поглинена своїм сніданком. Гадаючи, що я не спостерігаю за нею, вона спритно прибрала з вітрини шоколадну мишку й запхнула її всередину свого круасана, щоб він смаком нагадував pain au chocolat.

– Отож, вона погано поводиться? – перебільшено стурбованим тоном уточнюю я. – Хуліганить? Грубіянить? Виявляє неслухняність?

– Ні, ні. Зрозуміло, ні. Нічого подібного.

– А що ж тоді?

Каро дивилася на мене з кислим виразом.

– Цього тижня кюре Рейно кілька разів приходив до школи, – повідомила вона. – Щоб поговорити з дітьми про Великдень, пояснити значення цього релігійного свята і так далі.

Я кивком дала зрозуміти, що уважно слухаю. Жолін співчутливо посміхнулася мені.

– Бачите, Анук… – Знову збентежений погляд у бік моєї дочки. – Не скажу, що це хуліганство, але вона ставить дуже дивні питання. – Вона скривила губи в несхвальній усмішці й повторила: – Дуже дивні.

– Ну, моя дочка завжди вирізнялася допитливим розумом, – безтурботно відповіла я. – Певна, ви й самі заохочуєте дух допитливості у ваших учнях. І потім, – пустотливо додала я, – не хочете ж ви сказати, що месьє Рейно настільки недосвідчений у деяких галузях, що не здатний відповісти на запитання дитини?

Дурнувато посміхаючись, Жолін запевнила мене у протилежному.

– Але своїми питаннями вона засмучує інших дітей, мадам, – строго сказала вона.

– Он як?

– Анук переконує їх, що Великдень насправді зовсім не християнське свято й що Господь наш… – Вона забарилася. – Що переказ про воскресіння Христа запозичено з більш прадавніх сказань про якогось бога врожаю. Про якесь божество родючості поганських часів. – Вона вичавила із себе крижаний смішок.

– Так… – Я провела рукою по кучериках дочки. – Вона в нас начитана дівчинка, правда, Анук?

– Я тільки запитала про Остару, – без тіні зніяковіння пояснила Анук. – Кюре Рейно каже, що на її честь свята давно вже не влаштовують, а я сказала, що ми влаштуємо.

Я затулила долонею рота, ховаючи посмішку.

– Думаю, він просто не зрозумів тебе, сонечко. Напевно, не варто мучити його питаннями, якщо вони його так засмучують.

– Вони засмучують дітей, мадам, – виправила мене Жолін.

– Зовсім ні, – заперечила Анук. – Жанно каже, що на свято ми повинні розвести багаття, запалити червоні й білі свічки й усяке таке. Жанно каже…

– Жанно говорить занадто багато, – перебила її Кароліна.

– Мабуть, увесь у маму, – помітила я.

Жолін удавала з себе ображену.

– Ви, я бачу, не надто стурбовані поведінкою дочки, – сказала вона, ледве притлумивши свою посмішку.

– Я не бачу жодних причин для занепокоєння, – незворушно відповідала я, знизуючи плечима. – Якщо я вас правильно зрозуміла, моя донька просто бере участь в обговореннях, що влаштовуються в класі.

– Існують теми, які не підлягають обговоренню, – розлютилась Каро, і я на мить під оболонкою вихованості побачила в ній її матір, владну й деспотичну. Я навіть перейнялася до неї симпатією за те, що вона виявила характер. – Деякі речі треба приймати на віру, і, якби ваша дитина виховувалася за законами моралі… – Вона збентежено прикусила язика. – Утім, я не збираюся читати вам лекцію про виховання дітей, – сухо закінчила вона.

– То й не читайте, – з посмішкою сказала я. – Мені не хотілося б сваритися з вами.

Обидві жінки дивилися на мене з виразом збентеження й ворожості.

– Ви певні, що не хочете випити шоколаду?

Каро сковзнула тужливим поглядом по полицях із праліне, трюфелями, мигдальним печивом, нугою, еклерами, вафлями в шоколаді, вишнями з лікером і зацукрованим мигдалем.

– Дивно, як у вашої дитини ще не згнили зуби, – додала вона.

Анук оголила в посмішці чудові здорові зуби. Їхня білість, мабуть, викликала в Каро ще більше роздратування.

– Ми марно витрачаємо час, – холодно повідомила вона Жолін.

Я промовчала, Ру придушив смішок. На кухні в Жозефіни грало радіо, і кілька секунд у залі чулося тільки резонуюче від плитки тринькання.

– Пішли, – скомандувала Каро своїй подрузі. Жолін розгублено тупцювала на місці. – Я сказала: пішли! – Невдоволено змахнувши рукою, Каро кинулася геть із шоколадні. Жолін задріботіла слідком.

– Не думайте, начебто я не знаю, яку гру ви ведете, – злісно кинула вона мені на прощання. Обидві жінки вийшли на вулицю, і, цокаючи підборами по бруківці, покрокували через площу до церкви.

Наступного ранку ми знайшли першу листівку. Зім’ята, вона лежала на тротуарі біля нашої крамниці. Жозефіна підібрала її, коли підмітала біля порога, і показала мені. Складений удвічі листок друкованого тексту, фотокопія на рожевому папері. Підпису немає, але стиль видає автора.

Заголовок:

ВЕЛИКДЕНЬ Й ПОВЕРНЕННЯ ДО ВІРИ

Я швидко пробігла очима текст. Зміст його першої половини був цілком передбачуваний. Велике свято й самоочищення, гріх, молитви й радість покаяння. Мою увагу привернув видрукуваний жирним шрифтом підзаголовок у другій частині листівки.

НОВІ ПОГАНИ: НАРУГА НАД ВЕЛИКИМ СВЯТОМ

Завжди знайдуться люди, які намагаються використовувати Наші Священні Традиції у Власних Інтересах. Індустрія вітальних листівок. Мережа супермаркетів. Але ще більше Зло являють собою люди, які прагнуть відродити Стародавні Звичаї, залучаючи наших дітей до участі в Поганських Обрядах, які вони називають Розважальними Заходами. Багато хто з нас, занадто багато хто, не вбачає у тому ніякої шкоди й ставиться до подібних «утіх» з невиправданою терпимістю. Інакше як пояснити, що наше суспільство погодилося на проведення так званого Свята Шоколаду біля нашої Церкви у Великодню Неділю? Це знущання над нашими священними підвалинами, які символізує Великдень. У ім’я ваших Безневинних Дітей ми переконливо закликаємо всіх бойкотувати це так зване «свято» й подібні до нього урочистості.

СИМВОЛ ВЕЛИКОДНЯ – ЦЕРКВА, А НЕ ШОКОЛАД!

– Церква, а не шоколад, – розреготалася я. – Чудове гасло. Тобі не здається?

Вигляд у Жозефіни стривожений.

– Не розумію тебе, – промовила вона. – Ти начебто зовсім не стурбована.

– А через що турбуватися? – Я знизала плечима. – Це ж просто листівка. І я абсолютно точно знаю, хто її написав.

Вона кивнула.

– Каро, – тон у неї переконаний. – Каро й Жолін. Це в їхньому дусі. Та маячня про безневинних дітей… – Вона глумливо пирхнула. – Однак до них прислухаються, Віано. Люди добре подумають, перш ніж піти. Жолін – наша вчителька, а Каро – член міської ради.

– О? – Тут, виявляється, є й міська рада! Пихаті фанатики й пліткарі. – Ну й що вони можуть зробити? Заарештують, чи що, усіх?

Жозефіна хитнула головою.

– Поль теж член ради, – тихо сказала вона.

– То й що?

– А ти ж знаєш, який він. На все здатний, – у голосі Жозефіни чути розпач. Я помітила, що в години розпачу вона повертається до своєї старої звички – великими пальцями впивається в грудну клітку. – Він божевільний, ти ж знаєш. Він просто… – Вона розгублено замовкла й стиснула кулаки. І знову в мене склалося враження, начебто вона хоче мені щось повідомити, начебто їй відомо щось. Я торкнулася її руки, обережно зазираючи у її думки, але знову не побачила нічого, крім брудного сірого диму на тлі багряного неба.

Дим! Я стисла її долоню. Дим! Тепер я зрозуміла це видіння, навіть розрізнила деталі: його обличчя – бліда розпливчаста пляма в темряві, нахабна торжествуюча посмішка. Жозефіна мовчки дивилася на мене, здогадуючись, що я розкрила її таємницю, про що свідчив її потемнілий погляд.

– Чому ти мені не сказала? – нарешті запитала я.

– У тебе немає доказів, – заявила вона. – Я нічого не говорила.

– Це й не потрібно. Тому ти боїшся Ру? Через те, що зробив Поль?

Вона зухвало випнула підборіддя.

– Я його не боюся.

– Але й не спілкуєшся з ним. Навіть в одній кімнаті з ним бути не можеш. Ніколи не дивишся йому в очі.

Жозефіна склала на грудях руки, немов заявляючи: я все сказала.

– Жозефіно? – Я повернула її обличчям до себе, змусила подивитися мені в очі. – Жозефіно?

– Ну, добре, – низьким похмурим голосом заговорила вона. – Так, я знала. Знала, що задумав Поль. І сказала йому, що попереджу їх, якщо він щось спробує зробити. Тоді він мене й ударив. – Вона зі злістю глянула на мене, скривила губи, намагаючись не розридатися й голосно, із тремтінням у голосі, провадила: – Так, я боягузка. Тепер ти знаєш, яка я. Ти смілива, а я – брехуха й боягузка. Я не зупинила його. Могли загинути люди. Ру, або Зезет, або її дитина. З моєї вини! – Вона судомно втягнула в себе повітря. – Не кажи йому. Я цього не витримаю.

– Я нічого не скажу, – лагідно вимовила я. – Ти сама йому розповіси.

Вона розлючено замотала головою:

– Ні. Ні. Я не можу.

– Заспокойся, Жозефіно, – стала вмовляти її я. – Ти ні в чому не винна. Ніхто ж не загинув, так?

– Я не можу. Не можу, – уперто повторювала вона.

– Ру не такий, як Поль, – переконувала я. – Він скоріше на тебе схожий. Ти навіть не уявляєш, скільки у вас спільного.

– Я не знаю, що йому сказати. Нехай би їхав скоріше, – випалила вона, ламаючи руки. – Узяв би свої гроші й забрався звідси.

– Ти цього не хочеш, – зазначила я. – Та він і не поїде. – Я переказала їй свою розмову з Ру, повідомила про його намір придбати старе судно в Ажені й про те, що Нарсіс запропонував йому роботу. – Принаймні він заслуговує на те, щоб знати, хто винен у його нещасті, – наполягала я. – Тоді він зрозуміє, що, крім Муската, ніхто більше тут не відчуває до нього ненависті. Зрозумій це, Жозефіно. Уяви, як йому зараз зле, постав себе на його місце.

Вона зітхнула.

– Не сьогодні. Розповім, але якось іншим разом, добре?

– Іншим разом легше однаково не буде, – попередила я. – Хочеш, я піду з тобою?

Вона витріщилася на мене.

– Скоро в нього буде перерва, – пояснила я. – Віднеси йому чашку шоколаду.

Вона мовчить. Обличчя бліде, погляд порожній, опущені руки трусяться. Я взяла з гірки на столі шоколадну цукерку з горіхами й запхала до її відкритого рота.

– Це додасть тобі сміливості, – сказала я й, відвернувшись, налила велику чашку шоколаду. – Не стій як бовдур. Жуй. – Вона видала незрозумілий звук, начебто пирснула від сміху. Я вручила їй чашку. – Готова?

– Мабуть так, – відповіла вона, пережовуючи в’язку цукерку. – Піду спробую.

Я залишила їх самих. Перечитала листівку, що її Жозефіна підібрала на вулиці. Церква, а не шоколад. Так, цікавенько. Нарешті Чорний чоловік показав своє почуття гумору.

На вулиці дме вітерець, але все одно тепло. Маро блищить у сонячних променях. Я повільно бреду до Тану, насолоджуючись теплом сонця, що гріє мені спину. Весна прийшла раптово, немов за кам’яним стрімчаком раптом відкрилася погляду широка долина. Одразу сади й газони замайоріли нарцисами, ірисами, тюльпанами. Зацвіли навіть нетрі Маро, але тут в природі панує ексцентричність. На балконі будинку біля ріки розкинула гілля бузина, дах встеляє килим з кульбаб, на фасаді стирчать голівки фіалок. Колись окультурені рослини повернулися до свого первісного стану: між парасольками болиголова пробиваються маленькі кущики герані із сильно розвиненим стеблом; тут і там видніються квітки здичавілого маку – усіх відтінків, від жовтогарячого до рожево-лілового, крім його рідного червоного. Кілька сонячних днів, і вони вже пробудилися від сну, омиті дощем, тягнуть свої голівки до світла. Висмикнеш пригорщу цих рослин, що вважаються бур’янами, і здається, що разом зі щавлем і жовтозіллям ростуть шавлія, іриси, гвоздички й лаванда. Я довго блукала біля річки, даючи можливість Жозефіні й Ру залагодити всі суперечності, а потім повільно покрокувала додому манівцями – піднялася по провулку Фратерніте де Революсьйон, пройшла вулицею де Поет, оточеною темними, глухими стінами будинків майже без вікон, де лише зрідка траплялися натягнуті між балконами мотузки, на яких сохла білизна, та з якого-небудь карнизу звисали зелені гірлянди в’юнків.

Я застала їх удвох у крамниці. Між ними на прилавку глечик із шоколадом. Очі в Жозефіни заплакані, але вона має майже щасливий вигляд – одразу помітно, що скинула тягар з душі. Ру регоче над її дотепними зауваженнями. Він так рідко сміється, що зараз його сміх незвично ріже слух, наче вигадлива екзотична мелодія. Але ж вона чудова, зауважила я, раптом відчувши щось дуже схоже на заздрість.

Пізніше, коли Жозефіна вирушила за покупками, я запитала в Ру про його розмову з нею. Про Жозефіну він висловлюється дуже обережно, але очі його при цьому сяють, начебто в них ховається посмішка. А Муската, як з’ясувалося, він підозрював і без її зізнання.

– Вона молодець, що пішла від цього недолюдка, – сердито сказав Ру. – Те, що він вчинив… – Він раптом збентежився, став без причини крутити, совати чашку по прилавку. – Така людина не заслуговує на дружину, – нарешті пробурмотів він.

– Що ти збираєшся робити? – запитала я.

– А що тут поробиш? – прозаїчно сказав Ру, стенаючи плечима. – Мускат буде все заперечувати. Поліції на це наплювати. Та я б і не хотів втручання поліції, – зізнався він. Мабуть, деякі факти його біографії краще не ворушити.

Як би там не було, Жозефіна з того часу перестала цуратися Ру, приносить йому шоколад і печиво, коли він робить перерву в роботі, і я часто чую, як вони сміються. На її обличчі більше не з’являється переляканий неуважний вираз, вона стала ретельніше стежити за своєю зовнішністю, а сьогодні вранці навіть оголосила, що має намір забрати з кав’ярні свої речі.

– Давай я піду з тобою, – запропонувала я.

Жозефіна мотнула головою.

– Сама впораюся, – вигляд у неї щасливий, вона в захваті від власного рішення. – До того ж, якщо я не подивлюся в обличчя Полю… – Вона замовкла й зніяковіло опустила очі. – Просто я подумала, що потрібно сходити, от і все. – На її червоному обличчі непохитність. – У мене там книжки, одяг… Я хочу забрати їх, поки Поль усе не викинув.

Я кивнула.

– Коли підеш?

– У неділю, – не вагаючись, відповіла вона. – Він буде в церкві. Якщо пощастить, взагалі з ним не зустрінуся. Я ж ненадовго. Туди й назад.

Я пильно подивилася на неї.

– Ти певна, що тобі не потрібні супровідники?

Жозефіна хитнула головою:

– Певна.

Зухвалий вираз її обличчя викликав у мене посмішку, але я зрозуміла, що вона мала на увазі. Кав’ярня – його територія, їхня територія, де кожний куточок, кожна річ зберігають невитравний відбиток їхнього спільного життя. Мені там не місце.

– Нічого зі мною не трапиться, – посміхнулася вона. – Я знаю, як з ним поводитися, Віано. Раніше ж виходило.

– Сподіваюся, до цього не дійде.

– Не дійде. – Вона раптом взяла мене за руку, начебто заспокоюючи мої страхи. – Обіцяю.

33

23 березня. Вербна неділя

Дзвін глухо розбивається об побілені стіни житлових будинків і крамниць. Резонують навіть кругляки бруківки, гудуть монотонно під підошвами моїх черевиків. Нарсіс приніс rameаux – схрещені гілочки, які я роздам парафіянам наприкінці богослужіння. Вони їх будуть зберігати весь Страсний тиждень – хто на грудях, хто на коминкових поличках, хто біля ліжка. Тобі, père, я теж принесу гілочку. І свічку запалю біля твого ліжка. Не бачу причин позбавляти тебе свята. Медсестри й доглядальниці дивляться на мене з погано прихованою іронією. Тільки страх і повага до моєї сутани втримують їх від неприхованого зубоскальства. Їхні нарум’янені лялькові обличчя ледь не лускають від зачаєного сміху, їхні дівочі голоси раз у раз злітають у коридорі, але через далекість і лікарняну акустику я ледве розбираю слова: «Думає, він його чує… о так… думає, він опам’ятається… ні, насправді?… ну й ну!.. розмовляє з ним… я якось чула… молився… хи-хи-хи!» Їхній писклявий сміх скаче по плитах, немов розсипані намистинки.

Зрозуміло, мені в обличчя вони сміятися не наважаться. На них білосніжні халати, волосся прибране під накрохмалені шапочки, очі опущені. Звертаються до мене з вимуштруваною шанобливістю – oui, mon père; non, mon père, – а в душі потішаються. Мої парафіяни такі ж лицеміри – кидають на мене зухвалі погляди під час богослужіння, а після з непристойною поквапливістю крокують до шоколадні. Але сьогодні вони дисципліновані, як ніколи. Вітають мене шанобливо, майже зі страхом. Нарсіс вибачається за те, що його rameaux – не справжня верба, а скручені й сплетені під вербу гілочки ялівця.

– Це рослина не нашої смуги, père, – пояснює він хрипким голосом. – Вона в нас погано приживається. Не витримує морозів.

Я по-батьківськи плескаю його по плечу.

– Не тривожся, mon fils. – Заблукані вівці вертаються до лона церкви, і тому я сьогодні милостивий, добросердий і поблажливий. – Не хвилюйся.

Кароліна Клермон – вона в рукавичках – стиснула мою долоню у своїх руках.

– Чудова проповідь, – захоплюється вона. – Чудова.

Жорж підтакує дружині. Люк, похмурий і замкнений, стоїть поруч із матір’ю. За ним – подружжя Дру із сином. Той у своїй матросці правдивий янгол – сором’язливий, скромний. Серед парафіян, котрі залишають церкву, я чомусь не бачу Муската, але, гадаю, він десь у юрбі.

Кароліна Клермон обдарувала мене лукавою посмішкою.

– Усе йде так, як ми й задумали, – із задоволенням доповідає вона. – Ми зібрали більше ста підписів проти цього…

– Свята шоколаду, – перебиваю я її тихим незадоволеним голосом. Тут занадто багатолюдно, щоб обговорювати настільки тонкі питання. Вона не зрозуміла натяку.

– Ну звичайно! – збуджено вигукує вона. – Ми поширили двісті листівок. Зібрали підписи в половини населення Ланскне. Обійшли всі будинки… – Вона затнулася й, бажаючи бути принциповою, виправилася: – Ну, майже всі, – і, посміхнувшись, додала: – За деяким очевидним винятком.

– Ясно, – крижаним тоном відповідаю я. – Давайте все-таки обговоримо це якось іншим разом.

Нарешті вона помітила моє невдоволення. Почервоніла.

– Зрозуміло, père.

Вона, безумовно, має рацію. Їхня агітація принесла свої плоди. Останні кілька днів покупці в шоколадні – рідкість. Зрештою, у такому маленькому містечку, як Ланскне, несхвалення міської ради, так само як і мовчазне осудження церкви, – далеко не дрібниці. Купувати, розкошувати, об’їдатися під пильним оком осудливих авторитетів… Потрібно мати набагато більше мужності, мати могутніший бунтарський дух, щоб відкрито кинути виклик суспільству. Роше переоцінила нашу громаду. Зрештою, скільки вона тут живе? Заблукана вівця завжди повертається до череди, père. Підкорюючись інстинкту. Вона в їхньому житті – хвилинна розвага, не більше. У остаточному підсумку вони незмінно вертаються до звичного існування. Я не обманююся щодо них. Ними керували не справжнє каяття або духовність – вівці не думають, – а закладені в них з пелюшок здорові інстинкти. Де б вони не блукали розумом, ноги самі несуть їх додому. І сьогодні я відчуваю приплив безмежної любові до них, до моєї пастви, до моїх нетямущих дітей. Я хочу тиснути їм руки, торкатися їхньої теплої дурної плоті, упиватися їхнім благоговінням і довірою.

Я ж про це й молився, père. Саме цей урок мені призначено було пізнати? І знову я поглядом шукаю в юрбі Муската. Він завжди ходить до церкви по неділях, а сьогодні неділя особлива, він не міг пропустити… Однак юрба рідшає, а я, як і раніше, його не бачу. Не було його й під час моєї проповіді. Не міг же він піти, не обмінявшись зі мною кількома словами. Напевно, чекає на мене усередині, переконую я себе. Він дуже засмучений через дружину. Можливо, потребує нових настанов.

Купа гілочок біля мене зменшується. Кожну я занурюю у святу воду, шепочу благословення, кожного беру за руку. Люк Клермон забирає свою руку, щось сердито бурмоче собі під ніс. Мати м’яко дорікає йому, посилаючи мені улесливу усмішку поверх схилених голів. Муската, як і раніше, не видно. Я оглянув приміщення церкви. Порожньо. Тільки біля вівтаря кілька старих навколішки. Та святий Франциск біля входу, несподівано радісний для святого, в оточенні гіпсових голубів. Посміхається, як божевільний або п’яниця. Божій людині така посмішка зовсім не личить. У мені сколихнулося роздратування. І хто тільки додумався поставити туди цю статую, так близько до дверей? Я хотів би бачити свого тезка більш величним і значним. А цей недорікуватий бовдур немов знущається з мене. Простягнув одну руку з незрозумілою метою – чи то благословляє, чи то ще щось робить, а другою притискає гіпсового голуба до свого круглого черева, начебто марить про пиріг з голуб’ятиною. Я намагаюся згадати, де стояв святий Франциск до того, як ми покинули Ланскне, père. Тут же біля входу, або його потім пересунули, можливо, якісь заздрісники, які хотіли висміяти мене? Святому Ієроніму, на честь якого побудований храм, відведене куди скромніше місце. Він ледь помітний у своїй темній ніші, а в нього за спиною – написане олією почорніле полотно. Старий мармур, з якого він вирізьблений, пожовк від диму тисяч свічок. Святий Франциск, навпаки, не втрачає молочної білості, хоч і кришиться від вогкості, обсипається у блаженній байдужості до свого колеги, який спостерігає за ним з мовчазним несхваленням. Мабуть, за першої ж нагоди слід переставити його на більш відповідне місце.

Муската у церкві немає. Я навіть заглянув до саду, гадаючи, що він чекає на мене там, хоча й сам вже у це не вірив. У саду його теж не було. Напевно, він занедужав, вирішив я. Тільки серйозна хвороба може перешкодити ревному парафіянинові прийти на богослужіння у Вербну неділю. Я переодягнувся в ризниці, перемінивши церемоніальне вбрання на повсякденну сутану, замкнув потир і ритуальне срібло. За твого часу, père, подібні запобіжні заходи були ні до чого, але в теперішні непевні часи нікому не можна довіряти. Волоцюги й цигани, як, утім, і дехто з наших городян, заради дзвінкої монети не побояться й вічного прокльону.

Швидким кроком я вирушив до Маро. Останнього тижня Мускат уникає спілкування, і я зустрічав його тільки мимохідь. Вигляд у нього нездоровий: обличчя одутле, плечі опущені, як у затятого грішника, котрий розкаюється, очі ховаються за підпухлими повіками. Тепер мало хто навідується до його кав’ярні, – можливо, людей відлякують його виснажений вигляд і погана вдача. У п’ятницю я сам до нього прийшов. Бар майже порожній, після відходу Жозефіни підлогу жодного разу не підмітали, під ногами валяються недокурки й фантики, на столах – порожні склянки, під склом вітрини – кілька жалюгідних бутербродів і зморщений шматок чогось червонуватого, мабуть, піци. Поруч, під брудним пивним кухлем, купка листівок Кароліни. Крізь сморід цигарок «Голуаз» пробивається сморід блювотиння й цвілі.

Мускат був п’яний.

– А, це ви, – тон у нього похмурий, майже агресивний. – Прийшли сказати, щоб я підставив іншу щоку, так, чи що? – Він затягнувся затиснутою між зубами обслиненою цигаркою. – Що ж, радійте. Уже скільки днів близько до цієї сучки не підходжу.

Я похитав головою.

– Не будь таким запеклим.

– У власній кав’ярні я сам хазяїн своєму настрою, – войовничо мовив Мускат. – Це ж мій бар, вірно, père? Сподіваюся, ви не збираєтеся і мій заклад піднести їй на тарілочці?

Я сказав йому, що мені зрозумілі його почуття. Він знову затягнувся й, сміючись, кашлянув мені в обличчя пивним перегаром.

– Це добре, père. – З рота його несе гарячим смородом, як з пащі звіра. – Дуже добре. Звичайно, зрозумілі. Як же не зрозумілі? Власними яйцями пожертвували заради церкви. А тепер хочете, щоб і я наслідував ваш приклад.

– Ти п’яний, Мускате, – розсердився я.

– Добре зауважили, – проревів він. – Як ви все помічаєте! – Він махнув цигаркою, показуючи навколо себе. – Ось, нехай прийшла б помилуватися, на що перетворилася кав’ярня через неї. Для повного щастя. Радіє, що згубила мене, – Мускат ледь не плакав п’яними сльозами від жалю до себе, – що зруйнувала наш шлюб, виставила мене на загальне посміховисько… – Він видав якесь хрюкання, – чи то схлипнув, чи то відригнув. – Розбила мені серце, хай йому грець!

Тильним боком долоні він розмазав по обличчю шмарклі й провадив, стишивши голос:

– Не думайте, начебто я не знаю, що відбувається. Чудово розумію, що задумало це стерво зі своїми клятими друзями, – він знову перейшов на лемент, і я, кинувши збентежений погляд навколо, побачив, що нечислені відвідувачі – їх було троє або четверо – із цікавістю витріщились на нього. Я застережливо стиснув плече Муската.

– Не втрачай надії, Мускате, – став умовляти я, намагаючись не відхитнутися від нього через відразу. – Це не кращий спосіб, щоб повернути її. Багато подружжів переживають хвилини сумніву, але…

– Сумніву? – пирхнув він. – От що я вам скажу, père. Дайте мені п’ять хвилин наодинці із цієї сучкою, і я назавжди позбавлю її сумнівів. Вона знову стане моєю, навіть не сумнівайтеся.

Він ніс злісну тарабарщину й при цьому шкірився, як акула, так що слів було майже не розібрати. Не звертаючи уваги на здивованих відвідувачів, я схопив його за плечі.

– Тільки наважся, – прошипів я йому в обличчя, сподіваючись у такий спосіб хоч трохи навести його на розум. – Якщо хочеш повернути дружину, поводься розсудливо й коректно, Мускате. І ні до тієї, ні до іншої близько не підходь! Ясно?

Я і далі міцно тримав його за плечі. Мускат став вириватися, бурмочучи непристойності.

– Попереджаю тебе, Мускате, – заявив я. – Я багато неподобств тобі пробачав, але такої – хуліганської – поведінки не потерплю. Ясно?

Він щось буркнув – чи то вибачився, чи то пригрозив, точно не можу сказати. Тоді мені здалося, що він вимовив: «Я шкодую», але тепер, помізкувавши й згадавши, як зловісно блищали його очі за завісою п’яних сліз, я не виключаю, що насправді це було: «Ви пошкодуєте». Пошкодуєте. Цікаво, кому доведеться пошкодувати? І про що?

По дорозі в Маро мене знову опанували сумніви. Квапливо спускаючись пагорбом, запитував себе, чи не помилився я в оцінці поведінки Муската. Чи здатний той на самогубство? Може, я зі своїм бажанням запобігти подальшим неприємностям пропустив головне, не помітив, що цей чоловік перебуває на межі розпачу? Нарешті я у кав’ярні «Республіка». Вона зачинена, але зовні стоїть невелика юрба. Дивиться на одне з вікон другого поверху. Серед тих, хто зібрався, я впізнав Каро Клермон і Жолін Дру. Тут же Дюплесі, худорлявий шанобливий чоловік у фетровому капелюсі, зі своїм новим вихованцем, який стрибає біля його ніг. Гудіння юрби перекриває чийсь більш високий, пронизливий голос. Він звучить то голосніше, то тихіше, іноді промовляє слова, фрази, кричить…

– Père, – звертається до мене Каро переривчастим голосом. Щоки її вкриває рум’янець, очі широко розплющені, як у завмерлих в нескінченному екстазі красунь з глянсових обкладинок тієї категорії журналів, що їм у крамницях виділяють горішні полиці. При цій думці я мимоволі почервонів.

– Що тут відбувається? – суворо запитую я. – Щось із Мускатом?

– З Жозефіною, – схвильовано доповідає Каро. – Він загнав її у кімнату нагорі, père, і вона там кричить.

Не встигла вона договорити, як знову почався шум – крики, лайка, гуркіт речей, що трощилися. З вікна на бруківку посипалися уламки. Знову оглушливий жіночий вереск, від якого ледь не тріскають шибки, але, гадаю, спровокований він не страхом – це звичайне вираження дикої люті. Слідком черговий розрив домашньої шрапнелі. Летять книжки, килимки, пластинки, коминкові прикраси – стандартні боєприпаси для з’ясування сімейних стосунків.

– Мускате? – закричав я у вікно. – Ти чуєш мене? Мускате!

У повітрі зі свистом пролетіла порожня пташина клітка.

– Мускате!

Мій заклик залишається без відповіді. З будинку долинають нелюдські звуки, начебто там відбувається битва між тролем і гарпією. Я розгубився. Здається, що людство відсунулося глибоко в тінь, відгородившись від світла нездоланною прірвою. Відчиню двері й що побачу?

На одну моторошну мить я опинився під владою давнього спогаду. Мені знову тринадцять, я відчиняю двері до старого церковного бічного вівтаря, який багато хто й донині називає канцелярією, із сутінку головного приміщення храму переміщаюся до ще більш густого півмороку. Мої ноги беззвучно ступають по гладенькому паркету, а у вухах б’ється й стогне незримий монстр. Відчиняю – у горлі товчеться застрягле серце, кулаки стиснуті, очі витріщені – і бачу перед собою на підлозі блідий силует чудовиська. Його обриси, чомусь роздвоєні, невиразно нагадують когось. До мене обертаються два обличчя із застиглими виразами гніву-жаху-сум’яття…

Maman! Père!

Це абсурд, я знаю. Зв’язку немає жодного й бути не може. І все-таки дивлячись на вологе схвильоване обличчя Каро Клермон, я майже певен, що вона, як і я, охоплена еротичним хвилюванням від насильства, що витає в атмосфері, від буйства плоті, коли сірник спалахує, удар досягає мети, з ревінням спалахує бензин…

Я похолов, шкіра на скронях напнулася, як барабан, але причиною тому було не тільки твоє зрадництво, père. До тієї хвилини поняття гріха, гріха плоті, у моїй уяві існувало як якась огидна абстракція, щось подібне до скотоложства. Але щоб шукати в похоті задоволення… Це складно піддавалося осмисленню. І проте ви з матір’ю… Обоє розпалені, розпаленілі, лиснієте від поту і, звиваючись, механічно рухаєтесь одне на одному, немов поршні запущеної машини… Ні, не зовсім оголені – напівроздягнені, і тому ще більш непристойні – розстебнута блузка, зібгана спідниця, задерта сутана… Обурення в мене викликав не вигляд частково оголених тіл, тому що я дивився на паскудне видовище, яке постало моєму погляду, з відчуженою бридливою байдужістю. Але ж не далі як два тижні тому я скомпрометував себе, забруднив свою душу заради тебе, père… Слизька пляшка бензину в руці, що збурює відчуття власної праведності, радість від побаченої посудини з пальним, що, злетівши в повітря, запалила палубу вбогого плавучого будинку, шипіння яскравого гребеня всепожираючого вогню, тріск сухої парусини, хрускіт дерева, яке ніби облизується хтивими язичками… Говорили, що це був підпал, але ніхто не запідозрив тихого слухняного хлопчика Рейно. Це міг зробити хто завгодно, тільки не блідий Франсіс, який співає в церковному хорі й справно відвідує богослужіння. Хто завгодно, тільки не юний Франсіс, який за все життя навіть вікна жодного разу не розбив. Підозрювали Мускатів. Старшого Муската і його нестерпного сина. Якийсь час їх цуралися, неприязно шепотілися за їхніми спинами. Вирішили, що цього разу вони зайшли занадто далеко. Але ті завзято заперечували свою причетність до пожежі, а доказів ні в кого не було. Та й постраждалі були нетутешні. Ніхто не побачив зв’язку між підпалом і змінами в сім’ї Рейно – розлученням батьків та від’їздом хлопчика в елітну школу на півночі… Я зробив це заради тебе, père. З любові до тебе. Судно, що палає на пересохлому мілководді, опромінює коричневу ніч, люди біжать, кричать, борсаються на запечених берегах обмілілого Тану, деякі черпають цебрами з дна залишки багна, намагаючись загасити охоплений вогнем плавучий будинок, а я, переповнений гарячою радістю, чекаю в кущах з пересохлим ротом.

Я не міг знати, що на тому судні спали люди, – переконую себе. Занурені в глибоке п’яне забуття, вони не опам’яталися, навіть коли навколо них заревів вогонь. Потім вони мені часто снилися – обвуглені, вплавлені одне в одне тіла, що начебто злилися в єдиних обіймах ніжних закоханих… Довгі місяці я кричав ночами, уявляючи, як вони з благанням тягнуть до мене свої руки, побілілими губами видихають попіл, шепочучи моє ім’я.

Але ти відпустив мені мій гріх, père. Загиблі у вогні були всього лише п’яниця і його шльондра, сказав ти мені. Нікчемні уламки на смердючій ріці. За їхні життя я розплатився, прочитавши двадцять разів «Отче наш» і стільки ж – «Аве Марія». Злодії, котрі опоганювали нашу церкву, ображали нашого священика, на більше не заслуговують. А я молодий, на мене чекає блискуче майбутнє, і мої любі батьки жахливо засмутяться, дуже засмутяться, якщо довідаються… І врешті, доводив ти, це цілком міг бути нещасний випадок. Як знати, сказав ти. На все воля Господа.

Я повірив тобі. Або переконав себе, що повірив. І донині вдячний долі за це.

Хтось торкнув мене за плече. Я злякано здригнувся. Різко опам’ятавшись від давніх спогадів, не одразу збагнув, де перебуваю. Поруч стоїть Арманда, свердлить мене своїми розумними чорними очима. З нею Дюплесі.

– Ти збираєшся щось зробити, Франсісе? Або будеш чекати, поки цей кабан Мускат уб’є її? – сердито запитує Арманда. Однією рукою вона стискає свій ціпок, іншою, як відьма, тицяє в замкнені двері.

– Я не… – Я сам не впізнаю свій голос, що раптом став по-дитячому жалюгідним і писклявим. – Я не маю права втруч…

– Нісенітниця! – Вона вдарила мене ціпком по руках. – А я маю намір покласти цьому край, Франсісе. Ти йдеш зі мною або так і будеш стовбичити отут без діла цілий день? – Не чекаючи на відповідь, вона стала проштовхуватися до дверей кав’ярні.

– Зачинено, – писнув я.

Арманда знизала плечима, набалдашником ціпка вибила шибку на одній стулці.

– Ключ у замку, – різко проказує вона. – Поверни його, Ґійоме, я не дотягнуся. – При повороті ключа двері розчинились. Слідком за Армандою я підіймаюсь нагору. Лемент й дзенькіт битого скла голосною луною озиваються в прольоті сходів. Мускат стоїть у дверях кімнати на горішньому поверсі, своєю важкою фігурою перегороджуючи половину сходового майданчика. Кімната забарикадована зсередини; із щілини між дверями й одвірком на сходи просочується вузький промінь світла. На моїх очах Мускат знову кидається на заблоковані двері. Щось із тріском перевернулося, і він, із задоволеним гарчанням, починає протискуватися в кімнату.

Жіночий крик.

Вона притискається спиною до дальньої стіни. До дверей присунуто меблі: туалетний столик, шафа, стільці, але Мускату все-таки вдається перебратися через барикаду. Важке залізне ліжко вона не змогла зрушити з місця, але матрац використовує замість щита, нахиляючись до гірки «снарядів», що лежать поруч. Одначе вона витримувала його натиск протягом усієї меси, дивуюся я. Усюди видно сліди боротьби: розбите скло на сходах, зарубини на одвірку, залишені якимось інструментом при спробі відчинити замкнені двері спальні, журнальний столик, який Мускат використовував як таран. Він повертається до мене, і на його обличчі я бачу сліди її нігтів. Сорочка на ньому розідрана, ніс запухлий, на скроні кровоточить дугоподібне садно. На сходах теж кров – крапля, розмазана пляма, струмочок. На дверях – відбитки закривавлених долонь.

– Мускате! – кричу я високим зривистим голосом. – Мускате!

Він тупо обертається на мій окрик. Його очі схожі на голки в тісті. Арманда – старий шибеник у спідниці – тримає перед собою ціпок, немов меч. Стоячи поряд зі мною, вона гукає Жозефіну:

– Ти там ціла, любонько?

– Заберіть його звідси! Скажіть, щоб забирався геть!

Мускат показує мені закривавлені руки. Вигляд у нього розлючений і в той же час розгублений, виснажений, як у дитини, що затесалася в бійку дорослих хлопців.

– Бачите, що відбувається, père? – скиглить він. – Я ж вас попереджав. Бачите?

Арманда проштовхується повз мене.

– Даремно стараєшся, Мускате, – її голос, на відміну від мого, звучний і сильний, і я мушу нагадати собі, що вона стара й хвора жінка. – Ти вже нічого не зміниш. Отож кінчай дебоширити. Випусти її.

Мускат плюнув у неї й дуже здивувався, коли Арманда зі швидкістю й точністю кобри негайно відповіла йому тим самим. Він обтер обличчя й заревів:

– Ах ти, стара…

Ґійом ступнув уперед, загороджуючи її собою. Його пес зайшовся пронизливим гавкотом. Кумедне видовище. Арманда зі сміхом обійшла своїх захисників.

– Не намагайся залякати мене, Поль-Марі! – гаркнула вона. – Я пам’ятаю тебе малим шмаркачем, коли ти ховався в Маро від свого п’яного тата. Відтоді ти не дуже змінився. Хіба що поздоровішав трохи та став ще потворнішим. Геть з дороги!

Приголомшений її натиском, Мускат відступив. Глянув на мене з благанням.

– Père. Скажіть їй… – Очі в нього червоні, начебто він тер їх сіллю. – Ви ж розумієте, про що я, еге ж?

Я вдав, ніби не чую його. Між нами, між цією людиною й мною, немає нічого спільного. Навіть порівнювати не можна. У ніс мені б’є його мерзенний запах – сморід брудної сорочки, пивний перегар. Мускат схопив мене за руку.

– Ви ж розумієте, père, – у розпачі повторює він. – Я ж допоміг вам із циганами. Пам’ятаєте? Я ж вам допоміг.

Може, Арманда й втрачає зір, але, чорт би її забрав, чує все. Усе. Її погляд метнувся до мого обличчя.

– Так, виходить, ти його розумієш? – вона вульгарно захихотіла. – Два чоботи пара, кюре?

– Я не знаю, про що ти говориш, – сердито відповідаю я. – Ти п’яний як свиня.

– Але, père… – Червоніючи й гримасуючи від натуги, він силкується підібрати потрібні слова. – Рère, ви ж самі сказали…

– Я нічого не казав, – заперечую я з кам’яним обличчям.

Він знову відкрив рота, немов нещасна риба, яка лишилася на оголеному після відливу березі Тана в літню пору.

– Нічого!

Арманда й Ґійом ведуть Жозефіну. Підтримувана за плечі старечими руками, вона кидає на мене надивовижу ясний погляд, що майже лякає. Її обличчя в брудних патьоках, долоні в крові, але в цю хвилину вона здається мені хвилююче гарною. Її очі наче пронизують мене наскрізь. Я намагаюся виправдатися перед нею, хочу сказати, що я не такий, як він, що я – священик, а не чоловік, людина зовсім іншої породи, але й сам розумію, що це безглузде пояснення, фактично єресь.

Нарешті Арманда вивела Жозефіну, і я залишився наодинці з Мускатом. Він душить мене в гарячих обіймах, сльозами обпалюючи мені шию. У першу мить я сторопів, знітився, поринаючи разом з ним у безодню власних далеких спогадів. Потім спробував вивільнитися з його обіймів. Спочатку виривався м’яко, потім став відбиватися, зі все більшою несамовитістю б’ючи по його в’ялому животу долонями, кулаками, ліктями… Він про щось благав мене, а я, перекриваючи його благання, верещав не своїм голосом:

– Залиш мене, виродку, ти все зіпсував, ти…

– Франсісе, вибач, я…

– Père…

– Усе зіпсував… усе… забирайся! – крекчучи від напруги, я сяк-так скинув із себе його м’ясисті спітнілі руки й, охоплений бурхливою радістю – нарешті вільний! – помчав вниз сходами, скрутивши щиколотку на збитому килимку. Його стогін і крики наздоганяли мене, ніби плач покинутої дитини…

Пізніше, як і належало, я поговорив з Каро й Жоржем. З Мускатом розмовляти я не збирався. До того ж ходять чутки, що він уже покинув місто – запхнув усе, що міг, у свій старенький автомобіль і виїхав. Кав’ярню зачинено. Тільки розбите скло у дверях нагадує про те, що відбулося там вранці. З настанням ночі я прийшов туди й довго стояв перед вікном. Над Маро простяглося холодне небо кольору зеленуватої сепії, лише на обрії торкнуте єдиною молочною ниткою. З темної ріки не долинало жодного звуку.

Каро я сказав, що церква не підтримає її кампанію проти свята шоколаду. Я теж не стану. Невже вона не розуміє? Своїм вчинком Мускат дискредитував усю міську раду. Цього разу він аж занадто розперезався, здійняв багато галасу. Бачили б вони його червоне, спотворене ненавистю й божевіллям обличчя. Одна справа просто знати – знати потай, – що чоловік б’є свою дружину. Але коли на власні очі бачиш це звірство… Ні. Такої ганьби він не переживе. Каро вже заявляє всім, що вона давно розкусила його, давно розпізнала його справжню натуру. Треба ж, так помилятися, так помилятися в людині! Виправдовується, як може, намагаючись відмежуватися від нього. Я теж. Ми занадто тісно з ним спілкувалися, кажу я їй. Використовували його у своїх цілях, коли в тому виникала необхідність. Відтепер слід триматися від нього подалі. Щоб не скомпрометувати себе. Про іншу подію, з річковими циганами, я промовчав, але вона теж не йде у мене з голови. Арманда щось підозрює. І, маючи на мене зуб, цілком здатна поділитися своїми підозрами з усім містом. І тоді спливе той – давній – випадок, про який ніхто вже не пам’ятає. Крім неї… Ні. Я безпомічний. Гірше за все те, що тепер я повинен примиритися зі святом шоколаду. Інакше піде поголос, і як знати, чим все це може скінчитися. Завтра я буду змушений проповідувати терпимість, щоб змінити настрій людей, повернути назад хвилю, яку підняв. Листівки, що залишилися, я спалю. Плакати, призначені для поширення на всьому шляху від Ланскне до Монтобана, теж знищу. У мене розривається серце, père, але виходу немає. Скандал погубить мене.

Починається Страсний тиждень. Усього один тиждень до її свята. Вона перемогла, père. Перемогла. Тепер тільки диво врятує нас.

34

26 березня. Середа

Від Муската – як і раніше – жодної звісточки. Жозефіна майже весь понеділок просиділа в «Мигдалі», але вчора вранці вирішила повернутися до кав’ярні. Цього разу з нею пішов Ру, але там нікого, панує цілковитий хаос. Очевидно, чутки були правдиві. Мускат виїхав. Ру, який саме закінчив спальню Анук на горищі, уже почав наводити лад у кав’ярні. Врізав нові замки, здер з підлоги старий лінолеум і брудні фіранки з вікон. Трохи попрацювати, каже він, – побілити шорсткі стіни, підфарбувати й покрити лаком подряпані меблі, усе вимити з милом, – і кав’ярня засяє, перетвориться на світлий гостинний заклад. Він зголошувався зробити ремонт безкоштовно, але Жозефіна про це й чути не бажає. Мускат, зрозуміло, спустошив їхню сімейну скарбничку, але в неї є власні невеликі заощадження, а нова кав’ярня, на її думку, приноситиме непоганий прибуток. Вицвілу вивіску «Кав’ярня “Республіка”», прибиту над входом тридцять п’ять років тому, вона замінила на іншу, вироблену на її замовлення на лісопилці Клермона, з написаною від руки назвою «Кав’ярня “Маро”». Над дверима також з’явився яскравий навіс у червоно-білу смужку – такий самий, як у мене. Різко потеплішало, і герань, посаджена Нарсісом у залізних ящиках для рослин, швидко розрослася, розквітла, прикрашаючи червоними бутонами вікна й зовнішні стіни. Арманда милується кав’ярнею Жозефіни зі свого саду біля підніжжя пагорба.

– Вона в нас розумниця, – каже мені бабуся властивим їй грубуватим тоном. – Тепер чудово заживе без свого пияка.

Ру тимчасово переселився до однієї з вільних кімнат кав’ярні, а Люк зайняв його місце поруч з Армандою, на превелике невдоволення матері.

– Тобі не можна там жити, – верескливо кричала вона йому. Я стою на площі й бачу, як вони йдуть із церкви: він – у недільному костюмчику, вона – в одному зі своїх незліченних костюмів-двійок пастельних тонів. Її волосся сховане під шовковий шалик, зав’язаний на голові вузлом.

– Тільки до дня н-н-народження. – Він ввічливий, але непохитний. – А то ж вона з-зовсім сама. Раптом з н-н-нею знову станеться напад.

– Це все дурниці! – безапеляційно заявляє вона. – Я поясню тобі, що вона робить. Просто намагається вбити клин між нами. Я забороняю тобі, категорично забороняю ночувати в неї цей тиждень. Щодо її абсурдної витівки з вечіркою…

– Ти не маєш мені з-забороняти, m-maman.

– Чому це? Ти – мій син, чорт забирай, і я не бажаю чути, що тобі приємніше слухатися божевільної старої, ніж власної матері! – На її очах блищать сердиті сльози, голос тремтить.

– Заспокойся, maman. – Ниття матері його не надто турбує, але він обіймає її за плечі. – Це ж не надовго. Тільки до дня народження. О-о-обіцяю. До речі, ти теж запрошена. Вона буде щаслива, якщо ти п-прийдеш.

– Я не хочу там бути! – голос у неї примхливий і сльозливий, як у стомленої дитини.

Люк знизує плечима.

– Ну, не приходь. Тільки потім н-не ображайся, що вона відмовляється зважати на твої бажання.

Кароліна дивиться на сина.

– Це ти до чого?

– До того, що я міг би у-умовити її. П-переконати. – Він розумний хлопчик, знає свою матір. Розуміє її краще, ніж вона сама думає. – М-міг би вмовити. Але якщо ти навіть с-спробувати не хочеш…

– Я цього не казала, – піддавшись раптовому пориву, вона міцно обіймає сина. – Ах ти ж мій розумнику, – до неї миттєво повертається гарний настрій. – Ти ж допоможеш, правда? – Вона лунко цмокнула його в щоку. Люк терпить її пестощі. – Мій гарний, розумний хлопчик, – з ніжністю в голосі повторює вона, і вони продовжують шлях. Люк, уже вищий за матір, дивиться на неї згори вниз уважним поглядом, як поблажливий батько на неслухняну дитину.

О так, він добре її знає.

Тепер, коли у Жозефіни з’явилися власні турботи, я змушена самотужки готуватися до свята шоколаду. На щастя, більшу частину роботи вже зроблено. Залишилося запакувати кілька десятків коробочок. Я працюю вечорами – роблю тістечка й трюфелі, пряникові дзвіночки й позолочені pains d’èpices.[47] Мені, звичайно, бракує спритних рук Жозефіни, яка досконало опанувала науку пакування і прикрашання готових солодощів, але Анук допомагає як може, розправляє целофанові рюші й ліпить шовкові трояндочки на незліченні саше.

Вулична вітрина, у якій я викладаю святкову експозицію, тимчасово затягнута білим цигарковим папером, і тепер зовні крамниця виглядає майже так само, як у день нашого приїзду. Анук прикрасила паперову ширму фігурками з яєць і тваринами, вирізаними з кольорового паперу, а в центрі розташувала великий плакат з таким оголошенням:

ВЕЛИКЕ СВЯТО ШОКОЛАДУ

Площа св. Ієроніма

Неділя

Почалися шкільні канікули, і площа тепер вирує дітьми. Вони раз у раз притискаються носами до затягнутого скла з надією побачити, як іде підготовка до свята. Я вже набрала замовлень на вісім тисяч франків – деякі везли аж з Монтобана й навіть із Ажена, – а попит, як і раніше, не падає, так що крамниця зараз рідко стоїть без покупців. Очевидно, пропаганда Каро не набула чинності. За словами Ґійома, Рейно запевнив парафіян, що свято шоколаду, що б не казали злі язики, проводиться з його повного благословення. Навіть я часом помічаю, як він спостерігає за мною з маленького вікна свого будинку. Його голодні очі палають ненавистю. Я знаю, що він зичить мені зла, але щось заважає йому випустити жало. Я намагалася з’ясувати це в Арманди, – їй відомо більше, ніж вона розповідає, – та бабуся у відповідь лише хитає головою.

– То давно минулося, – ухильно відповідає вона. – А я старію, пам’ять підводить.

І одразу починає розпитувати про меню, яке я склала на її день народження, заздалегідь нахвалює кожну страву, вносить доповнення. Паста з трюфелів, воловани з грибами, приготовані в вині з вершками й лисичками на гарнір, смажені лангусти з рокет-салатом, п’ять видів шоколадних тортів, усі її улюблені, домашнє шоколадне морозиво… Очі Арманди сяють радістю й лукавством.

– Замолоду я ніколи не влаштовувала вечірок, – пояснює вона. – Жодного разу. Колись було їздила на танці, до Монтобану, з одним хлопцем з узбережжя. Ох, який був красунчик. Чорнявий, як патока, і такий само солоденький. Ми пили шампанське, їли полуничне морозиво, танцювали… – Вона зітхнула. – Бачила б ти мене тоді, Віано. Тепер у це важко повірити. Він говорив, що я – точнісінька копія Грети Гарбо. Лестив мені. І ми обоє робили вигляд, начебто віримо, що він промовляє від щирого серця. – Бабуся посміхнулася. – Одружуватися зі мною він, звісно, не збирався. Усі вони такі, – філософськи зазначила вона.

Тепер я майже не сплю ночами, перед очима все танцюють ласощі. Анук ночує у своїй кімнаті на горищі, а я марю наяву, дрімаю, пильную в півсні, знову поринаю в дрімоту, поки мої повіки нарешті не важчають і кімната не починає гойдатися, немов корабель на хвилях. Ще один день, кажу я собі. Ще один день.

Учора я піднялася серед ночі й дістала зі скриньки карти, які заприсяглася ніколи більше не брати до рук. Вони холодні й гладенькі, як слонова кістка, розгорнулися різнобарвним – синьо-лілово-зелено-чорним – віялом у моїх долонях, знайомі зображення мигтять перед очима, немов квіти, затиснуті між аркушами чорного скла. Вежа. Смерть. Закохані. Смерть. Шістка пік. Смерть. Пустельник. Смерть. Я переконую себе, що це нічого не значить. Мати вірила в карти, і що це їй дало? Усе життя вона була в мандрах. Флюгер на церковній вежі тепер мовчазний і нерухомий, це лякає. Вітер припинився. Тиша тривожить мене сильніше, ніж скрегіт іржавого заліза. Повітря тепле й запашне, повниться ароматами літа. А літо в Ланскне наступає одразу слідком за березневими вітрами, і воно пахне цирком, тирсою, рідким тістом на розпеченій пательні, зрізаними прутами й гноєм. Голос матері усередині мене нашіптує: час змін. У будинку Арманди ще горить світло. Зі своєї спальні я бачу маленький жовтий квадратик її вікна, що відкидає картате відбиття на води Тана. Цікаво, чим вона зараз займається? Після того єдиного разу вона прямо не згадувала свого плану в розмові зі мною. Замість цього обговорювала рецепти, способи приготування пухкого бісквіта й п’яної вишні. У своєму медичному довіднику я знайшла статтю, що описує стан її здоров’я. Вона не дає реальної картини, тому що медична мова так само незрозуміла і загадкова, як фігури на моїх картах. Навіть не віриться, що ці бездушні терміни можна застосовувати до живої плоті. Її зір гіршає, у очах гойдаються острівці темряви, отож вона бачить тільки неясні розпливчасті цяточки, які в остаточному підсумку зіллються в єдину чорну пляму.

Я розумію її. Чи варто боротися за тривання такого життя? Докори за марнотратство – ця думка, породжена від непевності в завтрашньому дні й постійної економії, належить моїй матері – у цьому випадку недоречні, переконую я себе. Краще вже гарний жест, хороша гулянка, яскраві вогні, а після – раптове занурення в темряву. І все-таки щось у мені волає: це несправедливо! – з дитячою надією на диво. Це знову голос матері. Але Арманда знає, що чудес не буває.

У останні тижні перед загибеллю мати вже жодної хвилини не могла обходитися без морфію й на цілі години втрачала зв’язок з реальністю. Дивлячись навколо скляним поглядом, витала у власних фантазіях, як метелик між квітами. Деякі з них були приємні – вона літала в небесах, бачила вогні, зустрічалася з душами покійних кінозірок і неземними істотами, інші – важкі, пронизані параноєю. У останніх завжди був Чорний чоловік – він дивився на неї з-за рогу вулиць, стовбичив у вікні якоїсь кав’ярні або стояв за прилавком галантерейної крамниці. Іноді він уявлявся їй таксистом, сидів за кермом чорного катафалка, на зразок тих, що є в Лондоні. На голові в нього була насунута на очі бейсболка з написом «МИСЛИВЕЦЬ». Тому він і переслідує її, казала вона, її, нас, усіх, кому вдавалося втекти від нього в минулому. Але це не буде тривати вічно, запевняла вона, з розумним виглядом хитаючи головою, усе коли-небудь добігає кінця. Під час одного з таких похмурих затьмарень вона показала мені жовтий пластмасовий футляр, набитий газетними вирізками кінця шістдесятих – початку сімдесятих років. Серед статей французькою мовою – їх була більшість – зустрічалися замітки італійською, німецькою й грецькою. У всіх йшлося про викрадення й зникнення дітей або про напад на них.

– Це ж так легко, – казала вона, дивлячись на мене величезними каламутними очима. – У великому місті досить легко загубити дитину. Дуже легко загубити дитину. Таку, як ти. – Вона підморгнула мені крізь сльози.

– Ну що ти, maman. – Я поплескала її по руці. – Ти завжди була вкрай обережна. Завжди уважно наглядала за мною. Я ніколи не губилася.

Вона знову підморгнула й сказала:

– Як же, губи-и-илася… – Кривлячи обличчя в посмішці, незрячим поглядом вона вп’ялася в простір. Її пальці лежали в моїй руці, і мені здалося, що я тримаю в долоні зв’язку сухих прутів. – Губи-и-илась, – нещасним голосом простягнула вона й заплакала. Я взялася утішати її, одночасно збираючи вирізки до футляру. Кілька з них, я помітила, були присвячені тому самому випадку – зникненню в Парижі якоїсь Сільвіан Келлу, дівчинки віком півтора року. Її мати на кілька хвилин пішла до аптеки, залишивши дочку в машині, де та була прив’язана до сидіння, а коли повернулася, малої вже не було. Разом з дитиною зникли сумка зі змінним одягом й плюшеві іграшки – червоний слон і коричневе ведмежа.

Мати, побачивши, що я читаю одну із цих статей, знову посміхнулася.

– Думаю, тобі тоді було років зо два, – лукавим тоном сказала вона. – Або майже два. Та й волосся в неї набагато світліше. Не може бути, щоб це була ти, так? Та й зрештою, я, як мати, набагато краща за ту жінку.

– Звичайно, це не я. Ти – найкраща мама, чудова. Не хвилюйся. Ти нізащо не стала б піддавати мене небезпеці.

Мати розгойдувалася й посміхалася.

– Безтурботна жінка, – проникливо наспівувала вона. – Легковажна. Абсолютно не заслуговує на таку милу донечку, вірно? – Я мотнула головою, почуваючи, як усе моє єство раптово струснуло від холоду. – А я була тобі гарною матір’ю, правда, Віано? – зовсім як дитина допитується вона.

Я зіщулилася. Папір шурхотить під моїми пальцями.

– Так, – запевнила я її. – Ти гарна мати.

– Я добре піклувалася про тебе, правда? Ніколи тебе не кидала. Не відмовилася, навіть коли той священик сказав… сказав те, що сказав. Я тебе не залишила.

– Ні, maman. He залишила.

Я вже паралізована холодом, ледве розумію, що вона каже. Тільки й думаю про те ім’я, так схоже на моє, зіставляю дати… І хіба я не пам’ятаю того ведмедя та те червоне слоненя зі старенького плюшу, які невтомно подорожували зі мною з Парижа до Рима, з Рима до Відня?

Звичайно, це могла бути її чергова ілюзія. Їй увесь час щось марилось – то змія під ковдрою, то жінка в дзеркалі. Не виключено, що й про мене вона нафантазувала. У житті матері майже все – суцільна вигадка. І до того ж стільки років минуло. Яка тепер різниця?

О третій годині я прокинулася. Постіль гаряча, простирадла зім’ялися, сну як і не було. Я запалила свічку й пройшла до порожньої кімнати Жозефіни. Карти лежали на своєму місці, у скриньці матері. У моїх руках вони як живі. Закохані. Вежа. Пустельник. Смерть. Я сиджу, схрестивши ноги, на голій підлозі й тасую, розкладаю карти – аж ніяк не для того, щоб згаяти час. Вежа, вона валиться, люди падають. Що це означає – зрозуміло. Мій споконвічний страх змін, страх перед дорогою, острах втрат. Пустельник у каптурі, що наполовину приховує його лукаве бліде обличчя із запалими щоками, дуже схожий на Рейно. Смерть я знаю добре, тому завченим жестом машинально викидаю пальці вилами на карту – геть! Але про що ж попереджають мене Закохані? Я подумала про Ру й Жозефіну – вони навіть не підозрюють, як багато в них спільного, – і не змогла придушити в собі заздрість. Зате в мене раптово виникла впевненість, що ця карта видала ще не всі секрети. У кімнаті запахло бузком. Може, в одному з флакончиків матері тріснула пробка? Незважаючи на нічну прохолоду, мене огортало тепло, жар проникав до самого серця. Ру? Ру?

Тремтливими пальцями я квапливо перевернула карту.

Ще один день. Що б це не було, один день почекає. Я знову стала тасувати карти, але мені не вистачало вправності матері і колода посипалася з рук на дерев’яну підлогу. Пустельник упав горілиць. У мерехтливому сяйві свічки він як ніколи схожий на Рейно. Здається, начебто він посилає мені злісну посмішку зі складок каптура. Я знайду спосіб розправитися з тобою, обіцяє він. Ти думаєш, що перемогла, та я однаково помщуся. Я відчуваю його жовч на кінчиках своїх пальців.

Мама назвала б це знаменням.

Раптово, у мимовольному пориві, природа якого мені й самій неясна, я схопила Пустельника й піднесла його до полум’я свічки. Кілька секунд вогонь просто облизував тверду карту, потім її поверхня почала пучнявіти. Бліде обличчя спотворилося в гримасі й почорніло.

– Я тобі покажу, – шепотіла я. – Тільки спробуй втрутитися, я…

Карта спалахнула, і я кинула її на підлогу. Вогонь згасав, розкидаючи іскри й попіл по мостинах.

Я раділа. Ну, хто тепер командує зміною декорацій, га, мамо?

І все-таки сьогодні мене не залишає відчуття, що я стала іграшкою в чиїхось руках, за чиїмось велінням витягла назовні те, що краще було б не показувати. Я не зробила нічого поганого, заспокоюю я себе. У мене не було злого наміру.

А тривожне відчуття не минає. Я почуваюся легкою, невагомою, як пушинка молочаю. Готова летіти, куди накаже вітер.

35

28 березня. Страсна п’ятниця

Знаю, я повинен бути зі своєю паствою, père. Повітря в церкві насичене пахощами, оздоблення простеньке – тільки пурпур і чернь. Жодного срібного предмета, жодної квітки. Я повинен бути там. Сьогодні найвеличніший день у моєму житті, père. Урочистість, благочестя, гуде орган, немов гігантський підводний дзвін. Церковні дзвони, зрозуміло, мовчать – ознака жалоби за розіп’ятим Христом. Я сам у чорному й пурпурному, голос мій модулює в тон органу. Вони впилися в мене очима, погляди у всіх серйозні. Сьогодні тут навіть відступники – як і годиться, у строгому вбранні, з напомадженим волоссям. Їхні потреби, їхнє очікування заповнюють порожнечу в моїй душі. На коротку мить мене охоплює безмежна любов до них. Я люблю їх за все: за спокуси, за страждання в ім’я спокути власних гріхів, за їхні дріб’язкові турботи, за їхню незначущість. Я знаю, тобі зрозумілий мій стан, тому що ти теж був їхнім пастирем. У певному сенсі ти, так само як Господь наш, прийняв смерть заради них. Щоб захистити їх від гріхів – від своїх і від їхніх власних. Вони ж так ні про що й не довідалися, вірно, père? Я нічого їм не розповів. Але коли я побачив тебе й мою матір у канцелярії… Інсульт, сказав лікар. Мабуть, потрясіння було дуже сильним. Ти замкнувся, зачинився в собі, хоча я знаю, що ти чуєш мене й бачиш краще, ніж будь-коли. І я певен, що колись ти повернешся до нас. Я постував й молився, père. Упокорював себе. Але задоволення й досі не відчуваю. Тому що не досяг головного.

Після служби до мене підійшла дівчинка, Матильда Арнольд. Вклавши свою ручку до моєї, вона прошепотіла з посмішкою:

– А вам вони теж принесуть шоколад, monsieur le curè?

– Хто повинен принести мені шоколад? – здивувався я.

– Дзвони, звичайно! – з нетерпінням у голосі викликнула вона й засміялася. – Літаючі дзвони!

– А-а-а, дзвони. Звичайно.

Від розгубленості я не одразу знайшов відповідні слова. Вона потягнула мене за сутану, наполегливо потребуючи моєї уваги.

– Так, дзвони. Вони полетять у Рим на зустріч із папою і повернуться з шоколадом…

Вони одержимі шоколадом. Про що б не думали, головним акордом їхніх думок стає шоколад – слово-приспів, повторюване пошепки, на весь голос, хором.

– Чому всі тільки й говорять про шоколад? – заревів я, не зумівши стримати гнів, що сколихнувся в мені. Личко дівчинки зморщилося від сум’яття й жаху, і вона з плачем кинулася від мене через площу. Отямившись, я покликав її, але було пізно. Маленька крамничка з вітриною, затягнутою подарунковим папером, посилала мені здалеку переможну усмішку.

Сьогодні ввечері буде виконано обряд поховання Тіла Христового в Гробі Господньому, діти нашого приходу розіграють сцену останніх хвилин життя Христа, і в церкві, як тільки почне меркнути світло, запаляться свічки. Для мене це одна з найбільш сповнених хвилювання подій року, тому що в ці миті вони – мої діти, серйозні й статечні у своєму строгому вбранні, – належать тільки мені. Але чи стануть вони нині думати про страждання Ісуса під час урочистої меси? Або будуть облизуватися, передчуваючи непотрібну обжерливість? Її вигадки про літаючі дзвони й бенкети заразні, заводять в оману незрілі душі. Я теж намагаюся спокусити їх, проповідуючи вигоди благочестя, але похмура пишнота церкви не витримує жодного порівняння з її казками про летючі дзвони.

По обіді я завітав до Арманди, адже вона сьогодні іменинниця. У її будинку панує суєта. Я, звичайно, знав, що вона збирає гостей, але подібного розмаху не міг собі навіть уявити. Каро згадувала про вечірку кілька разів – казала, що краще б не ходити туди, але не хоче втрачати можливість раз і назавжди помиритися з матір’ю, – хоча, я підозрюю, вона навіть не здогадується, яке грандіозне планується торжество. На кухні я застав Віану Роше, вона поралася там із самого ранку. Жозефіна Мускат запропонувала використати також і кухню кав’ярні, оскільки в маленькому будиночку Арманди важко вести великі приготування, і тому, прибувши туди, я побачив, як ціла юрба помічників переносить тарелі, каструлі й супниці з кав’ярні до будинку іменинниці. З прочиненого вікна струменів густий пряний аромат, від якого в мене мимоволі набігла слина. У садку працював Нарсіс – накидав рослини на ґрати, споруджені між будинком і хвірткою. Враження приголомшливе: дерев’яна конструкція, обплетена ломиносом, іпомеєю, бузком і чубушником, схожа на квітковий навіс, крізь який сотаються промені сонця. Арманди ніде не було видно.

Мене засмутила показна демонстрація настільки непомірного марнотратства. Влаштувати бенкет у Страсну п’ятницю… На це здатна тільки Арманда. Настільки кричуща пишнота – квіти, їжа, обкладені льодом ящики із шампанським біля дверей – це ж блюзнірство, знущання над сином Господнім, який прийняв муку. Завтра я обов’язково поговорю з нею. Я вже хотів піти, аж раптом помітив біля стіни Ґійома Дюплесі, який гладив одну з кішок Арманди. Він поштиво підняв капелюха.

– Допомагаєте? – довідався я.

Ґійом кивнув.

– Так, запропонував допомогу, – не став заперечувати він. – Тут до вечора ще ох скільки справ.

– Ваша участь мене дивує, – виговорив йому я. – Та ще в який день! Цього разу Арманда перестаралася. Такі витрати! Не кажучи вже про неповагу до церкви…

– Вона має право відзначити своє маленьке свято, – тихо відповів Ґійом, знизуючи плечима.

– Вона погубить себе обжерливістю, – сердито зауважив я.

– Мабуть, вона вже в тому віці, коли може чинити так, як вважає за потрібне, – сказав Ґійом.

Я з осудом подивився на нього. Він сильно змінився з тих пір, як почав спілкуватися з Роше. Колись властиве його обличчю вираження скорботної сумирності поступилося місцем свавіллю на грані нахабства.

– І мені не подобається, що рідні Арманди втручаються в її особисте життя, – зухвало додав він.

Я знизав плечима.

– А мене дивує, що ви взяли її бік. Від вас я цього не очікував.

– Життя повне сюрпризів, – відповів Ґійом.

Якби ж так.

36

28 березня. Страсна п’ятниця

На якімсь етапі, досить рано, я забула про те, з якого приводу організую торжество, і захопилася власною діяльністю. Анук гралася в Маро, а я натхненно, намагаючись не пропустити ані найменшої деталі, керувала приготуваннями до найбільш грандіозного бенкету, який мені доводилося влаштовувати. У моєму розпорядженні три кухні. У величезних печах «Мигдалю» я печу торти, у кав’ярні «Маро» готую морепродукти, у крихітній кухоньці Арманди – супи, приправи й гарніри. Жозефіна хотіла позичити Арманді столові прибори й тарілки, але бабуся з посмішкою покачала головою.

– Посуд є, – відповіла вона. І дійсно, у четвер рано-вранці прибув фургон з Ліможа з емблемою великої фірми, яка доправила два ящики з келихами й столовим сріблом і один ящик посуду з вишуканої порцеляни. Увесь товар був запакований у стружку.

– Певно, онуку видаєте заміж, еге ж? – з посмішкою поцікавився водій, забираючи в Арманди підписані чеки. Бабуся весело гмикнула.

– Можливо, – сказала вона. – Може, і так.

Усю п’ятницю вона була в бадьорому настрої, нібито наглядаючи за приготуваннями, а насправді просто заважаючи іншим. Немов пустотлива дитина, встромляла пальці в соуси, знімала накривки зі страв і зазирала в гарячі каструлі, поки я нарешті не вмовила Ґійома відвезти її на пару годин до перукаря до Ажену, – хоча б для того, щоб позбутися її настирливої участі. Повернулася вона зовсім іншою – з елегантною стрижкою, у новому модному капелюшку, у нових рукавичках, у нових туфлях. Туфлі, рукавички й капелюшок одного відтінку – вишнево-червоні. Це улюблений колір Арманди.

– Потроху позбуваюся чорного, – з радістю доповіла вона мені, всідаючись у своє крісло-гойдалку, щоб спостерігати за приготуваннями. – До кінця тижня, диви, зовсім осмілію й придбаю собі червону сукню. Уявляєш, як з’явлюся в ній у церкві. Блиск!

– Відпочиньте хоч трохи, – строго мовила я. – Вам цілий вечір приймати гостей. Не вистачало ще, щоб ви заснули за десертом.

– Не засну, – запевнила мене бабуся, але погодилася подрімати з годинку на післяполудневому сонечку, поки я буду накривати на стіл. Інші розійшлися по домівках, щоб трохи відпочити й переодягтися до вечері. Обідній стіл – величезний, непомірно величезний для маленької вітальні Арманди. Усі запрошені вмістяться досить легко. Знадобилося чотири особи, щоб перенести цю важку річ з оксамитового дуба до спорудженої Нарсісом альтанки, під навіс із листя й квітів. Скатертина з камки із витонченою мереживною облямівкою пахне лавандою, якою Арманда обклала її в шафі давним-давно, одразу ж після весілля. Подарунок бабусі, пояснила вона, жодного разу ще не користувалася. Тарілки з Ліможа білі, з малесенькими жовтими квіточками по обідку, келихи – три види – кришталеві, кидають райдужні відблиски на білу скатертину, немов виткані із сонячного світла гнізда. У центрі – композиція з весняних квітів, принесених Нарсісом. Біля тарілок акуратно згорнуті серветки, на кожній – іменна картка гостя.

Арманда Вуазен, Віана Роше, Анук Роше, Кароліна Клермон, Жорж Клермон, Люк Клермон, Ґійом Дюплесі, Жозефіна Бонні, Жюльєн Нарсіс, Мішель Ру, Бланш Дюман, Серізет Плансон.

Останні два імені викликали в мене подив, але потім я згадала Бланш і Зезет, котрі жили на судні, пришвартованому трохи вище по ріці. Дуже здивувалася, коли зрозуміла, що, виявляється, до цієї миті не знала, що Ру – справжнє прізвище, вважала, це – прізвисько, тому що він рудий.[48]

О восьмій годині почали прибувати гості. Я сама покинула кухню о сьомій, щоб швидко прийняти душ і переодягтися, і, коли повернулася, побачила на річці перед будинком Арманди судно, з якого сходили річкові бурлаки. На Бланш широка спідниця й мереживна блузка; Зезет у старій чорній вечірній сукні, руки в татуюваннях, у брові горить рубін; Ру в чистих джинсах і білій футболці. Усі з подарунками, загорненими або в ошатний папір, або у шпалерний аркуш, або в шматок матерії. Потім прийшов Нарсіс у своєму недільному костюмі, за ним – Ґійом з жовтою квіткою в петлиці, слідком – Клермони, удавано добродушні й веселі. Каро підозріливо косує на річкових циган, але демонструє гарний настрій, коли вже така жертва неминуча… Поки ми розпалювали собі апетит аперитивом, солоними горішками й малесеньким печивом, Арманда на наших очах розкривала подарунки. Анук намалювала для неї кішку й піднесла подарунок у червоному конверті, Бланш подарувала банку меду, Зезет – лавандове саше з вишитою літерою «Б». «Не встигла зробити з вашим ініціалами, – безтурботно пояснює вона, – але на наступний рік обов’язково зроблю». Ру вручив іменинниці вирізаний з дерева дубовий листок – дуже схожий на справжній – із гроном жолудів біля корінця. Нарсіс приніс великий кошик фруктів із квітами. Подарунки Клермонів були більш коштовними. Каро піднесла Арманді шарф – не «Гермес», але все-таки шовковий, відзначаю я, – і срібну вазу для квітів, Люк – щось переливчасто-червоне в пакеті з гофрованого паперу, який він ховав від матері під купою здертого впакування… Арманда, затуляючи долонею рота, із самовдоволеною усмішкою шепоче мені: «Блиск!» Жозефіна подарувала золотий медальйон.

– Тільки він не новий, – з винуватою посмішкою каже вона.

Арманда надягла медальйон на шию, міцно обійняла Жозефіну й хоробро плеснула у свій келих червоного вина «Сен-Рафаель». Я вийшла на кухню, звідки було чути розмову, яку вели в саду. Готувати на велику кількість гостей – справа непроста, вона потребує надзвичайної зосередженості, але все-таки я встигаю стежити за тим, що коїться в саду. Каро дуже мила, готова насолоджуватися ласощами. Жозефіна мовчить. Ру й Нарсіс із захватом розмовляють про екзотичні фруктові дерева. Зезет, недбало тримаючи на зігнутій руці дитину, писклявим голоском наспівує якусь народну пісеньку. Я помітила, що її малюк теж прикрашений хною. Пухкий, сіроокий, з розмальованою татуюваннями золотавою шкірою, він схожий на маленьку диню.

Вони перейшли до столу. Арманда, радісна й енергійна, говорить більше за інших. Я також чую тихий приємний голос Люка, він розповідає про прочитані ним книжки. Голос Каро суворішає, – очевидно, Арманда налила собі ще.

– Maman, ти ж знаєш, тобі не можна… – дорікає вона матері, але та у відповідь лише сміється.

– Сьогодні мій день народження, – весело заявляє вона. – І на своєму святі я нікому не дозволю нудьгувати. Тим більше – самій собі.

Більше на цю тему не говорили. Я слухаю, як Зезет фліртує з Жоржем, а Ру з Нарсісом обговорюють сорт слив.

– «Лангедокська красуня», – поважно каже останній. – Як на мене, це найкращий сорт, – плоди солодкі, маленькі, з ніжним пушком, як на крилі метелика…

Ру не згодний.

– «Мірабель», – стверджує він. – Єдина слива, яку варто вирощувати. «Мірабель».

Я повертаюся до плити, на якийсь час зосереджуючи увагу на готуванні.

Мене ніхто не вчив готувати, я – кухар-самоучка, мій учитель – одержимість. Мати чаклувала над зіллями, я ж підняла перейняті в неї навички до нинішнього свого мистецтва. Ми з нею завжди були різними. Вона мріяла про ширяння духу, зустрічі в астралі й про загадкові субстанції; я вивчала рецепти й меню, викрадені з ресторанів, які нам були не по кишені. Мати незлобиво жартувала над моїми мирськими захопленнями.

– Це навіть дуже добре, що в нас немає грошей, – говорила вона мені. – Інакше ти давно б розповніла, як льоха.

Бідолашна мама. Марнославство не залишало її до кінця: вона раділа, що втрачає вагу, навіть коли вже сохла від раку. І в той час як вона ворожила на картах, щось бурмочучи собі під ніс, я вчила напам’ять назви страв, яких ніколи не куштувала, повторювала їх, як заклинання, як таємничі формули безсмертя. Тушкована яловичина. Гриби по-грецьки. Ескалоп по-рейнському. Крем-брюле. Шоколадний торт. Тирамісу. У незримій кухні своєї уяви я готувала, дегустувала, експериментувала, поповнювала свою колекцію рецептів традиційними стравами тих місць, у які заводила нас дорога, вклеювала їх до свого альбому, немов світлини старих друзів. Вони надавали зміст моїм мандрам. Глянсові вирізки на брудних сторінках були вказівними стовпцями на тернистому шляху наших мандрівок.

І зараз я уявляю їх, наче давно забутих друзів. Томатний суп по-гасконськи подаю кожному зі свіжою базилією і шматочком пирога, приготовленим у такий спосіб: на просочений оливковим маслом тонкий корж укладаються скибочки соковитих помідорів і анчоус із оливками, і все це печеться на повільному вогні до стану майже п’янкої запашності. Я розлила у високі фужери «Шаблі» вісімдесят п’ятого року. Анук потягує лимонад зі свого келиха з виглядом досвідченої аристократки. Нарсіс цікавиться рецептом пирога, нахвалюючи якість чудових місцевих помідорів, які, на його думку, набагато м’ясистіші й пахучіші за геометрично правильні, але несмачні тепличні томати. Ру розпалив жаровні по обидва боки столу й збризнув їх цитронелою, щоб відігнати комах. Каро спостерігає за матір’ю з осудом у погляді. Я їм мало. Надихавшись за день кухонними запахами, до вечора я відчуваю надзвичайну легкість у голові, усі мої почуття неприродно загострені, я напружена, і тому, коли рука Жозефіни ненароком торкнулася моєї ноги, я ледь не скрикнула від несподіванки. «Шаблі» холодне й терпке, і я п’ю більше, ніж варто було б. Барви навколо стають яскравішими, голоси звучать дзвінкіше. Я чую, як Арманда захоплюється тим, як я все приготувала. Несу зелений салат, щоб зажувати смак з’їдених страв, потім подаю гусячу печінку на теплих тостах. Ґійом привів із собою своє цуценя й тепер крадькома, під накрохмаленою скатертиною, годує його недоїдками. Ми жваво розмовляємо, перескакуючи з теми на тему: обговорюємо політичну ситуацію, баскських сепаратистів, жіночу моду, способи вирощування рокет-салату й переваги дикорослого латуку в порівнянні з культивованим. «Шаблі» тече рікою. За волованами, пишними й ніжними, як подих літнього вітерцю, з’являється шербет зі смаком бузини, потім морські делікатеси: смажені лангустіни, креветки, устриці, краби, як маленькі, так і великі – здатні відгризти людський палець так само швидко, як я – перекусити стеблинку розмарину, берегові равлики, palourdes, і на самісінькій верхівці страви з морепродуктів здоровенний чорний омар – король на троні з морських водоростей. Величезний таріль, повний делікатесів для русалок, грає всіма відтінками червоного, рожевого, синьо-зеленого, перлового й лілового, випромінюючи незабутній солоний аромат дитинства, проведеного на березі моря. Ми передаємо один одному щипчики для крабів, малесенькі шпильки для молюсків, лимон і майонез. Неможливо зберігати незворушність при споживанні такої страви, що потребує уваги й абсолютної невимушеності. Келихи й срібний посуд мерехтять у світлі ліхтарів, що звисають із обплетених зеленню ґрат над нашими головами. Ніч пахне квітами й рікою. Арманда моторно орудує пальцями, ніби мереживниця; гірка лушпиння перед нею росте з кожною миттю. Я принесла ще кілька пляшок «Шаблі». Очі в усіх блищать, обличчя розчервонілися від зусиль: нелегко виколупувати слизьких молюсків з їхніх будиночків.

Це їжа не для ледачих, потребує багато часу. Жозефіна почала потроху розслаблятися, навіть завела розмову з Каро, борючись із клешнями рака. Каро незграбно смикнула рукою, і в око їй ударив фонтан солоної води з краба. Жозефіна весело регоче. За хвилину до неї приєднується і Каро. Я теж беру участь у застільній бесіді. Вино оманливо м’яке, п’ється легко, алкоголь наче зовсім не відчувається. Каро вже трохи сп’яніла. Вона розчервонілася, її волосся розтріпалося, звисає безладними завитками. Жорж під скатертиною стискає мою ногу, непристойно підморгує. Бланш ділиться враженнями про свої подорожі. Вона бувала там само, де і я. У Ніцці, Відні, Туріні. Маля Зезет запищало, і вона замість соски запхнула йому до рота свій палець, спочатку зануривши його у вино. Арманда обговорює з онуком творчість Мюссе. Люк що більше п’є, то менше затинається. Нарешті я забираю спустошений таріль з-під морепродуктів, що перетворилися на гори перлових шкаралупок на дюжині тарілок. Бенкетуючі вмочають пальці в чаші з лимонною водою, освіжають роти м’ятним салатом. Я забираю зі столу винні келихи й розставляю замість них фужери для шампанського. У Каро знову стривожений вигляд. Учергове крокуючи на кухню, я чую, як вона щось тихо говорить Арманді з наполегливістю в голосі.

– Пізніше скажеш, – шикає на дочку бабуся. – А зараз я хочу святкувати, – хихотить вона й голосним вигуком вітає шампанське.

На десерт – шоколадне фондю. Ці ласощі готують у ясний день – хмарність позбавляє розплавлений шоколад винного блиску – із сімдесятивідсоткового гіркого шоколаду, вершкового масла, мигдального масла й подвійних вершків, що додаються в останній момент, коли суміш, у яку звичайно вмочають наколоті на шпажки шматочки пирога або фруктів, уже гріється на повільному вогні. Сьогодні я виставила на стіл усі їхні улюблені страви, хоча для вмочування призначений тільки савойський пиріг. Каро заявляє, що більше не в змозі з’їсти ані крихти й одразу кладе собі на тарілку дві скибочки рулету з чорного й білого шоколаду. Арманда не лишає без уваги жодної страви. Рум’яна, вона з кожною хвилиною стає усе експансивнішою. Жозефіна пояснює Бланш, чому вона пішла від чоловіка. Жорж солоденько посміхається мені, затуляючи обличчя вимащеними в шоколаді пальцями. Люк дражнить Анук: та вже куняє. Пес Ґійома грається з ніжкою стола. Зезет відверто оголює одну грудь й починає годувати малюка. Каро зібралася було зробити їй зауваження, але промовчала, лише невдоволено пересмикнула плечима. Я відкоркувала ще одну пляшку шампанського.

– Ти точно добре почуваєшся? – тихо катує Арманду Люк. – Нічого не болить? Ліки не забуваєш вживати?

Арманда сміється.

– Ти занадто багато хвилюєшся, – докоряє вона онукові. – Для хлопчика твого віку це протиприродно. Навпаки, ти маєш сам на вухах стояти, виводячи свою матір зі стану рівноваги. А не повчати бабусю… – Настрій у неї, як і раніше, піднесений, але вигляд трохи стомлений. Ми сидимо за столом майже чотири години. Уже за десять дванадцята.

– Знаю, – з усмішкою відповідає Люк. – Але я не поспішаю зі спадком.

Арманда ляскає його по долоні й наливає йому ще один келих. Рука її тремтить, і кілька краплин вина падають на скатертину.

– Нічого, – жваво говорить вона. – Вина ще повнісінько.

Ми завершуємо вечерю моїм шоколадним морозивом, трюфелями й кавою в крихітних чашках. Наостанок ковток кальвадосу з гарячої чашечки; відчуття таке, начебто в роті вибухнули квіти. Анук вимагає свій canard – шматочок цукру, збризнутий лікером, і ще один – для Пантуфля. Чашки й тарілки спустошені. Вогонь у жаровнях згасає. Я спостерігаю за Армандою. Тримаючи під столом руку Люка, вона, як і раніше, теревенить і сміється, але вже не так жваво. Очі в неї злипаються.

– Котра година? – запитує вона через деякий час.

– Майже перша, – відповідає Ґійом.

Бабуся зітхає.

– Що ж, мені час спати, – повідомляє вона. – Старію.

Арманда незграбно підвелася й, попорпавшись під стільцем, витягла оберемок подарунків. Ґійом не зводить з неї уважного погляду. Він знає. Вона посилає йому добру глузливу посмішку.

– Так, промови від мене не чекайте, – грубуватим жартівливим тоном проголошує вона. – Терпіти не можу промов. Просто хочу подякувати вам усім. Сьогодні мені було дуже добре. Навіть і не пам’ятаю, коли востаннє так веселилася. Краще не буває. Чомусь існує думка, що старим задоволення ні до чого. Я не згодна. – Ру, Жорж і Зезет аплодують їй. Арманда глибокодумно киває. – Завтра не будіть мене надто рано, – радить вона, трохи помітно морщачись. – Я, напевно, років із двадцять стільки не пила. Мені треба виспатися. – Вона застережливо глянула на мене, неуважно повторила: – Треба виспатися, – і стала вибиратися через стіл. Каро піднялася, щоб її підтримати, але Арманда владним жестом наказала доньці залишатися на місці.

– Не метушися, дитинко, – сказала вона. – Ніяк ти без цього не можеш. Усе чогось клопочешся, клопочешся… – Вона кинула на мене променистий погляд і заявила: – Мене проводить Віана. З іншими прощаюся до ранку.

Я повела її до будинку. Гості повільно розходилися, усе ще сміючись і розмовляючи. Каро спиралася на руку чоловіка, Люк підтримував матір з іншого боку. Волосся Каро зовсім розтріпалося, додавши її рисам м’якість, тому вигляд у неї був значно молодший за справжній вік. Відчиняючи двері до кімнати Арманди, я почула, як вона говорить комусь:

– …фактично пообіцяла, що переселиться до «Мімози»… просто камінь з душі…

Арманда, теж почувши слова доньки, сонно гмикнула.

– Місця собі не знаходить із такою непутящою матір’ю, як я, – прокоментувала вона. – Вклади мене, Віано, поки я не звалилася з ніг.

Я допомогла їй роздягтися. Біля подушки лежала приготовлена лляна нічна сорочка. Поки бабуся натягала її через голову, я акуратно склала її одяг.

– Подарунки. Поклади їх там, щоб я бачила, – попросила Арманда, невиразно махнувши у бік туалетного столика з дзеркалом. – Гм. Добре як.

Я машинально, начебто в заціпенінні, виконала її вказівки. Напевно, я теж випила більше, ніж збиралася, тому що була зовсім спокійна. Судячи з кількості ампул з інсуліном у холодильнику, Арманда припинила лікування два дні тому. Мені хотілося запитати, чи тверда вона у своєму рішенні, чи усвідомлює, що робить, але я замість цього просто розвісила перед нею на спинці стільця подарунок Люка – шовкову комбінацію безсоромного соковитого червоного кольору. Вона знову видала здушений смішок і, простягнувши руку, помацала багату тканину.

– Тепер можеш іти, Віано, – лагідно, але твердо сказала вона. – Усе було чудово.

Я забарилася. Глянувши в дзеркало туалетного столика, побачила в ньому своє і її відбиття. Усміхнена Арманда з новою стрижкою здалася мені дуже старою, але її долоні купалися в чомусь червоному. Вона заплющила очі.

– Світло гасити не треба, Віано, – виганяла вона мене. – На добраніч.

Я торкнулася губами її щоки. Від неї пахло лавандою й шоколадом. Я пішла на кухню мити посуд.

Ру залишився, щоб допомогти мені. Інші гості розійшлися. Анук спала на дивані, запхавши до рота великого пальця. Ми прибиралися мовчки. Нові тарілки й келихи я розставляла в буфетах Арманди. Кілька разів Ру спробував завести зі мною бесіду, але я не могла говорити з ним. Тишу будинку порушувало тільки неголосне дзенькання скла й порцеляни.

– Що з тобою? – нарешті не витримав Ру, обережно кладучи руку мені на плече. Його волосся відливало жовтизною, ніби яскраві квіти.

– Так, згадала матір, – сказала я перше, що спало на думку, і одразу усвідомила, що, як не дивно, не збрехала. – Вона була б у захваті від такого вечора. Вона любила… свята.

Він подивився на мене. У тьмяному жовтуватому світлі його незвичайні сірувато-блакитні очі потемніли, набули незвичного фіолетового відтінку. Якби я мала право розповісти йому про плани Арманди!

– Я й не знала, що тебе звати Мішель, – озвалась я.

Він знизав плечима:

– Імена не мають значення.

– І ще в тебе не завжди є акцент, – з подивом відзначила я. – Колись ти говорив з дуже сильним марсельським акцентом, а тепер…

Він обдарував мене однією зі своїх рідких чарівних посмішок.

– Акценти теж не мають значення.

Він взяв моє обличчя в долоні. Важко повірити, що це руки роботяги. Вони в нього м’які й зовсім не засмаглі, як у жінки. Цікаво, є хоч частка правди в тому, що він мені розповідав про себе? Утім, зараз це неважливо. Я поцілувала його. Він пахне фарбою, милом і шоколадом. Я відчуваю смак шоколаду на його вустах і думаю про Арманду. Ру, як мені завжди здавалося, був небайдужий до Жозефіни. Я розумію, що мій здогад вірний, але і далі цілую його, тому що нам обом потрібно якось пережити цю ніч. І ми піддаємося зачаруванню, поступаємося поклику єства, розпалюючи ритуальне кельтське багаття біля підніжжя пагорба, – цього року трохи раніше, ніж заведено за звичаєм. Шукаємо заспокоєння в нехитрому задоволенні плоті, щоб перемогти темряву. Його долоні проникнули під мій светр і намацали груди.

На мить мене здолали сумніви. На моєму шляху вже було стільки чоловіків, таких само гарних, як цей. Усі вони мені подобалися, але нікого з них я не кохала. Якщо я не помилилася й Ру з Жозефіною належать одне одному, як це відіб’ється на них? На мені? Його губи пестять моє обличчя, дотики видають усі його бажання. Тепле повітря, що піднімається від жаровень, приносить до кухні запах бузку.

– Не тут, – тихо кажу я. – Підемо до саду.

Ру глянув на Анук, яка спить на дивані, і кивнув. Нечутним кроком ми вийшли на вулицю, під посипане зірками фіолетове небо.

У саду ще тепло від неостиглих жаровень. Чубушник і бузок із зеленої альтанки Нарсіса оповивають нас своїми ароматами. Ми лежимо на траві, немов діти. Про кохання не сказано жодного слова, ми не даємо один одному жодних обіцянок. Ру повільно, обережно, майже безпристрасно рухається на мені, язиком водячи по моїй шкірі. Над його головою розлягається фіолетово-чорне, як його очі, небо; я бачу широку стрічку Чумацького Шляху, яка огинає увесь світ. Я знаю, що більше такого між нами не буде, але від цієї думки відчуваю тільки неясну тугу. У мені наростає щось могутнє, все єство затопляє несамовитість, у якій тонуть й моя самітність, і навіть скорбота за Армандою. Ще буде час віддатися суму. А поки я насолоджуюся простими чудесами. Лежу оголена на траві, поруч із затихлим чоловіком, в обіймах безмежності, що охоплює мене як зовні, так і зсередини. Ми з Ру довго так лежали. На наших гарячих тілах лишилися запахи лаванди й чебрецю з клумб у нас у ногах, бігали дрібні комахи. Тримаючись за руки, ми дивилися на небо, що нестерпно повільно плило у височині.

Ру тихо наспівував собі під ніс:

V’la l’bon vent, V’la l’joli vent,

V’la l’bon vent, ma vie m’appelle.

І в мені тепер шаленіє вітер, смикає мене з невблаганною наполегливістю. Але крихітний п’ятачок у самій середині якимось дивом залишається незачепленим. І майже знайоме відчуття чогось нового… Це теж свого роду чаклування, чаклування, якого моя мати ніколи не розуміла. І все-таки я, як ніколи, певна у тому, що з’явилося моєму погляду, – зароджене у мені чудове живе тепло. Принаймні тепер зрозуміло, чому я витягла карту із закоханими тієї ночі. Думаючи про своє відкриття, я замружуюся й намагаюся мріяти про неї – про маленьку незнайомку з рум’яними щічками й чорними оченятами – як я це робила перед народженням Анук.

Коли я прокинулася, Ру поруч уже не було. Вітер знову змінив напрям.

37

29 березня. Страсна субота

Допоможи мені, père. Невже я мало молився? Мало страждав за наші гріхи? Моє виконання покути – зразок для наслідування. Від недоїдання й недосипання паморочиться у голові. Хіба зараз не час спокути, коли нам прощаються всі гріхи? Срібло знову на вівтарі, напередодні святого свята горять свічки. Каплицю – уперше від дня початку Великого посту – прикрашають квіти. Навіть святий Франциск увінчаний ліліями, від яких лине аромат чистої плоті. Ми з тобою так довго чекали. Шість років минуло відтоді, як в тебе стався перший напад. Уже тоді ти не відповідав мені, хоча з іншими розмовляв. Потім, торік, другий. Мені сказали, що тепер ти не можеш спілкуватися, але я знаю, що це всього лише симуляція, вичікувальна тактика. Прийде час, і ти отямишся.

Сьогодні вранці знайшли мертвою Арманду Вуазен, з посмішкою на обличчі. Вона померла у своєму ліжку, père. Ще одна грішниця, яка втекла від нас. Я прочитав над нею молитву, хоча вона навряд чи подякувала б мені за це. Можливо, я – єдиний, кому ще дають розраду подібні обряди.

Вона запланувала свою смерть на минулу ніч, організувала все до дрібниць – стіл, напої, компанію. Обманом зібрала навколо себе рідних, пообіцявши їм виправитися. Будь проклята ця її зарозумілість! Вона заплатить – клянеться Каро. Відслужіть по ній двадцять мес, тридцять. Моліться за неї. Моліться за неї. Мене дотепер трусить від гніву. Не можу стримано говорити про неї. Похорон у вівторок. Уявляючи, як вона лежить зараз у лікарняному морзі – в головах півонії, на білих вустах застигла посмішка, – я відчуваю зовсім не жаль і навіть не задоволення, а спопеляючу неспроможну лють.

Зрозуміло, ясно, хто за всім цим стоїть. Роше. О так, Каро мені все розповіла. Ця жінка – зло, père, паразит, який вдерся в наш сад, ще й пустив у ньому коріння. Даремно я не прислухався до своїх інстинктів. Треба було прогнати її тієї ж хвилини, щойно мій погляд упав на неї. Вона чинить мені перепони весь цей час, сміється наді мною за затягнутою вітриною своєї крамниці, простягає підступні щупальці у всіх напрямках. Я був дурнем, père. Моя дурість стала причиною загибелі Арманди Вуазен. З нами живе зло. Зло з переможною посмішкою, зло в яскравих вдяганках. Дитиною я зі страхом слухав казку про відьму, яка заманювала маленьких дітей у пряниковий будиночок, щоб потім з’їсти їх там. Я дивлюся на її крамницю у блискучому оздобленні, схожу на подарунок, який очікує, коли його розкриють, і думаю, скільки ж людей, скільки душ вона вже безповоротно спокусила. Арманда Вуазен. Жозефіна Мускат. Поль-Марі Мускат. Жюльєн Нарсіс. Люк Клермон. Треба розправитися з нею. І з її поріддям теж. Делікатничати пізно, père. У мене уже є один гріх на душі. Якби мені знову стало дванадцять років! Я намагаюся згадати неприборканість, винахідливість дванадцятирічного хлопчиська, яким я був колись. Хлопчиська, який вирішив усі проблеми одним кидком пляшки із запалювальною сумішшю. Але тих днів вже не повернути. Я повинен діяти розумно. Щоб не забруднити честь сутани. І все-таки, якщо я зазнаю поразки…

Як вчинив би Мускат? Так, він нікчемна, груба тварина. Але він помітив небезпеку трохи раніше, ніж я. Як би він вчинив? Мені слід рівнятися на Муската. Нехай він брудна жорстока свиня, зате хитрий, як лис.

Що зробив би він?

Завтра свято шоколаду. Від його успіху або провалу залежить її доля. Налаштовувати проти неї спільноту занадто пізно. У очах решти я повинен бути бездоганним.

За затягнутою вітриною очікують своєї години тисячі шоколадних ласощів. Прикрашені стрічками яйця, звірі, великодні гнізда, подарункові коробочки, кролики в целофанових рюшах… Завтра діти прокинуться під святкове калатання дзвонів, але їхньою першою думкою буде не «Христос воскрес!», а «Шоколад! Великодній шоколад!». А що, як шоколаду вони не знайдуть?

Ця думка паралізує мою свідомість. Наступної миті мене заливає пекуча радість. Хитра свиня в мені радіє й скалиться. Я можу пробратися до її будинку, підказує вона. Задні двері напівзогнилі від віку. Я зламаю їх, проникну до крамниці з кийком. Шоколад – виріб тендітний, розламати його – нема нічого легшого. П’ять хвилин, і її подарункові коробочки перетворяться на місиво. Вона спить нагорі. Можливо, нічого й не почує. А я впораюся швидко. До того ж я буду в масці, тому, якщо вона й побачить… Підозра впаде на Муската. Акт помсти. А спростувати він не зможе, адже його тут немає. І до того ж…

Реrе, ти ворухнувся? Я абсолютно точно бачив, як секунду тому твоя рука сіпнулася, два перші пальці зігнулися, немов даруючи благословення. І от знову ти здригнувся, начебто старий воїн, який марить про колишні битви. Це знамення.

Хвала Господові. Знамення.

38

30 березня. Великодня неділя. Четверта година ранку

Минулої ночі я майже не спав. Світло в її вікні згасло тільки о другій годині, але навіть потім я не наважився вирушити до її будинку, побоюючись, що вона усе ще пильнує в темряві. Щоб не проспати, я завів будильник і дві години продрімав, сидячи в кріслі. Хвилювався я, звичайно, даремно. Мій сон був короткий, пронизаний миттєвими видіннями, які я ледь пам’ятав після пробудження, хоча підхоплювався від них, як ужалений. Здається, мені снилася Арманда – молода Арманда, якою я її ніколи не знав; у червоній сукні вона бігала по полях за Маро, і її чорне розпущене волосся розвівалося за вітром. А може, це була Віана і я просто переплутав їх. Потім я бачив пожежу в Маро, циганів, що згоріли, – шльондру з її пияком, бачив ядучо-червоні береги Тана й тебе, père, з моєю матір’ю в канцелярії… Уся гіркота того літа просочилася в мої тривожні сни, і я, немов свиня, що тягає з-під землі трюфелі, борсався, купався в гнилих делікатесах і обжирався, обжирався.

О четвертій я підвівся з крісла. Спав я в одязі, скинувши тільки сутану й комірець. Церква до цієї справи не має жодного стосунку. Я приготував собі каву, дуже міцну, але без цукру, хоча формально свою покуту я вже виконав. Підкреслюю: формально. У душі я знаю, що Великдень ще не настав. Він ще не воскрес. От якщо досягну своєї мети, тоді Він воскресне.

Я помічаю, що тремчу. Щоб зібратися з духом, їм сухий хліб. Кава гаряча й гірка. Коли виконаю своє завдання, улаштую для себе справжній бенкет: з яйцями, шинкою, здобними булочками з пекарні Пуату. Від цієї думки в мене набігла слинка. Я увімкнув радіо, налаштував на станцію класичної музики. Нехай вівці спокійно пасуться. Мої губи скривилися в холодній презирливій посмішці. Зараз не час для пасторалей. Це час свині. Хитрої свині. З музикою покінчено.

За п’ять хвилин п’ята. Визираючи у вікно, я бачу на обрії перші проблиски світанку. У мене багато часу. Вікарій прийде сюди о шостій – вітати дзвонами Великдень. Для виконання моєї таємної місії часу більш ніж достатньо. Я надягаю спеціально приготовану маску й не впізнаю своє відображення в дзеркалі. На мене дивиться бандит. Це порівняння знову викликало в мене посмішку. Моя посмішка під маскою видасться жорстокою й цинічною. От би вона побачила мене.

5.10

Двері не замкнені. Я не вірю своєму щастю. Разюче самовпевнена жінка. Переконана, що ніхто не посміє протистояти їй. Я відкинув важку викрутку, якою збирався зламати двері, і обома руками взявся за важку дошку – шматок одвірку, père, який обвалився під час війни. Двері відчинилися в тишу. Над входом метляється одне з її червоних саше. Я зірвав його й презирливо жбурнув на підлогу. У першу хвилину ніяк не міг здогадатися, де опинився. Колишня пекарня сильно змінилася, та я й не дуже знайомий зі службовими приміщеннями. Плитка підлоги відбиває світло, і я радий, що додумався прихопити із собою ліхтарика. Я вмикаю його й на мить відчуваю себе майже засліпленим білизною емальованих поверхонь. Вишкрябані столи, раковини й старі печі блищать у жовтуватому сяйві вузького ліхтарного променя. Шоколаду ніде немає. Ну звичайно. Це ж кухня, тут тільки готують. І сам не розумію, чому чистота в її будинку так вразила мене. Я уявляв її нечупарою, яка залишає в раковинах гори немитого посуду, яка сипле своє довге чорне волосся в тісто, а вона бездоганно акуратна. На полицях – стрункі ряди каструль, розставлених за розміром і за якістю: мідні з мідними, емальовані з емальованими. На білених стінах висять великі ложки й черпаки. Порцелянові миски на будь-який смак. На старому порізаному столі кілька кам’яних форм для випічки хліба, у центрі – ваза з пухнатими жовтими жоржинами, які відкидають волохату тінь. Чомусь квіти роздратували мене. Яке право вона має ставити квіти, коли Арманда Вуазен лежить у морзі? Свиня усередині мене з усмішкою ламає квіти й кидає їх на стіл. Я їй не забороняю. Мені необхідна її лють для досягнення поставленої мети.

5.20

Шоколад, мабуть, у самій крамниці. Я тихо пройшов через кухню й відчинив масивні соснові двері, котрі вели до передньої частини будинку. Ліворуч від мене сходи нагору, до кімнат. Праворуч – прилавок, полки, вітрини, коробочки… Запах шоколаду, хоч і очікуваний, приголомшив мене. Темрява немов підсилює його, так що на мить здається, начебто цей запах і є темрява. Вона обволікає мене, як густа коричнева патока, душить розум. Промінь ліхтаря вихоплює грона чогось яскравого, фольгу, стрічки, целофанові рюші. Я в печері скарбів. Мене охоплює нервове тремтіння. Непомітно, під покривом темряви, вторгнутися до будинку відьми, крадькома торкати її речі, поки вона спить… Мене тягне до вітрини, так і кортить здерти папір, щоб першим побачити… Абсурд. Адже я хотів улаштувати погром. Але я не маю сил встояти перед спокусою. Нечутно – черевики в мене на гумовій підошві – підбираюся до вітрини; важкий дрюк вільно гойдається в руці. У мене багато часу. Цілком встигну задовольнити свою цікавість, якщо мені так хочеться. Та і як не насолодитися сповна настільки дорогоцінними хвилинами?

5.30

Я обережно знімаю плівку, що вкриває вітрину. Вона відривається з тихим тріском. Я кидаю її убік і, напружуючи слух, намагаюся вловити ознаки руху нагорі. Тиша. Ліхтар освітлює вітрину, і на мить я майже забуваю, де перебуваю. Моєму погляду відкриваються гори дивних скарбів – глазуровані фрукти, марципанові квіти, розсипи шоколаду всіх форм і барв. Кролики, качки, курочки, курчата, баранчики дивляться на мене серйозними шоколадними очима, немов рядові теракотової армії Прадавнього Китаю. І над усім цим достатком піднімається статуя жінки із хвилястим волоссям; у її витончених коричневих руках – сніп шоколадної пшениці. Кожна деталь у її образі ретельно продумана: волосся відлите з більш темного шоколаду, на очах білий наліт. Запах шоколаду паморочить, густий чуттєвий аромат проникає в горло, насичуючи його чудовою запашністю. Жінка зі снопом пшениці загадково посміхається, – начебто споглядає таїнства.

Спробуй мене. Покуштуй. Спожий.

Тут, у самому розсаднику спокус, нездоланний поклик шоколаду звучить особливо голосно. Я можу простягнути руку в будь-якому напрямку, схопити один із заборонених плодів і вп’ястися зубами в його незбагненно солодку м’якоть. Ця думка пронизує мене з усіх боків.

Спробуй мене. Покуштуй. Спожий.

І ніхто про це не довідається.

Спробуй мене. Покуштуй. Спожий…

Чому б ні?

5.40

Я візьму перше, на що наткнуться мої пальці. Тільки не можна піддаватися божевіллю. Одна шоколадка – не вкрадена, а врятована – одна-єдина з усієї братії переживе погром. Моя долоня мимоволі затримується, зависаючи, як дракон, над скупченням ласощів. Вони лежать на плексигласовій таці під захистом прозорої кришки, на якій гарним почерком з нахилом виведена назва кожного виробу. Назви спокусливі: Сухе апельсинове печиво. Марципановий абрикосовий рулет. Сушена вишня по-російськи. Білі трюфелі з ромом. Білий «Манон». «Соски Венери». Я почуваю, що моє обличчя під маскою червоніє. Як можна купувати цукерки з такою назвою? Однак вони мають чудовий вигляд – пухкі, білі у світлі мого ліхтаря, зверху обсипані темною шоколадною пудрою. Я беру одну цукерку з таці, підношу її до носа. Запах вершків і ванілі. Ніхто не довідається. Я раптом усвідомлюю, що востаннє їв шоколад у дитинстві, вже й не пам’ятаю, скільки років тому, та й то це були дешеві плитки – усього п’ятнадцять відсотків какао, а в чорному – двадцять; із важким присмаком жиру й цукру. Кілька разів я купував шоколад у супермаркеті «Сюшар», але він був у п’ять разів дорожчий за ті плитки, що для мене – недозволена розкіш. А ці цукерки незрівнянні: оманливо тверда шоколадна шкаралупка, усередині м’який трюфель… Пікантні присмаки нашаровуються один на інший, як букет тонкого вина – легка гіркота, терпкий дух меленої кави. Від тепла мого подиху аромат оживає, забивається мені в ніздрі, п’янить, як диявольське зілля, зриваючи з моїх губ стогони.

5.45

Я куштую ще одну, переконуючи себе, що тепер це неважливо. І знову читаю назви. Чорна смородина з вершками. Три горішки. На таці з позначкою «Східна подорож» лежать темні нугати. Я беру один. Кондований імбир у твердій цукровій оболонці розколюється в роті, виливаючи на язик лікер, на смак – цілий екстракт прянощів, який освіжає настій з ароматів сандалового дерева, кориці й лайма, їх перебиває запах кедра й гвоздики… Я беру ще одну штучку – з таці з написом «Медові персики». Шматочок персика, просочений медом і коньяком, шоколадний ковпачок, увінчаний персиковим цукатом. Я дивлюся на годинник. Час іще є.

Я розумію, що вже час серйозно братися за виконання своєї праведної місії. Вітрина, безумовно, вражає, але це не товар на сотні замовлень, які вона одержала. Мабуть, є інше місце, де вона зберігає свої подарункові коробочки й великі партії готової продукції. Тут тільки зразки. Я хапаю мигдаль у шоколаді й пхаю до рота, щоб краще думалося. Потім туди ж відправляю помадку. Слідком білий «Манон», начинений свіжими вершками з мигдалем. Часу залишається так мало, а я ще стільки всього не скуштував… Зі своєю місією я впораюся за п’ять хвилин, може, і швидше. Якщо знати, де шукати. Беру ще одну цукерку, на щастя, й вирушаю на пошуки. Ще тільки одну.

5.55

Втілився в життя один з моїх снів. Я качаюся в шоколаді. Уявляю себе на шоколадному полі, на шоколадному пляжі. Ніжуся в шоколаді, потопаю в шоколаді, об’їдаюся шоколадом. Я вже не читаю назви – на це немає часу. Просто пхаю до рота усе, що трапляється під руку. Хитра свиня в мені втратила кмітливість з усіма цими чудесами й знову перетворилася на звичайну свиню, і, хоча якийсь голос у свідомості вимагає, щоб я зупинився, я нічого не можу із собою вдіяти. Варто було тільки почати… З голодом це ніяк не пов’язано. Я напихаю шоколадом рот і руки. На мить із жахом уявляю Арманду, яка встала із труни, щоб помучити мене, можливо, наслати на мене прокльон, що був її власним бичем, приректи на смерть від обжерливості. Поїдаючи шоколад, я видаю стогони, цмокаю, хрюкаю від захвату й безвиході, немов свиня в мені нарешті отримала голос.

6.00

Він воскрес! Передзвін вивів мене з трансу. Я побачив, що сиджу на підлозі серед розкиданих цукерок, немов і справді, як і уявляв, качався в шоколаді. Забутий кийок лежить поруч. Маску, яка заважала мені, я зняв. Через оголену вітрину на мене байдуже витріщається світанок.

Він воскрес! Як п’яний, я незграбно підводжуся на ноги. За п’ять хвилин на богослужіння почнуть стікатися перші парафіяни. Мене вже, напевно, шукають. Липкими пальцями, вимащеними в шоколаді, я дістаю свій кийок. І на мене сходить осяяння. Я знаю, де вона зберігає свій товар. У старому підвалі, сухому й прохолодному, де колись стояли мішки з борошном. Туди я зможу пробратися. Неодмінно зможу.

Він воскрес!

З кийком у руках я повертаюся. Мені б хоч трішки часу…

Вона чекає на мене, спостерігає, ховаючись за фіранкою з намистин. Навіть не знаю, скільки вона вже тут стоїть. На її вустах грає ледь помітна посмішка. Вона дбайливо виймає з моєї руки кийок. У пальцях її затиснуте щось на кшталт обгорілого шматка кольорового паперу. Можливо, це карта.

…От таким вони мене й побачили, père. Рачки в руїнах її вітрини, обличчя вимащене шоколадом, погляд зацькований. На допомогу їй біжать люди. Дюплесі зі своїм щеням вартує головний вхід. Сама Роше з моїм кийком під пахвою стоїть біля задніх дверей. Пуату, який прокинувся, як завжди, рано, щоб спекти свіжий хліб, скликає цікавих з іншого боку вулиці. Клермони витріщаються на мене, немов викинуті з води коропи. Нарсіс потрясає кулаком. І сміх. Боже! Сміх. А на площі Святого Ієроніма і далі дзвонять дзвони. Він воскрес!

39

31 березня. Світлий понеділок

Коли дзвони замовкли, я відіслала Рейно геть. На проповідь він так і не з’явився. Без зайвих слів утік у Маро. Його відсутність мало кого засмутила. А ми почали святкувати рано, відкрили гулянку гарячим шоколадом з тістечками біля «Небесного мигдалю». Я тим часом швидко навела лад у крамниці. На щастя, сміття було небагато. На підлозі валялися кілька сотень шоколадних цукерок, але подарункові пакунки не постраждали. Трохи підправила вітрину, і вона знову гарна, як колись.

Свято виправдало всі наші сподівання. Лотки з ремісничими виробами, фанфари, оркестр Нарсіса – він виявився напрочуд віртуозним саксофоністом, – жонглери, вогнековтачі. До міста повернулися річкові бурлаки – принаймні на один день, – і вулиці замайоріли їхніми колоритними постатями. Дехто з них встановив свої власні лотки, торгуючи варенням і медом, нанизуючи намистинки на пасма волосся, малюючи татуювання хною або віщуючи долю. Ру продавав ляльки, які він сам вирізав з уламків плáвнику. Не було тільки Клермонів, хоча Арманду я повсякчас бачила, начебто не могла уявити, щоб вона пропустила настільки бурхливі веселощі. Здавалося, вона всюди. Старша жінка в сірому балахоні, червоному шарфі й прикрашеному вишеньками солом’яному капелюшку, що погойдується над святковою юрбою. Як не дивно, скорботи я не відчувала. Навпаки, у мені міцнішала впевненість, що вона от-от з’явиться, почне відкривати коробки, заглядати досередини, жадібно облизувати пальці або улюлюкати, радіючи шуму, забавам, веселощам. Одного разу мені навіть здалося, начебто я почула її голос – блиск! – він пролунав біля мене саме тієї хвилини, коли я потягнулася за пакетиком ізюму в шоколаді, але, обернувшись, я побачила тільки порожнечу. Моя мама знайшла б цьому пояснення.

Я виконала всі замовлення й останню подарункову коробочку продала о четвертій п’ятнадцять. Головний приз у змаганні з пошуку крашанки дістався Люсі Прюдом, але кожний з його учасників одержав свій cornet-surprise – із шоколадками, іграшковою трубою, тамбурином і вимпелом. Єдиний візок зі справжніми квітами рекламував розсадник Нарсіса. Кілька молодих пар навіть наважилися потанцювати під суворим оком святого Ієроніма, і цілий день світило сонце.

І все-таки тепер, коли я сиджу з Анук у нашому тихому будинку – тримаючи книжку казок, – у моїй душі панує сум’яття. Я переконую себе, що це просто спустошеність, яка незмінно приходить одразу після довгоочікуваної події. Спустошеність, викликана, можливо, утомою, пережитими хвилюваннями, вторгненням Рейно перед самим святом, пекучим сонцем, скупченням народу… І скорботою за Армандою, яка з’явилася одразу ж, тільки-но затихли звуки веселощів. Скорботою, пофарбованою безліччю суперечливих почуттів – самотності, втрати, здивування, твердої впевненості у власній правоті… Люба моя Арманда. Ти була б у захваті. Але ж і в тебе було свято, еге ж?

Пізно ввечері, коли все вже давно було прибрано, зайшов Ґійом. Анук готувалася до сну, хоча в її очах усе ще танцювали святкові вогні.

– Можна? – Його пес, який навчився слухатися команд хазяїна, покірно сів біля дверей. Ґійом щось тримає в руці. Лист. – Арманда просила, щоб я передав вам це. Ви розумієте. Після того.

Я беру листа. У конверті поруч із папером дзвенить щось маленьке й тверде.

– Спасибі.

– Я не затримаюся.

Близько хвилини він дивиться на мене, потім простягає руку – церемонний і одночасно на диво зворушливий жест. Долоня в нього холодна, рукостискання тверде. У мене защипало в очах, і щось, зблиснувши, впало на рукав літнього чоловіка. Його сльозинка чи моя, не можу сказати.

– На добраніч, Віано.

– На добраніч, Ґійоме.

У конверті одинарний аркуш паперу. Я витягаю його, і на стіл викочується щось, – напевно, монети. На аркуші великим, старанним почерком виведене:

«Люба Віано!

Дякую за все. Я знаю, як тобі зараз. Якщо хочеш, поговори з Ґійомом, – він розуміє краще, ніж інші. Вибач, що не зможу бути на твоєму святі, але я так часто уявляла його собі, що насправді це й не важливо. Поцілуй за мене Анук і передай їй одну з вкладених монет. Друга – для наступного. Думаю, ти розумієш, що я маю на увазі.

Мене мучить утома, я відчуваю, як міняється вітер. Думаю, сон піде мені на користь. І, як знати, може, одного разу ми з тобою ще зустрінемося.

Твоя Арманда Вуазен

P. S. На похорон не ходіть, ні ти, ні вона. Це шоу Каро, і, вважаю, вона має право влаштувати його на свій смак, коли вже так сталося, що подібні заходи роблять їй приємність. А ти краще збери в «Мигдалі» наших спільних друзів, і всі разом розпийте глечик шоколаду. Я вас усіх дуже люблю.

А.»

Закінчивши читати, я відклала лист і стала шукати монети. Одна лежала на столі, друга – на стільці. У моїй долоні блищать два золотих соверени. Один – для Анук. А другий? Інстинктивно я подумки намацала теплу нерухому місцинку усередині себе, потайний куточок, який і сама ще не розумію до кінця.

Голівка Анук спочиває на моєму плечі. Я читаю вголос, а вона, уже майже засинаючи, заколисує Пантуфля. Останніми тижнями Пантуфль рідко давав про себе знати; його затьмарили реальні друзі. Але змінився вітер, і він знову тут. Напевно, неспроста. Я теж передчуваю неминучість змін. Придумана мною казка про сталість – все одно що замки з піску, які ми колись будували на березі. Стоять до першого припливу. І якщо не море, то сонце руйнує їх. До наступного ранку на їхнім місці самісінькі руїни. Але я майже не гніваюся, і образа мене не гризе. І все-таки запах карнавалу не дає мені спокою, невгамовний спекотний вітер кличе в дорогу. Звідки він? З півдня? Зі сходу? З Америки? З Англії? Це всього лише справа часу. Ланскне, з усіма його асоціаціями, уже здається мені менш реальним, уже перетворюється на спогад. Механізми зменшують оберти й зупиняються. Напевно, я аж від початку передбачала подібний результат. Аж від початку догадувалася, що ми з Рейно врівноважуємо один одного й що без нього моя присутність тут не має сенсу.

Якою б не була причина, це містечко втратило свій забито-убогий вигляд, його заступило почуття глибокого задоволення й цілковитого достатку. Я розумію, що тепер я тут зайва. У всіх домах у Ланскне парочки тішаться коханням, діти граються, собаки гавкають, репетують телевізори… Без нас. Ґійом гладить свого пса й дивиться «Касабланку». Люк, у своїй кімнаті, наодинці, трохи затинаючись, читає вголос Рембо. Ру з Жозефіною у своєму відремонтованому будинку помалу відкривають для себе одне одного. Сьогодні ввечері «Радіо Гасконь» передавало репортаж про свято шоколаду, пишномовно оголосивши гулянку в Ланскне-су-Тан «чарівною місцевою традицією». Відтепер туристи не стануть проїжджати повз Ланскне, кваплячись відвідати інші, більш цікаві краї. Я позначила незриме місто на карті.

Вітер приносить запахи моря, озону, смаженої їжі, дух набережної Жуан-Ле-Пін, млинців, кокосового масла, деревного вугілля й поту. Стільки місць чекають, коли вітер зміниться. Стільки стражденних людей. Як довго цього разу? Півроку? Рік? Анук тицяється обличчям в моє плече, і я притискаю її до себе, зненацька міцно, тому що вона пробуджується й щось ображено бурмоче у напівсні. «Небесний мигдаль» знову стане пекарнею. Або кондитерською, з гірляндами, що звисають зі стелі, схожі на сині ковбаси, і коробочками з пряниками, на кришках яких проштамповано: «Сувенір з Ланскне-су-Тан». У будь-якому разі, у нас є гроші, навіть більше, ніж потрібно на те, щоб відкрити нову шоколадню будь-де. У Ніцці, наприклад, або в Каннах, Лондоні чи Парижі. Анук бурмоче уві сні. Її теж тривожить запах змін.

І все-таки ми зробили великий стрибок. Безликі готельні номери, мерехтіння неонових вогнів, мандри з півночі на південь за велінням гадальної карти – усе це тепер не для нас. Нарешті ми, Анук і я, збили пиху з Чорного чоловіка, він утік, і ми побачили його справжнє обличчя. Виявилося, що він просто блазень, карнавальна маска. Тут ми не можемо залишатися вічно. Але, можливо, Рейно проторував для нас шлях у якесь інше місце. Завдяки йому ми зможемо назавжди осісти в якомусь приморському містечку. Або в селищі біля ріки, з полями й виноградниками. Імена ми змінимо. Інакше буде звучати й назва нашої крамниці. Наприклад, «Чудесний трюфель». Або «Чудові спокуси» – на згадку про Рейно. І цього разу ми візьмемо з собою стільки добрих спогадів про Ланскне… Я тримаю в долоні подарунок Арманди. Монети важкі, важкі. Золото червонувате, майже як волосся Ру. І знову я подумала, як вона здогадалася… Який сильний дар ясновидіння мала ця жінка. Ще одна дитина – цього разу не від невідомого батька. Дитина від хорошого чоловіка, нехай той ніколи й не довідається про неї. Цікаво, чи успадкує вона його волосся, його димчасті очі? Я чомусь переконана, що в мене народиться дівчинка. Навіть знаю, як її назву.

Усе інше можна залишити в минулому. Чорний чоловік зник назавжди. Мій голос змінився, став більш впевненим, звучним. Прислухаючись, я розрізняю в ньому нові, до болю знайомі інтонації. Зухвалість, мабуть, навіть радість. Я розпрощалася зі своїми страхами. І з тобою попрощалася, maman, хоча твій голос, що звертається до мене, буду чути завжди. Мені більше не треба боятися власного відбиття в дзеркалі. Анук посміхається уві сні. Я могла б залишитися тут, maman. У нас є будинок, друзі. Флюгер за моїм вікном крутиться, крутиться… Я уявляю, як слухатиму його рипіння день у день щотижня, щороку. Уявляю, як дивлюся зі свого вікна на зимовий ранок. Новий голос у мені регоче, начебто вітаючи моє повернення додому. У мені тихо, ніжно перевертається нове життя. Анук говорить уві сні, белькоче щось нерозбірливе. Її маленькі долоньки стискують моє плече.

– Будь ласка, maman… – Мій светр заглушає її слова. – Заспівай мені пісеньку. – Вона розплющує очі. Синьо-зелені, як земля, що її видно з великої висоти.

– Гаразд.

Вона знову заплющила очі, а я тихо заспівала:

V’la l’bon vent, V’la l’joli vent,

V’la l’bon vent, ma vie m’appelle…

Сподіваюсь, що цього разу я просто співаю колискову. Що цього разу вітер її не почує. Що цього разу – хоча б одного разу – він полетить без нас.

V’la l’bon vent, V’la l’joli vent.

Цього разу – ні, мовчки заприсяглася я собі. Цього разу ми не поїдемо. Що б не трапилося. Але, навіть поринаючи в сон, я усвідомлюю, що ця думка мені самій здається такою ж бажаною, як і неймовірною.

Примечания

1

Традиційна фігура карнавалу у середньовіччя, коли епідемії чуми забирали тисячі й тисячі життів. (Тут і далі прим. перекл., якщо не вказано інше.)

2

Матінко, матусю (фр.).

3

Месьє кюре, панотче (фр.).

4

Отче (фр.).

5

Десерт з винних ягід, родзинок, горіхів та мигдалю.

6

Шкільний учитель (фр.).

7

Від les marauds (фр.) – зневажені.

8

Кицю, кицю, ти куди? Зла мені ти не роби (фр.).

9

Кондитерська, де продають вироби з шоколаду (фр.)

10

Еверглейдз – національний парк у штаті Флорида, об’єкт Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, де збереглися рідкісні види тварин і рослин.

11

Народна назва карти пік, символ якої нагадує виноградне листя. (Прим. ред.)

12

Люба, мила (фр.).

13

Суп з риби, вельми популярний на середземноморському узбережжі Франції.

14

Острівці Флорида-Кіз – довга видовжена коса в Атлантичному океані, по інший бік якої пролягає Мексиканська затока.

15

См. прим. 10.

16

Бідонвіль – злиденний район, забудований саморобними халупами.

17

Хліб із шоколадом (фр.).

18

Базиліка Сакре-Кер – католицький храм в Парижі, розташований на вершині пагорба Монмартр.

19

Страва дня.

20

Найвища нагорода у Франції, яку присуджує президент Республіки за військові або громадянські заслуги.

21

Какао-крем (фр.).

22

Коробочка див (фр.).

23

Clochettes, bourdons, carillons – різновиди дзвонів і дзвіночків (фр.), chimes – святкові дзвіночки (англ.).

24

Давньонімецька богиня, яку традиційно асоціюють з приходом весни та пробудженням природи.

25

Індоіранське божество, пов’язане з дружніми стосунками, згодою та сонячним світлом.

26

Один з асів, бог весни та світла у німецько-скандинавській міфології.

27

Бог відродження, цар потойбічного світу у давньоєгипетській міфології.

28

Один з головних богів пантеону цивілізації ацтеків у Центральній Америці.

29

Велике свято шоколаду (фр.).

30

Чокочіно – кава з гарячим шоколадом (італ.).

31

Великий еспресо з молоком.

32

Паровий орган, який використовує локомотивні або пароплавні гудки.

33

Ось знову віє добрий вітер, вітерець веселий, Ось знову віє добрий вітер, кличе мене моє життя, Ось знову віє добрий вітер, вітерець веселий, Ось знову віє добрий вітер, чекає на мене моє життя (фр.).

34

Військове з’єднання у Франції, набране з найманців-іноземців. Широко використовувалось у колоніях.

35

Паштет з гусятини (фр.).

36

Досить тривалий електричний розряд, який виникає при великому напруженні електричного поля в атмосфері у вигляді пучків світла на гострих кінцях високих предметів (наприклад, корабельних щогл).

37

Мається на увазі богословський термін, що уточнює сенс перетворення хліба і вина на тіло й кров Спасителя Ісуса в так званому таїнстві євхаристії.

38

Діжонська гірчиця відомої французької компанії «Амора».

39

Віденський шоколад (фр.).

40

Люба моя (фр.).

41

Доню (фр.).

42

Саронг – великий відріз матерії (зараз переважно фабричного виробництва), який обертають навколо тіла (чоловіки навколо пояса, жінки – на рівні грудей), і підв’язують. У залежності від способу зав’язування цей одяг може бути схожий або на спідницю, або на сукню.

43

Кордит – бездимний порох.

44

Шар лексики у складі французького молодіжного сленгу, створений на базі слів літературної мови, приголосні звуки яких ідуть у зворотному порядку, а голосні часто замінюються на eu.

45

Пакуночок з ласощами (фр.).

46

Страви з морепродуктів (фр.).

47

Кексики (фр.).

48

Від фр. roux – рудий.

Content

Джоан Гаррис
Шоколад

Подяка

1 11 лютого. Вівторок на Масницю

2 12 лютого. День покаяння

3 13 лютого. Четвер

4 13 лютого. Четвер

5 15 лютого. Субота

6 15 лютого. Субота

7 16 лютого. Неділя

8 18 лютого. Вівторок

9 19 лютого. Середа

10 19 лютого. Середа

11 20 лютого. Четвер

12 21 лютого. П’ятниця

13 23 лютого. Неділя

14 24 лютого. Понеділок

15 25 лютого. Вівторок

16 26 лютого. Середа

17 1 березня. Субота

18 1 березня. Субота

19 2 березня. Неділя

20 4 березня. Вівторок

21 5 березня. Середа

22 7 березня. П’ятниця

23 8 березня. Субота

24 9 березня. Неділя

25 10 березня. Понеділок

26 12 березня. Середа

27 13 березня. Четвер

28 15 березня. Субота

29 16 березня. Неділя

30 18 березня. Вівторок

31 19 березня. Середа

32 21 березня. П’ятниця

33 23 березня. Вербна неділя

34 26 березня. Середа

35 28 березня. Страсна п’ятниця

36 28 березня. Страсна п’ятниця

37 29 березня. Страсна субота

38 30 березня. Великодня неділя. Четверта година ранку

39 31 березня. Світлий понеділок

Примечания