Жахослов

Збірка

Обережно! Ненормативна лексика

* * *

Джонні —

справжньому знавцеві науки жаху

Бібліотека Проклятих

У Бібліотеці Проклятих є одна книжкова шафа, схована в найвіддаленіших тінях цієї неосяжної скарбниці людського знання, де на запилюженій полиці зберігаються найбільш гнітючі, богохульні, блюзнірські фоліанти й папери, саме існування яких давно забуте всіма, окрім кількох обраних.

Тут ви знайдете цілу низку книг із такими загадковими назвами, як «Книга Ейбона»,[1] «Книга Іода»,[2] «Фрагменти Келено» професора Лабана Шрюзбері,[3] латинське видання «Cthäat Aquadingen»,[4] «Культи нежитю» Франсуа-Оноре Бальфура, графа д’Ерлетт,[5] «De Vermis Mysteriis»,[6] «Співи Дхол»,[7] нецензурована версія «Короля в жовтому»,[8] «Некрономікон» Божевільного Араба,[9] «Пнакотичні манускрипти»[10] і їхні різноманітні фрагменти, одразу дев’ять томів «Одкровення Ґлаакі» і окремий том з поправками Антоніуса Квайна,[11] «Сім потаємних книг Хсана»,[12] єдина збережена копія «Заповіту Карнамаґоса»[13] із застібками з людських кісток, заборонений сьомий том «Libros Sanguis» Англійця[14] і оригінальне німецьке видання «Unaussprechlichen Kulten» Фрідріха фон Юнцта.[15] Заборонене знання, що міститься на їхніх сторінках, приховане за мурами обкладинок – подалі від допитливих очей людства.

Лише невеличка кількість дуже особливих людей знають про їхнє існування, і навіть посеред цієї невеличкої кліки ще менше таких, хто коли-небудь зазирав до затіненого куточка Бібліотеки і насмілювався брати книги з полиць, аби дізнатися приховані всередині таємниці.

Сказано, що серед Шукачів Істини, які зазирнули в ці нечестиві книги, декотрі одразу збожеволіли, тоді як інші вважали за краще вирвати свої закривавлені очі, ніж роздивлятися їхні звивисті письмена хоча б на один удар серця довше.

І на тих забутих полицях, поміж назв, які не годиться промовляти, є один гримуар, що має славу найогиднішого, найвідразливішого з усіх. Ця книга – той самий «Лексикон страху».

Його звабливо м’які та гнучкі сторінки всіяні словами чистого жаху, що проступає в кожній історії, прагнучи заволодіти уявою необачного читача.

Як же тоді, спитаєте ви, я можу все це знати? Колись, дуже давно я був скромним учнем у школі древньої науки Жаху, який міг вільно відвідувати зали для невтаємничених, приходячи і йдучи, коли заманеться. Я був один із тих самих Шукачів Істини, які насмілилися зазирнути під покров темряви, аби дізнатися, що лежить за межами людського сприйняття.

І з тим забороненим знанням нарешті прийшло розуміння. Я більше не міг дозволити, аби ці істини й далі залишалися прихованими. Ось так я й здійснив найтяжчий з усіх гріхів: піддавшись несвоєчасному почуттю справедливості, я відвідав Бібліотеку і, коли був упевнений, що мене ніхто не бачить, вирвав з «Лексикону» жмут сторінок і швиденько покинув місце свого злочину, перш ніж мене було викрито.

Але про злочин, звісно, дізналися.

І як міг я, при всіх здобутих мною знаннях, вірити, що станеться інакше?

Тож я втік, вирішивши, що одного дня поділюся змістом украдених сторінок зі світом. Що, якимось чином, коли приховані в них жахи побачать світло, тоді, лише тоді їхня сила вичахне і Бібліотекарі більше не будуть переслідувати мене, рознюхуючи своїми видовженими мордами, простягаючи до мене свої чудернацькі звивисті кінцівки.

Але тепер, коли минула ціла вічність, вони нарешті знайшли мене. Я чую вві сні їхні пронизливі голоси і знаю, що вони вже близько. У мене лишилося не так багато часу.

Тож тепер настав час розділити ці сторінки з вами. Із цих слів складається мова первісного жаху, а історії, викладені цією мовою, не для новачків і слабкодухих.

Але будьте насторожі: щойно ви прочитаєте це, як вороття вже не буде. Ці історії закарбуються у вашій пам’яті назавжди, пускаючи довгі звивисті корені підступних страхів у саму підсвідомість – аж доки ви так само не збагнете справжнього значення слова «жах».

Але тоді, мій друже, може бути надто пізно для нас обох…

Б[16]

БЕЗЛИКИЙ, – а, -е. Те саме, що «безлиций». Який не має виразного зовнішнього вигляду, чітко окреслених, характерних рис; розпливчастий, невиразний.

Найближча етимологія: лик «обличчя, а також його зображення (зазвичай на іконах); зовнішній вигляд, видима поверхня чого-небудь»; рос. лик «обличчя; його зображення», бр. [лік] «обличчя; риси обличчя, р-цсл. ликъ, болг. лик «обличчя, образ; зовнішній вигляд»; схв. лûк «постать, форма, фігура; зовнішній вигляд, обличчя»; слн. lík «фігура, постать, образ; блиск»; – псл. [likъ] «зовнішній вигляд; обличчя; щока», поряд з lice від *liko «лице»; – прус. laygnan (*laiknan) «щока».

Синоніми: невиразний, блідий, розпливчастий, неяскравий; БЕЗКРИЛИЙ.

Приклад: «Безлика тінь, що завжди підстерігає вас, коли ви подумки повертаєтесь до старого будинку зі своїх спогадів…»

Безликі

Джоанн Гарріс

Я пам’ятаю це місце. Я бував тут раніше. Дуже давно, коли був дитиною шести років. Я знав цю стіну. Цей поріг. Це стіна церкви, під якою розрослася лаванда вздовж усієї стежки і над якою здіймається невисока, схожа на обрубок церковна дзвіниця. Ці двері я теж колись бачив: білі двері, вбудовані в чорний залізний одвірок, без жодного дверного молоточка чи дзвоника. Поштової скриньки теж немає, може, тому що тут нема нікого, а може, для того щоб не допустити втручання навколишнього світу. Хай там як, ці двері безликі, позбавлені сенсу. За ними нічого не відбувається.

Якщо пройти стежкою далі, то на певній відстані від дверей побачиш ворота, що ведуть у церковний сад. Сьогодні вони відчинені, і я можу зазирнути всередину. Біля стовпа воріт росте тисове дерево, а за ним тягнеться галявина, пухка земля якої всіяна надгробками. Навколо невеличкими купками ростуть проліски, первоцвіти й крокуси.

Могильні камені так само безликі, як і двері. Час і руйнування стерли з них усе, і як винагорода за терпіння їм дісталися розетки золотавого та сріблястого лишаю, наче премії на церковному святі (якщо тільки бувають премії за смерть) – першого ступеня, другого ступеня. Дуже давно, коли я був дитиною, я часто намагався прочитати написи на них і, стоячи на колінах у залитій сонцем траві, водив кінчиком пальця вздовж звивин на камені. Ось дещо схоже на «А», а далі ще щось, схоже на «16», – чи, може, це лише сліди хробака-каменеїда, що ліниво повзав від слова до слова, перетворюючи історію на нісенітницю.

«У природі не існує хробаків-каменеїдів», – чую я голос мого дідуся.

О, вони таки існують. Я знаю, що вони існують, як знаю і про існування Дрібничок, тому що постійно їх бачу. Тепер уже не так часто, але був рік, коли померла моя мати – зникла з лиця землі, наче стертий з дошки крейдяний напис, – і того року Дрібнички були скрізь: вони сиділи на церковній стіні, кулею носилися стежкою, висіли в повітрі, кліпаючи на мене очиськами, ховалися за диваном, вичікуючи моменту, аби простягнути до мене руку – чи бодай палець, – щойно я відвернуся.

Ось що сталося зі мною того року, коли мені виповнилося шість. На той час я не знав напевне, що саме змінилося і як надовго. Пізніше мені розкажуть правду: що вона загинула в автокатастрофі, що мій батько залишився вдома, що мене відіслали до дідуся з бабусею в Оксфордшир – подалі від трагедії.

Але все, що я на той час розумів, це що всі дарували мені подарунки, хоча вже минув Великдень і до мого дня народження було ще далеко, що мене забрали зі школи за три дні до закінчення чверті і що, коли я питав про свою матір, мені щоразу відповідали різне: що вона з янголами, що вона вирушила в мандрівку, що вона втомилася і мала відпочити.

Ніхто не сказав мені, що вона мертва, і це мене бентежило й лякало – адже я знав, що означає «мертва», а всі інші, здається, цього не розуміли. Я намагався пояснити бабусі, що янголів не існує, але вона лише стискала губи, як завжди, коли я казав щось, що їй не подобалося, а згодом, коли я хотів погратися з машинками – вишикував їх і потім зіштовхував між собою, як у серіалі «Недоумки з Газзарда», – вона сказала, що я такий самий, як мій батько, і почала розповідати, що чекає на нас усіх. Тож я взяв свої машинки та пішов гратися надвір, отримавши при цьому попередження не відходити надто далеко і не плутатись ні в кого під ногами.

Надворі було ясно і геть не холодно – як і завжди бувало під час канікул. Тюльпани, жовтофіолі й блідо-жовті примули росли вздовж старої кам’яної стіни, що тяглася від бабусиного будинку до церкви. Було сонячно, від дерев лягали довгі тіні, і одна Дрібничка пробігла зовсім поряд зі мною, гадаючи, що я її не помічу, спритна й нахабна, мов щуреня – а тоді розчинилася в стіні.

Я гадав, чи мама теж їх бачила. Чи не тому вона розбилася на машині? Я уявляв собі це дуже чітко: блакитне авто моєї матері – і Дрібничка (що могла з’явився перед нею у вигляді гумового м’яча, собаки, велосипеда або навіть маленького хлопчика, як я) вистрибує на дорогу, дочекавшись можливості вкрасти її в мене.

Ось тоді я зупинився і побачив двері. Білі двері, окуті залізом, без дзвоника чи поштової скриньки. Я бачив, які вони старі. Дерево під білою фарбою було потріскане, спорохніле від віку, наче борт судна, що колись виходило в море і повернулося, навантажене скринями скарбів.

Я відвернувся. Дрібничка знову була поряд і дражнила мене, таємничо виринаючи десь ізбоку. Цього разу вона була наче кішка, що грається з папірцем: стрибала взад-вперед, ховаючись щоразу, як я обертався. Дрібнички не любили потрапляти на очі, хіба що іноді, коли я був сам-один, та й тоді не завжди. Звичайно ж, Дрібнички не мають облич, але іноді ти їх бачиш. Одна, схожа на маленьку блакитну машинку, сиділа під дверима на східцях. Маленьке блакитне авто, зовсім як те, що вела моя мати, коли померла…

Я озирнувся. Там вона й була – на східцях. Блакитна іграшкова машинка – не з моїх – спокійно примостилася під старими білими дверима. Я відчув, як шиєю забігали сироти. Я ступив крок уперед, але маленька блакитна машинка вже зникла. А самі двері були відчинені.

На мить я розгубився, не знаючи, що робити. Я знав, що не можна входити в незнайомі будинки, але чомусь це місце притягувало мене. Мабуть, через ту блакитну машинку, яка могла виявитися Дрібничкою.

Я ступив іще один крок до дверей. Маленький стрибок. Поряд не було нікого, на галявині – ні душі. Ще один стрибок. Пам’ятаю, тої миті я гадав, що, коли заскочу всередину, замість того щоб увійти, я буду в безпеці.

У безпеці від чого? Я не знав. Але я виріс на казках, у яких злі королеви й відьми заманювали маленьких дітей до своїх домівок і там ненаситно пожирали їх – і тіло, і душу. Мені казали, що це лише казки, а в казках усе вигадка. І водночас я мав вірити, що моя мати тепер з янголами. Чому я мушу вірити в янголів, питав себе я, і не вірити в чудовиськ, відьом та привидів?

На мені були блакитні черевики. Блакитні черевики з пряжками. Дівчачі черевики. Це вони винні, казав я собі, вони винні, що мати пішла з життя. А тепер вони ж привели мене до цього будинку і хитрістю заманюють усередину.

Я зробив іще один стрибок, що переніс мене прямісінько на поріг. Підлогу в передпокої було викладено кам’яною плиткою, а ще тут стояв запах. Не те щоб неприємний, важко сказати який: запах прадавності, дерева, каменю, диму; невловний запах церкви, що м’яко тремтів у повітрі.

Ліворуч від мене були дерев’яні сходи, що вели нагору. Там, унизу сходів, хизувалася блакитна машинка, із цілком безневинним виглядом, наче щойно не була на вулиці. Пам’ятаю, то була іграшкова модель фірми «Матчбокс», небесно-блакитна «Міні», зовсім як у мами. І я знав, що, якби я грався з нею, її блискучі гумові шини лишались би як новенькі і зберігали б пружність, яку мої старі, заїжджені моделі за роки ігор втратили остаточно.

Двері за спиною, клацнувши, зачинились. Яскраві промені великоднього сонця, що пробивалися з вулиці, одразу потьмянішали. Краєм ока я побачив щось – то була Дрібничка, сіра й безлика. Я обернувся, а коли знову подивився на сходи, блакитна машинка була вже на півдорозі нагору – туди, де за маленьким арочним вікном (як у серіалі «Дитсадок», подумав я) виднілося великоднє небо, фрагментом калейдоскопа із червоного, синього, зеленого й коричневого скла. Я піднявся до нього крученими східцями. Там, нагорі, повітря кишіло Дрібничками, що спалахували в кольорових променях, наче низка китайських ліхтариків. Це було мило, але якось неприродно. Та я анітрохи не злякався. Мені на думку не спадало, що мене заманили всередину, як дітей до пряничного будиночка чи як хлопчика до лігва Снігової королеви. Натомість я відчув дивне хвилювання, наче було щось приховане в цьому старому будинку, що міг знайти тільки я…

Східці вели до майданчика біля вікна й підіймалися далі, тож я рушив ними просто нагору, де побачив спальню з двома маленькими ліжками, охайно застеленими, але без жодних ознак життя. У вазі на підвіконні стояв букет пролісків – її улюблених квітів. І я подумав про церковний двір із цілими оберемками пролісків на свіжих могилах, і спитав себе, чи її поховають там і чи будуть проліски схилятися над її головою, наче маленькі мудрі ельфи, а хробак-каменеїд гризти дбайливо зроблений напис на її надгробку, так, що скоро він стане як і решта – рівним, мов блюдце, гладеньким, мов пам’ять старої людини.

Підошви моїх блакитних черевиків, зроблені з каучуку, рипіли й скрипіли по дерев’яній підлозі, старій і витертій, наче палуба піратського корабля, гладенько відполірована тисячами ніг. Якби це був корабель, казав я собі, то я б зараз був на марсі й видивлявся попереду обриси землі, а Дрібнички пурхали б, наче пташки, в повітрі між білими, мов хмари, вітрилами.

Біля вікна було крісло. Видершись на нього, я визирнув у сад унизу. Я побачив галявину, стіну, кілька дерев (одне було зовсім старе, і його підпирало кілька рогатин), кілька клумб і невеличкий схил, що збігав до стрімкої бурхливої річки з брунатними хвилями. Ряди кам’яних сходинок спускалися до самої води. Я знав, що цією рікою була Темза, хоча вона й мала іншу назву в цій частині країни. Прадавнє ім’я, що походило з інших країв і несло в собі таємницю й загрозу.[17] Посеред галявини майнуло щось блакитне. Навіть не дивлячись, я знав, що це була маленька блакитна машинка, яка причаїлася в траві. Зрештою, це таки була Дрібничка.

Саме тоді мені вперше зробилося неспокійно на душі. Я ввійшов непроханим гостем у чужий дім, а відтак я порушник. Та й самий дім – такий чарівний і зовсім порожній. Якщо будинок незаселений, це помічаєш одразу – як помічаєш, що мертва людина не спить чи удає, а насправді мертва. Хоча тоді мені ще не доводилось бачити мерців, та я вже знав це напевне. І навіть тоді, у віці шести років, я бачив, що ніхто не мешкає в цьому старому будинку. Ліжка були прибрані й неторкані, шухляди в шафі – геть усі – порожні. І все ж у будинку було тепло й бездоганно чисто, у вазі стояли квіти, навіть лампи світилися.

Ідучи сходами вниз, я перевірив другий поверх і побачив його таким самим безлюдним, як і третій. Дві спальні, одна з великим двомісним ліжком і великим, на всю стіну, вікном, поділеним на окремі секції, ванна кімната з велетенською ванною, у якій можна було потонути. Ніякого одягу в комоді чи в одежній шафі, ніякого пилу на порепаних килимках чи старих темних меблях. На одній стіні висіла картина: дама в довгій сукні, з темним кучерявим волоссям, як у моєї матері. Але на її обличчя падала тінь, воно здавалося розмитим, тому я не міг збагнути, хто ж це насправді.

Чомусь картина мені не сподобалася. Не сподобалася й інша, на сходовому майданчику, – тьмяно освітлений портрет якоїсь літньої особи, такий самий розмитий і безликий, наче по ньому пройшлася чиясь велика долоня. Ось що, мабуть, трапляється, коли хтось помирає: обличчя на його портреті зникає, як ім’я на могильній плиті. Я запитував себе, чи згодом мамине обличчя так само зітреться з моєї пам’яті. І подумав, що з плином часу так, напевно, і станеться.

Краєм ока я бачив, як щось метнулося зліва направо. Тут було безліч Дрібничок, що теж мене непокоїло. Ця видала легкий звук, схожий на дріботливе хихотіння, – наче знала, що їй вдалося мене налякати. Я пішов униз. Відчинив двері до вітальні. Тут теж було безлюдно. Великий порожній камін, стіни, обшиті дубовими панелями, знову така сама підлога, наче на піратському судні, – я навіть відчував, як вона хитається й провалюється під ногами. Далі йшла їдальня з довгим дубовим столом і багатьма стільцями, потім кухня із шафкою, заповненою біло-блакитною порцеляною. Тут теж висіли портрети чоловіків і жінок у старомодному одязі, але на жодному з них не було обличчя – лише той самий змазаний відбиток долоні замість людських рис. Двері на кухню прикрашало панно під засмальцьованим склом: зображення двох херувимів з крильцями. Я згадав, як дідусь казав мені, що моя мати тепер з янголами. Але навіть янголи в цьому домі були безликі, і під їхнім кучерявим волоссям не було нічого, крім порожнечі.

Маленька блакитна машинка чекала на мене за дверима. Я бачив її крізь скло. Але двері кухні були замкнені і, певно, взяті на засув, і я не міг відчинити їх. Повз мій лікоть чкурнула Дрібничка, мало не зачепивши мене, та я був досить спритним і встиг обернутися. Я знов почув той самий смішок, цього разу з їдальні, і уявив, як Дрібнички стежать за мною – може, причаївшись у тому старому темному каміні (тіні надавали йому зловісного вигляду, а ще він був такий великий, що в ньому, здавалося, можна було засмажити цілого бика).

Я помітив іще одну вазу з пролісками на поверхні столу. Мені було цікаво, хто приходить розставляти квіти в будинку, у якому ніхто не живе. А тоді я збагнув дещо: оглядаючи будинок, я не побачив у ньому дзеркала. Жодного. Навіть у ванній чи на туалетному столику в спальні. Не було ні дзеркал, ані годинників – наче сам час утратив обличчя в цьому будинку, остаточно припинивши свій плин.

Я гадав, чи сам я ще маю обличчя, чи мене теж уже стерто зі світу. Я намагався розгледіти власне відображення у вікнах, але скло було якимось дивним, із нерівною поверхнею, і я нічого не бачив, окрім блідої змазаної плями.

Ця обставина злякала мене, і я розвернувся, щоби піти. Дрібнички навколо миттєво оживилися. Вони були сірі, наче польові миші, але значно спритніші. Мені вони не подобалися. Хотілося сказати: «Геть звідси! Ви лише дрібнота. Вас не існує!» Але потім я спитав себе, чи, бува, я сам не така ж Дрібничка, що ворушиться десь під плінтусом дорослого життя – безлика, позбавлена навіть власної тіні. Я кинувся в коридор. Мої блакитні черевики голосно рипіли. Сміливість покинула мене; Дрібнички шугали навколо, наче дрібні алебастрові кульки.

Відчинивши двері вітальні, я побачив на кам’яних плитках передпокою маленьку блакитну машинку. Вона ніби хотіла, щоб я залишився, назавжди залишився в цьому будинку і бавився своїми іграшками на підлозі. А ще був хтось на сходах, чийого обличчя я не бачив, але чия тінь падала на стіну, величезна, м’яка й розмита…

Будинок наповнився тріскучим шепотом. Звідусіль пантрували Дрібнички. А потім істота на сходах промовила моє ім’я – тихо, але розбірливо. Її голос був майже знайомим – хоча це й було неможливо – і блакитна машинка вже стояла біля моїх ніг, зовсім поруч, і така справжня…

– Тебе тут немає, – промовив я у повітря.

«Але ж я тут», – прошепотів голос.

– Хто ти?

«Ким ти хочеш, щоб я була? Я можу бути будь-ким. Дай мені обличчя. Подаруй мені життя».

Я похитав головою.

– Ти привид, – сказав я.

«Привидів не існує. Лише сни і спогади. Ти ніколи не помреш по-справжньому, доки є хтось, хто тебе пам’ятає. Тож дай мені обличчя. Я знаю, ти здатен».

– То ось що ти зробила з картинами? – сказав я. – Украла їхні обличчя?

Тінь на сходах зітхнула.

«Я не краду, я позичаю, – промовила вона. – Ви, люди, так легко забуваєте. Рік чи два – щонайбільше десять – і вони починають мерхнути. Але ти пам’ятаєш обличчя твоєї матері. Дозволь мені поносити його, хлопчику. Дай мені знову побачити світ…»

Я подумав про матір і спробував пригадати форму її обличчя, блакить її очей.

«Дозволь мені поносити її обличчя, хлопчику».

– Ти не станеш моєю матір’ю, – сказав я.

«Я могла б, якби ти мені дозволив».

Я згадав почуту в бабусиному будинку казочку про вовка, що підстерігає маленьку дівчинку, аби з’їсти її. Я опустив погляд на свої блакитні черевики.

«Що, якби ти міг повернути її? – Голос лунав тихо й ласкаво. – Якби ти міг повернути її, лише на мить, що б ти зробив тоді? Що сказав би?»

Я заплющив очі. Щось ворухнулося. Я відчував аромат її парфумів, тих самих парфумів із запахом дикого гіацинта, якими вона завжди користалася, чув звуки її кроків на дерев’яних східцях.

«Я знаю, що ти хочеш бачити мене, – промовила вона. – Я знаю, що ти хочеш мені сказати».

І вона мала рацію. Я хотів перепросити за черевики, ті дівчачі черевики з пряжками. Вона купила їх мені на день народження, щоб я взув їх на свято, але я знав, що мої друзі сміятимуться, тож навíдруб відмовився.

«Не будь дурним, – казала мати. – Це не дівчачі, а святкові черевики. Принаймні поміряй їх. Заради мене!»

Я похитав головою. Заплющив очі й затамував подих.

Моя мати зітхнула.

Я міг так порадувати її тоді, думав я. Я знав, що черевики коштують чимало. А потім вона сіла у своє маленьке блакитне авто і поїхала купувати мені іменинний торт, і я навіть не поцілував її на прощання…

– Не буду. Не буду. Я тебе ненавиджу! – натомість вигукнув я.

Таке маленьке слово. Така дрібниця. Але тепер воно переслідувало мене скрізь. Думка про те, що якби я взув ці черевики, якби зупинив її, щоб поцілувати на прощання, якби якась із цих дрібничок попередила те, що станеться далі, – то вантажівка не розвернулася б на тому перехресті, маленьке блакитне авто не занесло би прямісінько під причіп, а іменинний торт на задньому сидінні не став би липким місивом…

Усе це сталося за лічені секунди. Які теж являли собою нікчемну дрібничку на шкалі часу. Я запитував себе, як подібні дрібниці могли мати настільки значну вагу.

«Ти можеш розповісти мені все, – сказала примара на сходах. – Дозволь мені пам’ятати її для тебе. Дозволь, я візьму собі маленьке блакитне авто, і блакитні черевики, і іменинний торт. Дай забрати всі ці дрібнички. Тобі вони більше не потрібні».

На мить я захотів погодитися. Більше ніж будь-чого в житті я бажав погодитися. Я почав розплющувати очі, збираючись сказати: «Так, гаразд, можеш забрати їх усі», – але навіть цієї миті я вже знав, що якби я глянув в обличчя цій примарі (якщо припустити, що в неї було обличчя), вона залишиться зі мною назавжди, може, до самої моєї смерті. А вона була ненаситна. Наче вовк, наче зла відьма з казки, вона була голодна і прагнула поласувати не лише моєю душею, але й моїми спогадами. І ця істота справді носила б її обличчя і ходила б по дому з кімнати в кімнату, сідаючи в крісло біля вікна, дивлячись вниз, у сад, а я забував би її, день за днем, і це було б нестерпно…

А тоді я побачив, як вхідні двері з тихим скрипом відчинилися. Мить я ошелешено дивився на них і бачив, як по той бік розливається сонячне світло, а тоді кинувся до дверей з усією швидкістю, на яку тільки здатні були мої каучукові підошви. Стукіт черевиків по кам’яних плитах оглушив мене, наче виття машини, що гальмує на повній швидкості…

У себе за спиною я почув скрик моєї матері. Високий, відчайдушний, жалісний скрик, від якого моє серце мало не вистрибнуло з грудей. Водночас я відчув, як щось учепилося в мій рукав, але не озирнувся. Я вискочив за двері й вирвався назустріч сонцю. Двері в мене за спиною захряснулися, і це був певний знак того, що всьому край. Яскраве сонце заливало вулицю, і ніде не було жодної Дрібнички.

То було шістдесят років тому. Жодного разу, аж до сьогоднішнього дня, я не повертався назад. І все ж здається, ніби це сталося лише вчора. Двері лишилися незмінними. Не змінився і будинок, і коли я зазираю у вікно, на мене дивиться власне обличчя – не те, що в мене тепер, а обличчя маленького хлопчика із серйозними очима, хлопчика, яким я колись був…

Процесія досягла цвинтаря. Чорні машини вишикувалися вздовж алеї. Дзвін на дзвіниці б’є дванадцять разів, а тоді настає тиша. Я запитую себе, скільки часу мине, перш ніж я потьмянію і перетворюся на суцільне розмите ніщо. І чи хробаки-каменеїди знищать напис на моїй могилі. І ще мені цікаво, якщо я спробую ввійти крізь ці білі двері без поштової скриньки, чи відчиняться вони переді мною, чи залишаться замкненими назавжди.

Я бачу гіацинти у вазі, у спальні на вікні. Це були мої улюблені квіти. За стіною, на церковному подвір’ї, мій син посадить гіацинти на моїй могилі. Їхні цибулини спочиватимуть у землі поряд із пролісками, які щовесни прокидаються до життя.

Я пам’ятаю це місце. Я бував тут раніше. Я пам’ятаю його так само добре, як обличчя моєї матері. Її блакитні очі, її усмішку, її поцілунок на своєму чолі. «Люди не вмирають, – казала вона, – доки ми їх пам’ятаємо». І тепер я розумію, що вона мала на увазі. Сподіваюся, мій син зрозуміє теж. А ще сподіваюся, що коли він знайде цей будинок – а він його обов’язково знайде, – він знатиме, що лишити по собі.

Я штовхаю двері. Вони відчиняються.

У передпокої стоїть запах гіацинтів.

* * *

Джоанн Гарріс найбільше відома як автор популярного в багатьох країнах бестселера «Шоколад», за мотивами якого було знято фільм, номінований на «Оскар». Відколи вийшла її перша книжка – 1989 року, – вона опублікувала ще дюжину романів, включно з «Євангелієм від Локі» – фантастичним романом для дорослих за мотивами давньоскандинавської міфології. Її оповідання «Самотність мандрівника на довгі часові дистанції» нещодавно ввійшло до антології «Доктор Хто: Подорожі у часі».

Ґ

ҐІНЬЙОЛЬ, – ля, ч. фр. Guignol. 1. Персонаж французького лялькового театру, відкритого в Ліоні у XVIII ст. 2. Маріонетка, яку приводять в дію пальцями артиста. 3. Кумедний персонаж народного театру ляльок. 4. Театральна вистава, сповнена жахів та насильства.

Найближча етимологія: назва жанру походить від назви паризького театру жахів «Гран-Ґіньйоль», що працював на Монмартрі в 1897–1963 роках. Назва театру, у свою чергу, походить від імені ляльки Ґіньйоль (інший варіант – Шиньйоль), утвореного, імовірно, від імені Пульчинелли – персонажа народного лялькового театру, італійського аналога Ґіньйоля.

Синоніми: Пульчинелла, Полішинель, Панч, Гансвурст, Арлекін; паяц, блазень; театр жаху.

Приклад: «Ґіньйоль стає підозрюваним у серії вбивств, скоєних навколо театру зловісних вистав у Парижі…»

Ґіньйоль

Кім Ньюмен

Перерізати горло… це наче скуштувати персиків зі збитими вершками.

Оскар Метеньє.[18] Він

Якби не жонглер у масці, вона могла б і не знайти завулок Шапталь. У цьому строкатому кварталі легко було проминути тьмяно освітлений cul-de-sac,[19] навіть незважаючи на сліди ніг, нанесені на бруківку. Колись червоного сліду було достатньо, аби невеличке коло «втаємничених» знайшло дорогу до Théâtre des Horreurs.[20] Тепер же менш перебірлива публіка потребувала більш очевидних дороговказів.

Коли до цього quartier[21] забрідали самотні туристи, здавалося, ніби хижі крокодили ліниво виповзають із прибережного мулу й женуться за ними, посміхаючись на всі зуби. Кейт Рід[22] чудово розуміла, що не слід блукати після настання темряви вулицею Піґаль, роздивляючись крізь товсті окуляри похмурі знаки, що ледь проглядали з-під шарів наклеєних зверху рекламних плакатів. Тримати при цьому розгорнутий путівник Бедекера було те саме, що питати шкільною французькою, як пройти до моргу.

Вона йшла бадьорим кроком, наче знала, куди прямує, – звичка, вироблена під час роботи репортером кримінальної хроніки. На її подив, Монмартр виявився значно менш осоружним, ніж Монто в Дубліні або Вайтчепел у Лондоні.[23] Місцеві Les Apaches[24] вирізнялися самовпевненою й романтичною натурою. Відомо було, що паризькі лиходії мають звичку підіймати chapeaux[25] і цілувати руки під час нападів і грабунків і рідко опускаються до таких низьких, зайвих прийомів, як полоснути когось фінкою чи вдарити по ребрах – чого запросто можна було очікувати від ірландського грубіяна або ж англійського бандита…

…хоча, звичайно, її привела сюди черга зовсім не романтичних зникнень і позбавлених галантності вбивств. «Надмір жаху», обіцяний театральними афішами, виплеснувся зі сцени на вулиці. Червоні позначки на мапі – місця, де жертв «бачили востаннє» і де «були знайдені фрагменти тіл» – підозріло зосереджувалися навколо завулка Шапталь. А Sûreté[26] лише недбало знизувала плечима перед низкою нерозкритих справ. Тож місцева спілка торговців – а насправді, як вона здогадувалась, злочинний синдикат, невдоволений тим, що хтось вторгається на їхню територію, – передав справу до рук теперішнього працедавця Кейт.

Озирнувшись навколо в пошуках підозрілих суб’єктів, вона не знала, на кому зупинитися.

Повії й жебраки настирливо чіплялися до перехожих, визираючи з вікон і дверей. Звідники й закликайли навіть висовували голови із ґратчастих підвальних вікон, описуючи зваби, приховані під вулицями Парижа. Скрізь були кафе і кабаре, бістро і борделі, поети й художники, кишенькові злодії й куртизанки. Люди пили, їли, танцювали та сипали прокльонами в затишних закутках чи просто на вулиці. Музиканти зчиняли ґвалт, намагаючись «переграти» один одного. Тут пропонувалися гріхи на будь-який смак, і за більш дешеву ціну, якщо тільки мадемуазель зазирне в той затемнений провулок…

Монмартр – «гора мученика» – була названа так на згадку про жертву вбивства. 250 року Святому Діонісію, єпископу Паризькому, зітнули голову друїди. Він підібрав голову й піднявся на пагорб, виголошуючи проповідь під час усієї ходи, і встиг навернути багатьох язичників, перш ніж упав мертвим. Місцеві церкви й каплиці виставляли напоказ зображення священних зітнутих голів, наче в зловісному змаганні з Театром Жахів.

Хор черниць співав псалом, доки старша сестра голосно засуджувала гріх. Підійшовши ближче, Кейт побачила, що традиційний одяг черниць укорочено, а тому видніються ніжки, яким більш личило б танцювати канкан, аніж покаянно ставати навколішки. Вочевидь, статут їхнього ордену вимагав носити панчохи в сіточку й лаковані шкіряні чобітки. Проповідь було супроводжено ударами хлистів – їх із нетерпінням прагли джентльмени, яким тілесне покарання здавалося більш привабливим, ніж власне гріх.

Кремезний чолов’яга в костюмі горили крутив ручку катеринки. Поруч мавпа в тільняшці виконувала рвучкий матроський танець. Табличка на грудях чоловіка, виконана в стилі art nouveau,[27] закликала відвідати Театр Жахів.

Його партнер – із виголеною й напудреною мордочкою, від чого на перший погляд його можна було прийняти за людське дитя – був явно нещасливий. Руки мавпи, складені, наче в матроському танці, були зшиті між собою на ліктях та зап’ястках. Шви були свіжі. Дрібні крапельки крові падали на землю. Замість хвоста в неї був обрубок. Вона не танцювала – її відчайдушно тіпало під музику.

У Лондоні вуличного музику, який насмілився б жорстоко поводитися з тваринами, одразу б схопила розлючена юрба й поволокла б до поліційного відділку. Втім, коли справжня дитина зазнавала навіть більшої наруги, це сприймалося в доброму гуморі, як належне.

Потай жінка дістала з манжета крихітне лезо – приготоване спеціально для цієї прогулянки – і непомітно перерізала мотузку, що прив’язувала мавпу до colonne Morris.[28] Тварина дременула з місця, промчавши під ногами юрби, розриваючи шви на руках, шматуючи на собі одежу. Горилоподібний чолов’яга, геть незграбний у своєму громіздкому костюмі, кинувся був навздогін, але перечепився через акуратно підставлену парасольку.

Кейт звела очі на власницю парасольки, одягнену в кімоно з візерунком у вигляді золотавих метеликів і з прикрашеною квітами зачіскою. Сестра по «Янголах Музики» прийшла на допомогу. І хоча вони не мали впізнавати одна одну на публіці, та все ж обмінялися ледь помітними кивками. Як завжди, Юкі Кашима[29] мала гарне і цілком незворушне обличчя. Кейт ніколи б не запідозрила в ній добросердя, але згадала, що в Японії обожнюють мавп.

Юкі пішла далі. Кейт інстинктивно озирнулася на другу супутницю – і побачила, як та несхвально супить брови, дивлячись на неї з другого боку вулиці. Навіть за англійськими стандартами Клара була дивачкою. І хоча минулий досвід Юкі перевершував усе, що пережила Кейт і що вона здатна була собі хоча б уявити, та все ж японка викликала в неї тепліші почуття, ніж місіс Клара Вотсон.[30] Вродлива вдовиця була, мабуть, найпідступнішою особою в їхній компанії. І все ж вона так само перебувала на службі в агенції, що присвятила себе (у який спосіб – Кейт іще належало з’ясувати) встановленню справедливості.

Кейт і Клара обидві були рудоволосі. Утім, Кейт гадала, що навряд чи її колега страждає від уваги парубків, які свищуть услід, обзиваючи її «морквяною головою» і «ходячим сірником». Свої вогненно-руді коси Кейт коротко стригла й ховала під капелюшками і шарфами. Клара ж невимушено розпускала свою розкішну полум’яну гриву, демонструючи її в усій красі. Кейт завжди мала проблеми з ластовинням, що часто проступало в неї на обличчі. Кларина шкіра молочного з рожевим підтоном відтінку була бездоганна, наче шар пудри, який за офіційної нагоди наносила на обличчя Юкі. На п’ятнадцять сантиметрів вища за своїх сестер-янголів, місіс Вотсон ніби поглядала на них звисока.

І все ж вони втрьох мали діяти як команда. За інших обставин Кейт легко мирилася з присутністю небезпечної колежанки. Зрештою ніхто не ставав Янголом Музики, не маючи за плечима Минулого… зазвичай, нещодавнього Минулого, сповненого скандалів, ризиків, навислих над головою небезпек. Кожна з них покинула країну, у якій мешкала до того, і врешті-решт опинилася в Парижі. Клара, англійка, що ніколи не ступала на землю Англії, довгий час жила в Китаї, але геть розсварилася з якимось божевільним мандарином і водночас – із колоніальними органами влади. Сферою її інтересів була тюремна реформа… що мала на меті не полегшення страждань нещасних в’язнів, а підсилення та естетизацію їхніх тортур. Юкі прибула з рідної Японії, де за її голову було призначено винагороду. За які саме злочини, вона не розповідала – казала лише, що «повернула деякі родинні борги». Кейт опинилася по різні боки барикад із фінансистом Генрі Вілкоксом.[31] Її стаття про небайдужість Вілкокса до дітей вийшла в «Пел-Мел ґазет» у рубриці «Жертовні діви сучасного Вавилону».[32] Відтоді його більше не приймали в поважних клубах, і це був певного роду тріумф справедливості – хоча, на думку Кейт, краще б він відбував тривалий термін у в’язниці за проектом Клари Вотсон. Зусиллями спритних адвокатів Вілкокса і найнятих ним громил Лондон став украй небезпечним місцем для Кейт.

Перш ніж покинути Англію, Кейт поклопоталася отримати рекомендаційного листа від керівної верхівки клубу «Діоген»[33] до директора агенції «Привид Опери». Для Франції «Привид Опери» відігравав ту саму роль, що й клуб «Діоген» для Англії: роль установи, яка, будучи загадковою сама собою, розслідує таємниці, що лежать за межами повноважень (або можливостей) звичайної поліції та розвідувальних служб. Статус Янгола Музики, хоча й тимчасовий, надавав певну міру захисту. Кейт була вдячна за можливість працювати на особу, що наводила більше жаху, ніж будь-яка акула капіталізму. Ті, хто спав і бачив, як з нахабних жінок знімають шкіру, як стинає їм голови Верховний Кат[34] чи як судові позови заганяють їх у банкрутство, двічі б подумали, перш ніж переходити дорогу месьє Еріку.[35]

Ніхто не хоче, щоб на голову йому зненацька впала люстра.

Юкі мимохідь вистукувала по бруківці своєю витонченою східною парасолькою, з якою не розлучалася після заходу сонця, хоча в цьому непевному місті була б слушнішою міцна англійська парасоля. Її стукіт привернув увагу Кейт до багряних слідів. Бурмило з мавпою був першим живим дороговказом на шляху до Театру Жахів. Розташовані так, ніби тут щойно прошкутильгав поранений, сліди вели до жонглера, що підкидав у повітря черепи завбільшки з яблуко.

На жонглері, що заманював глядачів, була маска з пап’є-маше. За останні кілька днів Кейт постійно натрапляла на цю фізіономію – на плакатах, в ілюстрованих журналах, у дітей, що гасають парками, в жебраків, що випрошують гроші на вулицях.

Ґіньйоль.

Весь Париж, здавалося, тільки й обговорював цього стрибучого блазня. Пригадували його пухке черево, його верблюжий горб, його яскраво-червоний ніс, його посмішку до самих вух, його страхітливі зуби, його нарум’янені щоки, його білі рукавички з довгими гострими нігтями, що стирчали крізь дірки на кінчиках пальців, його червоно-біле трико, його шкіряну безрукавку, вишиту черепами, зміями й кажанами, його кучму білого волосся, його черевики із загнутими носаками, його дотепний розум, його жорстокі кпини, його пронизливі пісеньки…

Кейт розуміла Ґіньйоля як французький аналог містера Панча.[36] Обоє походили від Пульчинелли – грубіяна й хитруна з неаполітанської commedia dell’arte,[37] чиє ім’я у перекладі зазнало змін. Попри зовнішню схожість чи схожість імен, цю іпостась неможливо було сплутати з жодним із попередників. Цей Ґіньйоль був нового розливу… свіжостворений кумир загалу, він цілком відповідав настроям сьогодення.

Жонглер на вулиці не був справжнім Ґіньйолем… якщо «справжній» Ґіньйоль увзагалі існував. Утім, цей чоловік майстерно володів своєю справою, жонглюючи одразу п’ятьма черепами.

Не випустивши жодного черепа, він відступив, пропускаючи Кейт до завулка.

Тут, у глухому кам’яному провулку гомін вулиці Піґаль одразу стих. Вона чула, як капає десь вода, чула власні кроки. Те, що спочатку здалося їй легким туманом, виявилося штучним димом, що його нагнітав якийсь театральний пристрій.

У кінці глухого провулка виднівся брудно-коричневий фасад триповерхового будинку. Він міг здатися покинутим складом, якби не блиск газових ріжків над незугарними дверима і не світло каміна, що спалахувало всередині.

Початково це була будівля жіночої католицької школи. 1791 року, в розпал антицерковних безчинств епохи Терору,[38] знавісніла юрба ввірвалася сюди – і миттєво протверезіла, побачивши свіжі трупи черниць і учениць посеред перекинутих склянок і розлитої отрути. Бажаючи врятувати їх усіх від гільйотини, директорка школи наказала додати миш’яку до ранкових порцій молока. Відтоді за цією адресою по черзі розташовувалися кузня, лігво фальшивомонетника, лекційна зала і студія скульптора. Поза сумнівом, керівництво Театру Жахів дещо перебільшувало, але, з їхніх слів, історія цього місця рясніла кривавими подіями: дуель між ковалями-суперниками, що билися на кувалдах; поліційна облава, під час якої загинуло чимало невинних людей; серія публічних вівісекцій, що завершилася вбивством горе-анатома, у якого вирвали легені просто на його робочому столі; і три натурниці, задушені божевільним асистентом художника, чиї тіла були збережені у воску задля потреб, про які не годилося говорити вголос.

Дванадцять років тому імпресаріо Жак Гюло[39] дешево придбав будівлю і ціною неабияких витрат перетворив її на театр. Початкові афіші пропонували до уваги глядачів клоунів, комічні пісенні номери й акторів у відверто кумедних костюмах тварин. Зрештою відвідувачі погодилися з тим, що важко сміятися в стінах, які бачили стільки жахіть. Після провального останнього виступу месьє Гюло намастив обличчя білим гримом і повісився на сцені перед порожніми кріслами. Злі язики жартували, що якби він утнув таке перед повним залом, прибутки театру злетіли б до небес. Як каже циркове прислів’я, хочеш заманити публіку – дай їй те, що вона прагне бачити. І цей урок не пропав марно для спадкоємців месьє Гюло, які перетворили Театр Жартів на Театр Жахів. Стіни, непридатні для сміху, сповнилися нестямними криками.

Кейт була в провулку не сама. Юкі щойно пройшла повз жонглера, але повернулася назад, нібито охоплена звичайною людською цікавістю. Вона влилася в потік відвідувачів, яким не треба було кривавих слідів, щоб знайти дорогу до театру. Кейт помітила їхні бліді обличчя з пересохлими губами і збудженими поглядами. Це, мабуть, habitués.[40] Невдовзі мала з’явитися Клара. Кейт пропустила інших вперед, до дверей, які зі скрипом відчинилися, наче самі собою.

Старушенція в касі мляво видавала блакитні billets.[41] Вхід до забігайлівки в глухому провулку коштував майже як квиток до «Гранд Опера». Свіжі цифри, намальовані поверх бляклої дошки, свідчили про те, що ціна змінювалась кілька разів у міру зростання популярності закладу. Месьє Ерік, прибічник високого мистецтва, міг би розлютитись, побачивши таку нахабну конкуренцію. Може, це була ще одна причина, через яку агенція «Привид Опери» так зацікавилася l’affaire Guignol?[42]

Із квитком у руці Кейт ступила за завісу, яку притримала для неї гнучка жінка в чорному трико і масці Ґіньйоля. Вона приєдналася до дивної урочистої процесії, що рухалася вниз хиткими сходами до неосвітленого коридору. Один чи двоє її супутників – як вона здогадалася, теж новачків – обмінювалися жартами, що глухо відлунювали в закритому приміщенні. Штучний туман клубочився над килимом, покритим витертими латками – від справжнього зношення чи заради художнього ефекту, вона не могла збагнути.

Оголошення – не гарно розмальовані плакати, а примітивні, майже офіційного вигляду – містили заголовки:

УВАГА: ЛЮДЯМ З НЕРВОВОЮ АБО ЖІНОЧОЮ ПСИХІКОЮ.

Кейт придивилася.

КЕРІВНИЦТВО ТЕАТРУ НЕ НЕСЕ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА ПОРУШЕННЯ ЗДОРОВ’Я, ЩО МОЖУТЬ ВИНИКНУТИ ПІД ЧАС ВИСТАВИ… ВКЛЮЧНО З ТАКИМИ (АЛЕ НЕ ЛИШЕ ТАКИМИ), ЯК ВТРАТА СВІДОМОСТІ, НУДОТА, ПОСИВІННЯ ЧИ ВИПАДІННЯ ВОЛОССЯ, ІСТЕРИЧНА СЛІПОТА АБО ГЛУХОТА, НЕТРИМАННЯ КИШЕЧНИКА, МІГРЕНІ, КАТАЛЕПТИЧНІ НАПАДИ, ЗАПАЛЕННЯ МОЗКУ І/АБО СМЕРТЬ ВІД ПЕРЕЛЯКУ І НЕРВОВОГО ПОТРЯСІННЯ.

Кожен плакат обіцяв:

НІЧНІ ЖАХІТТЯ ГАРАНТОВАНО.

Кейт уже бачила, як Фостер Твелвтріз грає «Смерть маленької Нелл»,[43] і чула, як Вільям Мак-Ґонаґалл декламує «Крах мосту через річку Тей»[44]… Щоби порушити її сон, потрібно було дещо сильніше, ніж французьке шоу з привидами.

Дві жінки у формі медсестер вимагали, аби кожен підписав у двох примірниках бланк, що звільняє керівництво закладу від «відповідальності за тривогу, дискомфорт, чи погіршення стану здоров’я» тощо. Не впевнена, що цей документ має юридичну силу, Кейт згорнула свій примірник і вклала до програмки – на згадку. Лише закінчивши паперову тяганину, публіку впустили до глядацької зали.

Вона виявився завбільшки з провінційний лекторій або клуб. Крісла були дерев’яні й необбиті – у цьому місці люди сплачували не за комфорт. На відміну від великих драматичних і оперних театрів Лондона, Нью-Йорка й Парижа, цей розважальний заклад освітлювався не електричними лампами. У Театрі Жахів досі використовували газові світильники. Під склепінням даху красувалися рельєфні зображення янголів та святих – спадок католицької школи. Після століття насильства, що чергувалося із забуттям, свята компанія перебувала в жалюгідному стані: з поламаними крилами, безносі, із сороміцькими написами, з розбитими обличчями. Увесь зал, з амфітеатром, партером і ложами, ледве міг умістити 300 глядачів.

Кейт зайняла своє місце в центрі партеру, між немолодим чоловіком (мабуть, дрібним службовцем на пенсії) і щасливою родиною з п’яти осіб – гладким бюргером, його кругленькою дружиною і трьома дітьми, що були викапані батьки в мініатюрі. Після всіх попереджень і підписів Кейт була здивована, що на виставу пускають неповнолітніх.

Колишній службовець був, вочевидь, дуже поважною особою. Він щось схвально бурмотів над статтею в газеті «La Vie Française»[45] – консервативному католицькому виданні, що метало блискавки в усіх зрадників Франції. Зрадою вважалося проголошувати вголос чи в пресі, що капітан Дрейфус, наразі ув’язнений у бараку на острові Диявола,[46] не винуватий у шпигунстві. І, що найбільше дивувало Кейт: усі явно знали, що Дрейфус невинуватий, а справжнім зрадником є інший офіцер, на ім’я Естергазі. Газети на кшталт «La Vie», що виходили на гроші і за редакції могутнього Жоржа дю Руа,[47] досі оголошували образою для Франції піддавати сумнівам рішення військового суду – попри те, що його хибність була очевидна всім. Дрейфус був єврей, і лінія, яку вів дю Руа (і безліч інших антидрейфусівських коментаторів), набувала яскраво антисемітського характеру. Військовий лікар, обіцяючи підтримку фонду допомоги родині капітана Анрі (той наклав на себе руки, коли стало відомо, що він з патріотичних міркувань підробляв докази проти Дрейфуса), висловив побажання, що «краще б вівісекції проводили на євреях, ніж на безневинних кроликах». Опудала Дрейфуса, його публічного захисника – письменника Еміля Золя і карикатурних рабинів палили на розі вулиць патріоти-моралісти всілякого ґатунку – ті самі, що називали Театр Жахів принизливим і огидним. Вочевидь, джентльмен, що читав поряд із нею «La Vie Française», був палким поціновувачем обох різновидів вистави… якщо тільки не прийшов сюди висловити свій протест, хлюпнувши в трупу кислотою.

Кейт стримано роззирнулася. Юкі сиділа на задньому ряді, певно для того, щоб нікому не перешкоджати своєю високою зачіскою. В Англії – і, зауважила вона, в Ірландії теж – на японку в традиційному вбранні дивилися б, як на дику тварину, що втекла із цирку. Французи виявились більш толерантні – чи менш схильні віднаджувати клієнтів. Зрештою Юкі вже точно не була єврейкою. Клара хитрістю дістала квиток у ложу. Кейт побачила відблиск її театрального бінокля. Це було справедливо, що Клара отримала найкраще місце: адже вона зналася на пропонованих тут розвагах.

Маленький оркестр грав замогильну музику. Відвідувачам пропонували пригоститися вином, що подавали в чорних кубках з написом «ОТРУТА», і цукерками у вигляді черепів, очних яблук і жахливого вигляду плазунів. Кейт купила льодяник у вигляді кобри і облизувала її солодке рильце. Вона вела детальний список усіх кишенькових витрат, щоби потім надати його Персові[48] – помічнику месьє Еріка, який займався врегулюванням дрібних питань.

Довічна театралка, вона записувала всі свої зауваження щодо найнудніших патріотичних вистав і найвеселіших номерів мюзик-холів. Вона була присутня на прем’єрі відомої опери Ґілберта і Саллівана «Мікадо» (Юкі зізналася, що ніколи про таку не чула, хоча всі скрізь розпитували її про це) і на останній виставі провальної «серйозної драми» Ґілберта «Брантінгейм-голл». Була знайома з Оскаром Вайльдом, хоча так і не наважилася шукати зустрічі з ним тут, у Парижі, місці його вигнання. Вона сміялася з реприз Дена Ліно[49] й пісеньок Марі Ллойд,[50] затикала вуха, коли Карузо[51] брав свої найвищі ноти і коли чула індіанський клич Буффало Білла,[52] ахала, спостерігаючи за ілюзіями Маскелайна-молодшого[53] і засинала, дивлячись «Макбета» у виконанні Ірвінґа.[54] Вона бачила прибуття потяга і зникнення диявола в клубах пари й диму в Salon de Cinematographe.[55] Потрібно було щось неймовірне, аби вразити її.

Медсестри зайняли свій пост з боку від сцени, де до них приєднався високий чоловік у білому халаті. На шиї в нього був стетоскоп, а в руці валіза з медичними інструментами. Кейт гадала, чи цьому лікареві доводилось робити щось більше, ніж давати нюхати ароматичну сіль чи послаблювати туго затягнуті комірці. Як і «офіційні попередження», медичний персонал становив частину шоу, виводячи публіку з рівноваги до того, як піднімуться завіси. Кейт мусила визнати, що й сама піддалася враженню і відчуває певне frisson.[56] У залі штучний дим був не такий густий, та все ж її голову потроху заволікало туманом. Можливо, причиною «гарантованих нічних жахіть» служили опіати в суміші з гліколем.

Музика урвалася. Газові ріжки з шипінням згасли.

У темряві… пролунав смішок. Низький, неквапний, грубий сміх. Він діяв на нерви, наче знаряддя ката.

Із шурхотом важкі оксамитові завіси розійшлися. Пролунав барабанний бій, але не з оркестрової ями. Кожен стук барабана супроводжував глухий удар…

Низка рампових вогнів освітила сцену. Спалахнули прожектори. Рядами розлився запах сірки.

Сцену було декоровано… під кімнату, у якій нічого не було, крім вибілених стін, столу й забитого дошками вікна.

Бій тривав. Але це був уже не барабанний бій.

На сцені обличчям долілиць лежала немолода жінка. На її спині сиділо гротескного вигляду чортеня і било її коцюбою по голові. З кожним ударом її голову дедалі більше заливало червоним. Краплі крові бризкали на білосніжну стіну…

Чи був це манекен, чи акторка в перуці із секретом?

Чортеня вкладало в удар усю силу свого тіла, гойдалося взад-вперед, навмисно намагаючись заплямувати стіну. Кейт навіть відчувала запах крові – різкий неприємний запах із мідним присмаком.

Ще один удар. Кров – чи інша червона рідина – бризнула дощем, заливаючи перші два ряди. А Кейт гадала, чому так багато глядачів залишилися в капелюхах і пальтах. Деякі з них були шоковані, але habitués знали, на що очікувати. Кривавий душ викликав бурю захвату.

Довершивши вбивство, чоловічок відкинув погнуту коцюбу.

Оркестр заграв зловісний камерний марш. Чортеня почало підстрибувати, наче лялька, яку смикають за невидимі ниточки. Потім вклонилося. Пролунали оплески.

…Ґіньйоль, в усій своїй божевільній славі. Очі, сповнені життя посеред застиглої маски обличчя.

– Суперечку з консьєржкою вирішено, – проверещав він.

У нього був різкий тембр, схожий на дзижчання мухи, – певно, голос був спотворений за допомогою пристрою, який у театрі Панча і Джуді називають пищиком. Ходили чутки, що Ґіньйоль – хто не крився за цією маскою – вживив собі цей пищик хірургічним шляхом. Інакше він міг проковтнути його і вдавитися. Коли він сміявся, звук був такий, ніби сам диявол прочищає горло.

Справжня вистава ще навіть не почалася, а його костюм уже був заплямований кров’ю.

– Вітаю, друзі, у Театрі Жахів. Ми маємо багато що вам показати. Зрештою ми вабимо до себе тих, хто прагне знання. Адже навколо нас жорстокий і дикий світ. Якщо вас стривожить, засмутить чи налякає те, що ви зараз побачите, скажіть собі, що все це лише вистава й обман. Якщо ж відчуєте пересичення й нудьгу, скажіть собі, що це по-справжньому. Ви ніколи раніше не бачили моєї консьєржки і вже пізно знайомитися з нею тепер. Мабуть, ви ніколи вже більше її й не побачите… завжди знайдуться ще консьєржки. Ми можемо наймати дам, що опинилися в скрутному становищі, і щовечора бити їх дрючком по голові. І ще в середу й суботу на ранкових виставах. Чимало людей кажуть, що ладні померти, аби лиш вийти на сцену… хіба ми настільки безсердечні, щоб не здійснити їхніх побажань?

Це була лише маска. Якщо її вираз і змінювався, то лише завдяки тіням, що у світлі рампи лягали на його обличчя. Але ілюзія життя була створена дивовижно.

Ґіньйоль був третьою театральною маскою, що грубо втиснулася між слізним обличчям Трагедії та усміхненим личком Комедії.

Зловтішна фізіономія Жаху.

Месьє Ерік, що з витонченістю митця промовляв з-поза сцени, теж носив маску. Чи, може, уся ця справа зводилась до банальної суперечки між фальшивими обличчями? І що двоє паризьких монстрів змагалися за титул Короля маскараду? Якби Кейт зібралася надіслати репортаж до газети, це було б чудовим заголовком. Утім, вона зобов’язана була тримати рота на замку стосовно всього, про що дізнавалася в агенції. Нерозумно було би порушувати умови тимчасового працевлаштування.

Робітники сцени винесли за лаштунки неживе тіло, яке сходило кров’ю, – і воно вигнулося так, ніби належало справжній жінці, а не манекену.

У списку зниклих було кілька жінок певного віку, що підходили на роль консьєржки. Утім, знадобилося б неабияке безумство, помножене на чималу зухвалість, щоб скоїти вбивство на очах повного залу свідків. Це мав бути фокус, розгадки якого вона не знала.

Тим часом Ґіньйоль уже сидів на краю сцени й балакав із першим рядом, радячи публіці, як вивести плями крові, і вголос милуючись капелюхами, горлами й очима. Злегка повернувши голову (знов ця тривожна «зміна виразу» маски), він глянув у ложу Клари Вотсон, пославши їй поцілунок рукою. Потім звівся на рівні, зробив граційний пірует і довершив свій кривавий виступ глибоким поклоном публіці.

Чи знав цей клоун про присутність Янголів? Навряд чи, думала Кейт, звідки йому знати. Мабуть, він просто заграє до кожного, хто придбав найдорожчі квитки до театру.

– А тепер, хе-хе-хе… перейдемо до головної страви сьогоднішнього вечора… м’ясної страви.

На сцену опустилися залізні клітки, і в кожній корчилася людська істота. Клітки були всіяні шипами. Брязкали ланцюги, лунали стогони, крапала кров.

Ґіньйоль супроводжував сцену приказкою:

– Колись, дуже давно, в підземеллях Кадіса…

Дебелі фігури в чорних мантіях із гостроверхими капюшонами втягли на сцену роздягненого до пояса й спітнілого до блиску юнака і світловолосу дівчину в яскраво-білій сорочці…

…на цю мить Кейт уже достатньо розуміла принцип Театру Жахів. Усе, що з’являлося на сцені біле, невдовзі мало перетворитися на червоне.

– …розігрався такий сюжет, – вів далі Ґіньйоль. – Багата юна сирота, вірний коханець, жорстокий дядько-високопосадовець, фальшиве звинувачення і щедра винагорода, обіцяна церковній скарбниці, якщо буде отримане зізнання. Усе це в драматичних сценах. Безліч балаканини. Але ми вже знаємо, що то лише марнування наших з вами сил. Ну, справді, невже вам цікаво, чи зможуть старі в сутанах прибрати до рук золото невинної жертви? Обійдемося без преамбули – ми ж розуміємо, що вам не терпиться перейти до головної, кульмінаційної сцени, і якнайшвидше. Тож наша п’єса розпочнеться кульмінацією, а тоді…

Юнака і дівчину заштовхали до окремих кліток і підняли над сценою. Дівчина жалісно скрикувала. Юнак тримався мужньо й незалежно. Під висячими клітками розгорнули полотно.

На сцену викотили кілька жаровень із розпеченим вугіллям. Слідом увійшов бритоголовий здоровило з грубим, жорстоким обличчям, одягнений у довгий фартух. Пов’язка на оці нездатна була приховати рваного шраму, що перетинав добру третину обличчя. З усіх кутків залу почулися вигуки: «Браво, Морфо!» Вочевидь, він був популярним. Морфо[57] всміхнувся, приймаючи оплески. А тоді поклав на стіл вузол із промасленої тканини й розгорнув, гордо демонструючи цілий набір колючого, гачкуватого, викривленого, вигостреного причандалля. Підібравши відкинуту Ґіньйолем коцюбу, він єдиним махом випростав її, викликавши новий шквал задоволених вигуків, і всунув у найближчу жаровню.

Чи існувало суперництво між цим здорованем і господарем сцени? У театральних трупах таке трапляється скрізь. Морфо не був зображений на плакатах, але мав свою віддану claque.[58]

– Кого катувати першим? – спитав у публіки Ґіньйоль. – Дона Бартоломе чи Прекрасну Ізабеллу?

– Підсмаж курву, – вигукнув хтось із партеру. – Усіх їх підсмаж!

– Ні, краще розпанахай нам хлопчика, гарненького хлопчика, – озвався вишуканий жіночий голос – не Клари, але когось зі схожими смаками. – Подивимось, що в цього красеня всередині.

– Якого дідька, задай їм обом!

Публіка, розділившись, горлала одне на одного, як Панч і Джуді, хіба що дорослими голосами.

Замкнені в клітках актори почувалися незручно і мали по-справжньому наляканий вигляд, без жодних натяжок. Згідно з програмою, ролі Ізабелли і Дона Бартоломе дісталися виконавцям на ім’я Берма[59] і Фрозо.[60] Мало хто в трупі потурбувався вказати свої повні імена – звичай, що так само побутував серед дівчат із кабаре, від «Мулен Руж» до «Ле Ша Нуар».

Морфо витягнув з вогню розпечену почервонілу коцюбу і торкнувся її кінцем загрубілої стопи когось із жертв на задньому плані. Нещасний пронизливо скрикнув. Клакери підхопили цей крик, усіляко передражнюючи його, підвиваючи від надміру вдаваного болю й співчуття.

Жоден на сцені Театру Жахів не зміг би налякати Кейт сильніше, ніж його публіка.

– Ви, мадам, – промовив Ґіньйоль, і його маленькі яскраві людські очі з-під неживої маски впилися в Кейт, – з мідно-рудим волоссям і товстими блискучими окулярами… Кому ви віддасте перевагу?

Кейт застигла на місці, не промовивши ані слова.

– Бартоломе, Ізабелла, обоє… жоден з них?

Вона кивнула, майже ненавмисно.

– Гуманістка, пані та панове. Рідкісний екземпляр у нашому кварталі. Мадам… ні, мадемуазель… ви надто добросердні, щоб бажати жорстоких тортур цим невинним людям, так? А чи не хочете запропонувати себе на заміну? Вашу власну гарненьку плоть замість їхньої? Ми маємо клітки всіляких розмірів, підберемо для будь-якої пташки. У руках Морфо ви перетворитесь на чудову канарку. Так солодко заспіваєте від дотику його найгарячішого заліза і найгостріших лез. Хіба не приваблива пропозиція?

Кейт спалахнула, наче її обличчя вже обпікав вогонь. Старий джентльмен поряд із нею важко дихнув. Він так на неї косував, ніби вона була недільним біфштексом із картоплею, щойно з печі. Його бліді руки з довгими пальцями нервово звивалися на колінах. Кейт шкодувала, що не можна пересісти куди-небудь подалі від цього типа. Вона глянула на родину товстунів з іншого боку – всі як один прихильники Морфо – і була приголомшена їхньою безтурботною радістю.

– То як, мадемуазель, бажаєте приєднатися до нашого веселого дійства?

Кейт знітилася й похитала головою. Морфо демонстративно насупився, наче капризне дитя, якому відмовили в забаганці.

– Так я й гадав, – рявкнув Ґіньйоль. – Існують межі гуманізму, навіть у найкращих із нас.

Ґіньйоль став між підвішеними в клітках коханцями і розставив руки, наче шальки живих терезів.

– Потрібно зізнання від Ізабелли, перш ніж її спалять як відьму, а її майно буде конфісковано церквою, – пояснив він. – Гадаю, найвинахідливіший спосіб здобути це зізнання буде… виколоти її коханому очі розпеченою залізякою!

Морфо тицьнув коцюбою в клітку Дона Бартоломе… двічі.

Різкий запах горілої плоті вдарив у ніздрі Кейт. Нестямні крики юнака підхопила Ізабелла й кілька окремих людей у глядацькій залі.

Дві багрові діри димілися на обличчі юнака.

…чи так здавалося. Це мав бути трюк.

Ізабелла заридала й осіла в клітці, а тоді почала рвати на собі волосся і битися в несамовитих конвульсіях, надто нажахана, щоб підписати зізнання, – непередбачена хиба в плані лихого дядька. Хоча, як казав уже Ґіньйоль, глядачам було глибоко байдуже.

Вони з’явилися сюди лише заради жахів.

Морфо переглянув набір щипців середнього розміру, похитав головою та обрав найбільші кліщі. Серед його прибічників почулися заохочувальні крики та гикання. Він вирвав клапоть шкіри з руки Дона Бартоломе і кинув закривавлений шматок плоті на жаровню, де вона зашипіла на вогні…

Далі тривало так само. Кейт не могла відвести очей, але й не мала бажання дивитися. Вона зняла окуляри, і видовище милосердно розпливлося в неї перед очима… та вона й досі чула звуки – і запахи – того, що відбувалося.

Кейт знову наділа окуляри, і її зір набув різкості – саме тоді, як ціла низка органів і нутрощів вивалилася з розпоротого черева Дона Бартоломе і з хлюпанням падала на дно клітки, сочилася краплями й цілими струмками крові, бовталася на прутах…

«Це просто ковбаса в соусі», – сказала вона собі. Певно, Театр Жахів оптом закуповував свинячу кров і конячі тельбухи на місцевій шкуродерні.

У передньому ряду звівся на ноги добре вдягнений буржуа з банькатими очима й сердито заявив, що все це підробка. Ґіньйоль висмикнув нахабу з місця й запустив гострі, як ножі, нігті в м’які тканини над комірцем. Голова легко відвалилася й покотилася геть. Тіло з кривавим обрубком шиї сповзло вниз, і з-під нього з’явився карлик із посмішкою на обличчі. З’ясувалося, що на плетений каркас – верхню частину тіла – був натягнутий сюртук. Ґіньйоль тим часом бавився з відірваною головою, тицяючи носа в скляні очі.

Принаймні це було не по-справжньому…

– Це ж наш давній приятель Кляйнзак,[61] – проголосив Ґіньйоль, кидаючи голову через плече. – Як ся маєте сьогодні, месьє Кляйнзак?

Карлик посміхнувся ширше й кивнув.

– Що-що? Я вас не чую. Хочете, аби вам розкрили горлянку, щоб усі почули ваш голос?

Карлик несамовито затряс головою.

Ґіньйоль стиснув горло Кляйнзака – так само, як стискав його фальшиве горло.

– Поганий хлопчик, – промовив Ґіньйоль. – Треба зробити вам операцію, друже.

Щелепа Ґіньоля змістилася – частини маски розійшлися, відкривши діру. Щось блиснуло в тій дірі – срібний язик? Пищик? А тоді назовні виринуло сяюче лезо. Мабуть, Ґіньйоль стискав рукоятку леза зубами.

Лезо ковзнуло впоперек шиї Кляйнзака, прокресливши тонку червону лінію.

– Я розмовляю, я розмовляю! – заголосив карлик, голос якого виявився густим і низьким.

Ґіньйоль зробив стрімкий різкий випад, смикнувши головою, і лезо глибоко увійшло в намічену лінію на шиї Кляйнзака.

Криваві бризки фонтаном залили перші два ряди.

Окуляри Кейт були заляпані червоним.

Морфо і досі ламав кліщами пальці ніг Ізабелли, і вистава тривала. У душі Ґіньйоль був анархістом. Нові розваги незворотно заволодівали його увагою.

Кляйнзак усе ніяк не міг спустити дух. Він трусився, доки кров рікою заливала сцену, каскадами збігаючи вниз, мов червоний водоспад. Помираючи, карлик ще довго качався по сцені, намагаючись зробити із цього видовище.

Ґіньйоль заспівав безглуздої пісеньки.

– Клік-кляк… бувай, Кляйнзак!

Оплески.

…і далі в тому ж дусі. Змінювалися декорації, ставилися інші «п’єси» – прості ситуації, що дозволяли обіграти жорстокості. В інтерпретації оповідання Едґара Аллана По «Система доктора Смоля і професора Перро» Морфо повернувся на сцену в образі маніяка, що береться керувати божевільнею і робить трепанацію голови своєму головному лікареві. З Ізабеллою і Доном Бартоломе було покінчено, але Берма і Фрозо поставали в нових ролях, аби знов і знов зазнавати наруги й насильства… як в’язні в гаремі жорстокого східного тирана… учні англійської середньої школи із суворим вихованням, де карлик у ролі директора (той самий Кляйнзак, живий і з неушкодженим горлом) бив їх тростиною і шмагав різками… пасажири корабля, що ділять рятувальну шлюпку з голодними матросами і тягнуть жереб, кого буде з’їдено, коли провіант скінчиться… брат і сестра, зшиті разом циганами, яким потрібен новий зірковий атракціон для їхнього шоу потвор. Кейт подобалося, що Бермі, хоча й неперевершеній у стражданнях, трохи набридало все, що діється… навпаки, шаленоокий красунчик Фрозо мов з нетерпінням чекав наступного приниження. Щоразу він мало не благав, аби його вдарили ножем, ціпком, кийком.

Раніше того вечора Морфо поставав на сцені непереможним силачем. Але його енергія почала згасати в міру того, як розігрався сам Ґіньйоль, демонструючи бурхливу діяльність. Маестро особисто боровся з ведмедем, душив немовля, увбивав короля Польщі…

У процес втрутився Святий Діонісій, чия відтята голова виголосила промову проти сороміцької вистави. Ґіньйоль вихопив голову з його рук і копняком відправив за лаштунки під характерний зневажливий свист за допомогою пищика. Чому в Парижі таку популярність мають відрубані голови? Від Святого Діонісія до доктора Ґільйотена – місто наче марить цим різновидом страти.

Безголове тіло святого комічно гепнулося на підлогу й було відтягнуто за лаштунки театральним гаком. Оскільки тягнути за шию в даному разі було неможливо, довелося зачепити його гаком за ребро.

Кейт звірилася з програмкою. Антракту не передбачалося.

Тої миті, коли Берму опустили в бак з електричними вуграми, патлатий молодик, схожий на поета-декадента, хитаючись, підвівся з місця й рухнув, зомлівши. Медсестри віднесли його до медичного пункту. Тим часом Ґіньйоль звів руку, зупинивши дію на сцені. Вугрі звивалися й тремтіли. Актриса здригалася у своїй сорочці, промоклій настільки, що здавалася зовсім прозорою.

Доктор розстібнув сорочку на молодику і приставив стетоскоп до його грудей.

– Докторе Орлов,[62] – промовив Ґіньйоль. – Ми маємо смертельний випадок?

Лікар зняв стетоскоп і постукав по грудях хлопця. Кілька разів. Потім знаком наказав медсестрам подати йому пляшечку, яку він відкоркував під носом непритомного.

Враз глядач отямився і сів.

…і тоді доктор Орлов полоснув його скальпелем по грудях, верескливо загиготівши, наче сам Ґіньйоль. Удаваний поет – іще один підсадний актор! – розсміявся і заголосив водночас. Очі доктора Орлова палали від захвату. Медсестри перетворилися на гарпій і хижо впивалися в молодика своїми нігтями.

– Цей пацієнт безнадійний, – оголосив лікар.

Оркестр заграв похоронний марш у дусі канкану, і нещасного глядача – попри заперечливі крики, що він живий-здоровий, хіба що трохи поранений – заштовхали в труну. Морфо почав забивати віко цвяхами. Крики приглушено лунали зсередини.

Берма, знудьгована й забута, тремтіла в холодній воді.

– Хлопець став жертвою страшної хвороби, – проголосив доктор Орлов. – Треба негайно віддати його землі, перш ніж весь Париж зазнає цієї жахливої недуги. Носорожа лихоманка… тропічний вірус, що спричиняє викривлення черепа. Поверх nasum[63] з’являється помітний кістяний наріст, завдаючи пекельних мук і деформації, допоки смерть милостиво покладе край стражданням.

Ґіньйоль із тямущим виглядом кивав.

Ізсередини труни долинав стукіт.

Посеред стіни відчинився люк – готова могила – і Морфо з бригадою помічників опустили туди труну.

– Справді, я вже хочу на волю, – доносився голос поета з відчутним англійським акцентом. – Чуєте, цей жарт зайшов надто далеко. Я, звісно, був лише радий допомогти у вашій кумедній виставі, але… ви ж розумієте, тут дедалі важче дихати…

Ґіньйоль тим часом розважався грою в більбоке,[64] підкидаючи череп і ловлячи його на кістку. Морфо розхитував бак, намагаючись розворушити апатичних вугрів.

Молодий англієць продовжував говорити, дедалі частіше перериваючись… потім захрипів, а затим затих остаточно.

– Епідемію було попереджено, – сказав Ґіньйоль. – Дякувати небесам, керівництво подбало, щоб у нас був кваліфікований медичний персонал. Отже, повернімося до панночки з вуграми…

* * *

Кейт і сама натерпілася жаху. Літній джентльмен у сусідньому кріслі не зводив очей зі сцени, але, прикриваючись газетою, потягнувся рукою до її коліна. Кейт легенько полоснула тильний бік його долоні крихітним лезом, і той миттєво відсмикнув руку. Старий roué[65] сприйняв відмову без злості. Лише злизнув крапельку крові, що проступила з дрібного порізу, – трішки темнішу за рідину, розбризкану зі сцени. Пощастило йому, що не сів поряд з Юкі. Вона б йому руку відрізала та й кинула на коліна.

Останній номер більше нагадував звичайну драму, ніж чергу кривавих видовищ, що становили кістяк сьогоднішньої вечірньої розваги. Хтось явно написав для неї сценарій.

Актори трупи позували, наче statue vives,[66] зображаючи воскові фігури. Сам Ґіньйоль грав роль гіда, розповідаючи історії злочинів, персонажі яких, поважні на вигляд леді та джентльменам, здобули soubriquets[67] на кшталт Різник,[68] Цирульник,[69] Отруйна Марі,[70] Синя Борода,[71] Чорна Вдова[72] або Вовкулака.[73] Зміна декорацій – і на сцені ожила постать убивці Бертрана Кайє, відомого своєю звичкою чинити наругу над тілами покійників. Він потай пробрався на цвинтар, аби вчепитися в горло запізнілій плакальниці.

Роль Кайє виконував Фрозо, якому для різноманітності дали шанс убити замість бути вбитим. Пам’ять про нещодавні страждання актора на сцені тривала, від чого тепер у ролі монстра він мав дуже жалісний, якщо не жалюгідний вигляд. Дія відбувалася 1971 року. Арешт і судовий процес над божевільним скидався на чорний фарс на тлі падіння Паризької Комуни. Стільки комітетів і підкомітетів проводили свої засідання, обговорюючи цілі й досягнення Комуни та її дедалі безнадійніший захист, що офіційну судову залу годі було знайти. Відтак справу Кайє слухали в стінах покинутої крамниці коновала. Свідків, адвокатів, поліціянтів та родичів жертв викликали або силоміць забирали на барикади, адже армія Версаля знов оволодівала містом. На підтвердження цього за лаштунками гриміла стрілянина. Зізнання Кайє було перервано запеклою битвою, що ввірвалася до імпровізованої судової зали, рясно окропивши підлогу крамниці людською кров’ю. Після закінчення сутички Кайє, запинаючись, і далі звітував про свої злочини та непереборні потяги.

Ґіньйоль викидав колінця і здавлено хихикав, доки на сцені розгорталися події La Semaine Rouge[74] – найкривавішого тижня і в без того кривавій історії Парижа, що перевершив собою навіть епоху Терору. Кровожерлива манія Кайє здавалася суцільною дрібницею із цими зразками жорстокості й цинізму. Більшість його «жертв» потрапляли йому до рук уже мертвими. Двох чи трьох він придушив власноруч, але результати не справили на нього задовільного враження. Свіжі мерці були занадто сухі, щоб відповідати його збоченим смакам. Вабили його лише трупи, уражені гниттям. Водночас сотня заручників, включно зі священиками й черницями, була страчена за наказом Комітету громадської безпеки. Виходячи з міркувань помсти, армія переможців замордувала тридцять тисяч людей, винних, невинних, узагалі непричетних – усіх, хто потрапляв під гарячу руку.

Кейт здавалося, ніби кожну із цих тисяч смертей було відтворено на крихітній сцені. Наприкінці з’явилася Берма в ролі Духа Свободи, оповита французьким триколором, що ледь прикривав груди, – і була застрелена. Вона неквапно протанцювала по сцені під барабанний бій пострілів. Тонкі цівки яскраво-червоної крові бризнули навколо. Оркестр фальшиво заграв «Марсельєзу». Примадонна жаху, яку того вечора катували, ґвалтували, били, душили, нівечили, розчленовували, спотворювали і принижували, – дістала шалені оплески за заключну сцену смерті. Навіть прибічники Морфо долучилися до овацій. На сцену летіли поховальні вінки. Перебуваючи в образі до кінця, Берма вмирала під купою чорних і червоних квітів.

П’єса була ближча сучасникам, ніж середньовічні підземелля чи екзотичні місцевості, демонстровані Ґіньйолем в інших постановках. Чимало глядачів ще пам’ятали 1871 рік, у який переживали загибель Комуни, втрачали друзів і родичів, діставали поранення. З великою часткою ймовірності серед заможних людей середнього віку у віддалених рядах партеру траплялися ті, хто особисто брав участь у тодішній бійні. На сцені купка містянок тицяла парасольками у вибиті мізки загиблого генерала Комуни, а тим часом офіцери регулярної армії проводили страти, винищуючи людей цілими районами.

Уже впали барикади, а суперечливе засідання Слідчого комітету з розгляду справи Бертрана Кайє все ще тривало. Процес переривався кулачними бійками, дуеллю, вбивством і зачистками. Через помилку в запису месьє Дюпон був знищений розстрільною командою замість месьє Дюпена. In fin[75] старший суддя – який бездумно підписав смертний вирок Архієпископу Паризькому, слухаючи зізнання Кайє, – проголосив себе божевільним у марній спробі уникнути власної страти. І коли Ґіньйоль отримав голову судді, не залишилося нікого, хто міг би довести до кінця справу сумного, забутого в’язня. І продажний тюремник (Морфо) відпустив Кайє на волю.

Засліплений бажаннями маніяк повернувся на місце своїх давніх злочинів. Він опинився на цвинтарі Пер-Лашез, коли останнього з Національної гвардії Комуни поставили до стінки й розстріляли. Ніхто не звернув на вбивцю-аматора жодної уваги, окрім сторожового собаки, що вкусив його, коли той копирсався в могилі в пошуках добряче зогнилого мерця. Ця гнійна, запущена рана остаточно доконала обірваного збоченця, і він приєднався до купи трупів.

Нарешті Ґіньйоль – який грав сторожового собаку – зумів донести власну думку… хоча й танцював при цьому на чужих кишках і виривав очі у карликів, черниць і невдоволеного цензора. Якщо Бертран Кайє мав вигляд справжнього чудовиська в силу скоєних ним злочинів, що вже було казати про політиків і генералів, здатних знищити сотню людей – тисячу, тридцять тисяч, мільйон, шість мільйонів людей! – єдиним розчерком пера? Tableau vivant[76] повернулась на сцену, але тепер отруювачів, різників і душителів замінили політики, судді, офіцери, священики й редактори газет. Їхні руки були червоні від пролитої на сцені крові.

Воскові фігури не були пойменовані, але Кейт упізнала багатьох. Міністр Ежен Мортен,[77] відомий тим, що пережив кілька корупційних скандалів і утримував з дюжину коханок за рахунок державної скарбниці… судовий слідчий Шарль Прадьє,[78] який присягнувся наповнити острів Диявола журналістами, що відстоювали невинуватість Дрейфуса або провину Естергазі… Генерал Ассолан,[79] відкликаний з Алжиру після проведення жорстоких поліційних облав і поставлений на чолі паризького гарнізону для підтримки громадського порядку… Отець де Керн,[80] сповідник урядовців і громадських діячів і, на загальну думку, перший розпусник Франції, попри завжди скромну поведінку на людях… і Жорж дю Руа, видавець «La Vie Française», «L’Anti-Juif»[81] і газети оповідань для дітей «Аризонець Джим».

Ґіньйоль урочисто ступав поміж воскових статуй, прикрашаючи кожну нагородою у вигляді розетки або стрічки й тим посвячуючи цих гідних людей в Легіон Жаху!

Кейт не очікувала, що вистава збочить на політичну агітацію, якщо, звісно, це можна було так назвати. Як при цьому Ґіньйоль примудрявся виходити сухим із води? І це в той час, коли редакції газет спалювали дощенту, а журналісти щонайменше випробовували на собі дію системи доктора Смоля і професора Перро.[82] Лишалося дивуватись, що, так охоче наживаючи собі могутніх ворогів, цей заклад не зазнав жодних репресій.

Програма мов навмисно була розрахована так, аби ще до наскоків на людей, здатних закрити театр, образити всіх і кожного: католиків (особливо єзуїтів), протестантів (особливо франкмасонів), євреїв (тут без жодних сюрпризів), атеїстів і вільнодумців, консерваторів, поміркованих, радикалів, усіх нечистокровних французів і взагалі не французів, а також медиків, поліціянтів, юристів, злочинців, канібалів, військових, прибічників колоніалізму, противників колоніалізму, безруких і безногих, циркачів, любителів тварин, людей, що пережили Паризьку Комуну, друзів і родичів тих, хто не зміг пережити Паризьку Комуну, жінок усіх класів, театральних критиків, шульг, дурнів, добряків.

У місті, де декламація віршів або симфонічний концерт могли збурити повстання, цей заклад користався такою безумовною поблажливістю, що Кейт майже відчувала невидимий щит протекції. Чи був Театр Жахів настільки прибутковим, що міг дозволити собі підкупити будь-кого? Включно з паризьким злочинним світом, розгнівати який було значно легше, ніж задобрити.

На прощання Ґіньйоль заспівав пісеньку, останній приспів якої у вільному переказі означав приблизно таке: «Якщо ці тіні образили тебе, піди й нажерися з горя!»

Завіса опустилася. Зал вибухнув шаленими оплесками.

– Мені не сподобалася кінцівка, тату, – зазначив один з округлих від жиру дітей. – Така мудрована, що аж голова розболілася.

Заплилий жиром татко добродушно почухав хлопця за вухом.

– Нічого. Оце зніме головний біль.

Ґіньйоль висунув голову з-поза завіси для свого останнього вибрику.

Пострибавши по сцені ще кілька хвилин, він востаннє попрощався і зник. У залі почало загорятися світло.

Коли закінчилася вистава, на годиннику було вже за одинадцяту. Кейт схилила голову й рушила до дверей із написом «Sortie».[83]

Щоб вибратися з театру, довелося пройти крізь цілий стрій посіпак у масках Ґіньйоля, що торгували сувенірами з рук: пивними кухлями із зображенням Ґіньйоля, пляшечками крові з автентичного Театру Жахів, поштовими листівками із зображенням театральних зірок у запечатаних конвертах, аби покупець заздалегідь не знав, що саме купує (скільки Кляйнзаків мав придбати колекціонер, аби нарешті отримати невловиму Берму з оголеними персами?), олов’яними пищиками, здатними довести батьків до акту дітовбивства (цілком придатного сюжету для вистави наступного сезону), і емальованими булавками у формі обличчя Ґіньйоля і закривавлених вирваних очей.

Не встоявши перед їхньою напористістю, жінка придбала памфлет, щедро ілюстрований фотографіями сцен зі спектаклю і схемами, на яких було показано, як створюються сценічні ефекти. Тут були contes cruelles[84] у прозі – для тих, хто пропустив сюжет. Усе це могло стати в пригоді під час розслідування. Кейт була переконана, що існує зв’язок між злочинами на вулиці й злочинами на сцені. Наче справжні жахи слугували підтвердженням основної думки «Балади про Бертрана Кайє». Чиїх жертв, поза сумнівом, мало непокоїло, заради чого їх убили – чи то задля вираження філософської думки, чи то просто так.

Покинувши будівлю через чорний хід, вона побачила біля входу до артистичної гримерки цілу юрбу прихильників. Наче сподіваючись на прослуховування, деякі з них розмалювали собі обличчя в стилі театру жахів: вибалушені очні яблука, величезні виразки, вампірячі ікла. Один mec[85] у тільнику з коротким рукавом хизувався свіжим татуюванням у вигляді усмішки Ґіньйоля. Інші носили дешеві маски і наперебій – попри брак пищиків – намагалися зімітувати голос Ґіньйоля. Один захмелілий франт не міг дати собі ради з величезним букетом чорних троянд. Кейт підозрювала, що цей Жанно-з-під-дверей[86] є палким прихильником жорстоко кривдженої Берми. Скидалося на те, що він знається на чуттєвих насолодах тілесних покарань, але з більшою радістю приймає їх, ніж дарує.

Опинившись знову на вулиці Піґаль, вона зауважила на відстані високу зачіску Юкі та на мить зупинилася, щоб обміркувати подальші можливості. Їм належало повернутися окремими шляхами до pied-à-terre,[87] орендованого Персом задля потреб розслідування. Подумки Кейт намітила собі кілька маршрутів.

В ідеалі вона вважала за краще прогулятися вздовж Сени, аби трохи провітрити голову.

Театр Жахів справив на неї гнітюче враження. Вечір із запахом тельбухів, веселим димом і живцем похованими глядачами – цього було досить для того, аби голова пішла обертом, навіть якщо не враховувати парад тортур.

Вона йшла повз кафе і кабаре, у яких панували веселощі, та її погляд і досі був затьмарений побаченими жахіттями. Кейт дивилася на світ не крізь рожеві окуляри – її окуляри були заплямлені кров’ю. Сміх і музика жорстоким пронизливим гамором стояли в неї в вухах. Гарні обличчя навколо здавалися безумними і двоєдушними.

І звідусіль із плакатів шкірився Ґіньйоль. Кейт навіть здалося, що вона бачила його в юрбі. Цілком можливо. В завулку Шапталь продавали чимало картонних масок.

Вона вжила необхідних заходів, аби позбутися хвоста – як заради підтримування робочих навичок, так і суто з обережності. Увійшовши в ресторан крізь парадний вхід, Кейт пробралася через кухню (одного погляду на яку було достатньо, щоб відбити бажання тут повечеряти), наспіх перевдягаючись на ходу. Свій примітний картатий жакет вона вивернула і вдягнула нейтрально-зеленою підкладкою нагору.

У кутку залюдненого внутрішнього двору вона знайшла собі столик і замовила pastis.[88]

Ніхто не намагався підчепити її, і це потай засмучувало Кейт. Якщо вона могла ось так сидіти у французькому кафе, ніким не потурбована, то, мабуть, від неї йдуть невидимі хвилі застереження.

Їй було тридцять два роки. Не такий уже це був і вік… хоча її шкільні приятельки, що вийшли заміж у юному віці, уже мали майже дорослих дочок і синів. Будучи незаміжньою, «нетиповою» жінкою, вона звикла до нав’язливих залицянь, які траплялися майже щодня, – в Англії, не кажучи вже про Париж. Кейт почувалася мішенню в ярмарковому тирі. Кожен другий вважав, що варто спробувати. Якщо ж не вийде – подумаєш, нічого страшного, бувай, старушенціє. Особливо хтивими були «поважні» джентльмени – чоловіки шкільних подруг чи навіть їхні татка. Але справжній головний біль становили завзяті поборники близьких їй ідей: самоуправління Ірландії або права голосу для жінок. Ті вважали, що вона просто зобов’язана спати з ними – аякже, вони ж виголошують з трибуни такі правильні речі. Зараз Кейт порадила б цим ненаситним товаришам упадати за Кларою Вотсон, яка вже зналася на витончених тортурах.

Заграв акордеон. Музикант був типовим французом із мюзик-холу, аж до берета і навоскованих вусів – хіба що вінок цибулі залишив удома. Він награвав «Салонний вальс»[89] з балету Оффенбаха «Le Papillon».[90] Внутрішній двір розчистили для пари, що збиралася виконувати знаменитий танець апашів. Грубіян у насунутому на лоба капелюсі й смугастій сорочці крутив навколо себе свою довгоногу партнерку, імітуючи дикий любовний акт під ритмічну примхливу музику. Його fille[91] по черзі то опиралася грубому натиску свого garçon,[92] то лестилася до нього. Протягом усього танцю в кутику його рота підстрибувала запалена цигарка. Поміж грубими поцілунками він випускав у повітря кілечка диму. Навіть танці на Монмартрі передбачали штурханці, ляпаси, удари колінами нижче пояса і грубі захвати за шию. Дівчина витягла з-під підв’язки стилет, але mec вихопив його і жбурнув у стіну. Лезо ввійшло у плакат із зображенням Ґіньйоля.

Кейт сьорбала свій pastis, від якого щипало в носі й очах і обпікало язик. Він майже не відрізнявся від приправленого анісом водянистого напою на основі абсенту. Що, як відомо, спричиняв сифіліс, сухоти і смерть.

Танець закінчився, і навколо залунали оплески. Танцівники почали збирати гроші. Кейт дала дівчині монету в один су, сподіваючись, що її старанно припудрені синці – не більше як наслідок занадто енергійної репетиції.

Ідея п’єси Ґіньйоля, присвяченої Кайє, полягала в безмежності та нестримності жаху. Не існує кордонів для божевільного, тим більше – у межах однієї маленької сцени. Жах невідступно витав скрізь… у вигляді статуй Святого Діонісія, що тримають свої незугарно відрубані голови, у вигляді танцю апашів і його побутовому насильстві, що вже встиг перетворитися на ритуал. Епосі Терору й Комуні було покладено край, але Легіонери Жаху Ґіньйоля досі обіймали провладні посади. Жорж дю Руа міг кинути чесних міністрів на розтерзання les loups,[93] але допомагав Ежену Мортену втриматись на його посаді. Скрізь, де згадувалася справа Дрейфуса, спалахували повстання. Одного тижня здавалося, що війни з Німеччиною не уникнути, наступного так само незворотним здавався альянс із Німеччиною проти Англії. Отець де Керн був призначений Інспектором дитячих притулків. Пошепки і з тривожною частотою ширилися жахливі чутки про його несподівані нічні візити до маленьких підопічних, хоча навіть Золя не наважувався відкрито звинуватити його. Нещодавно військовий переворот, що мав привести до влади нового Наполеона – генерала Ассолана, – останньої миті провалився. Кейт подобалось вважати себе розважливою особою, але вона працювала на безликого пана, який нібито впустив люстру на голови глядачів оперного театру – лише через те, що йому не сподобалася виконавиця, підібрана на роль Маргарити у «Фаусті».

Невже це все був один великий жарт?

Неможливо було втримати жахи і в межах самого Парижа. Містер Панч, британський кузен Ґіньйоля, гамселив свою Джуді не менше, ніж будь-який сутенер-апаш свою хвойду… і вбивав поліціянтів, суддів і крокодилів. Живучи в Іст-Енді, Кейт проводила чимало часу серед жінок, що змушені були лікувати синці під очима після того, як намагалися витягти своїх старих чоловіків із пабів – аби ті не проциндрили гроші, відкладені на оплату житла. Відтоді вистави Панча і Джуді не здавалися їй аж такими кумедними. Принаймні подружка апаша давала йому здачі.

Вона скинула поглядом на внутрішній двір. Люди гарно розважалися, незважаючи на те що в них цупили гаманці. Життя, попри всі його жахіття, тривало – і здебільшого весело. Закінчивши танець, пара випивала разом – дівчина одночасно фліртувала зі своїм партнером і з музикантом. Напруження Кейт потроху спало, і вона спробувала викинути погані думки з голови.

Стилет дістали зі стіни. Цегляна кладка проглядала крізь трикутний отвір, що лишився під оком Ґіньйоля, схожий на сльозу.

Кейт подумала про очі Ґіньйоля, живі очі під маскою з пап’є-маше. Їй здалося, що, побачивши ті очі знову, вона неодмінно впізнає їх. Але чи так це було насправді? Навіть коли Ґіньйоль знімав маску, він усе одно лишався перевдягненим. Він міг бути будь-ким.

Від програми і памфлету не було ніякої користі. Вони містили біографії Берми, Фрозо, Морфо (вочевидь, колишнього солдата, скаліченого бандитами з нетрів) та інших, але Ґіньйоль поставав у них як персонаж, не як виконавець. Ґіньйоль був сам собою, а вже не тим, ким він був колись… Жан-Франсуа Який-Небудь або Фелікс-Фредерік Бозна-Хто. Під фотографією Берми містився абзац, у якому сповіщалося про її раннє життя і кар’єру. Вона грала в інших трупах, піднявшись від ролі служниці, що підносила гадюку Клеопатрі, до Джульєтти і Дездемони, перш ніж отримати ангажемент у Театрі Жахів. Під фотографією Ґіньйоля стояв лише перелік його злочинів. Зазначений як сценарист і постановник вистави, а заразом і керівник театру, він вискочив знізвідки, аби перебрати на себе керівництво тим, що залишилося від колишньої трупи месьє Гюло.

Захоплення новою розвагою ширилося містом зі швидкістю пожежі, викликаючи чимало розмов. В. Б. Єйтс,[94] Ґустав фон Ашенбах[95] і Оділон Редон[96] прославляли Ґіньйоля як генія сучасного мистецтва, хоча жоден з них, закладалася Кейт, ніколи не запросив би його на вечерю. Поль Верлен,[97] Жан дез Ессент[98] і Андре Жид[99] висміювали Ґіньйоля як шахрая, хоча той самий дез Ессент у своїй непослідовності заявляв, що любить чортяку, як рідного брата. Лео Таксіль[100] усіляко розхвалював «Безумного блазня з Театру Жахів» на сторінках свого періодичного видання «La France Chrétienne Anti-Maçonnique»,[101] а тоді зненацька оголосив, що сам вигадав Ґіньйоля… лише аби одразу ж заявити, що його творіння «вирвалося на волю». Чи можна з такою теорією йти до месьє Еріка? Зважаючи на специфіку агенції «Привид Опери», убивства, за якими стоїть вигаданий персонаж, – ще не найабсурдніша версія з усіх можливих.

Не більше знала вона і про людину в масці.

Від самої думки про Ґіньйоля вона починала нервово тремтіти. Легко було уявити, як це обличчя – ці очі – дивляться на неї з темного кутка чи з людського натовпу. Кейт і досі відчувала, ніби він сам чи хтось під його личиною стоїть поряд… і будь-якої миті може здійняти на неї руку.

Може, вона тому лише не опинилася серед здобичі, що більший хижак узяв її під свій захист?

Вона розвела водою залишки анісового лікеру й випила. А тоді покинула кафе, поспішаючи на зустріч із Янголами.

Чи й досі за нею стежили? І чи стежили взагалі?

Здавалося, куди не обернися – скрізь на неї чатує Ґіньйоль. У світлі прожекторів, на сцені, його жорстокість мала доволі абсурдний вигляд… Попри власну огиду, вона навіть сміялася. Але варто було відійти на крок-другий від головної вулиці, у темряву, – і цей клоун уже не здавався кумедним.

Кейт відчула холодок, що торкнувся руки. Глянувши вниз, вона побачила на рукаві жакета – і блузи під ним – три довгі розрізи. Наче кігті надприродної гостроти ковзнули вздовж її плеча, варто було їй послабити увагу. Прорізавши тканину, та не зачепивши при цьому шкіри.

Вона почула сміх Ґіньйоля, але не була певна, що він лунає не лише в її голові.

* * *

Лялькова крамниця мадам Менділіп[102] стояла на площі Фролло – трикутному майдані, що лежав іще далі по вулиці Піґаль, ніж завулок Шапталь. Маленька крамничка рідко відчинялася для торгівлі й мала небагато відвідувачів. Переднє вікно було заставлене запилюженими ляльками. Дивлячись на їхні застиглі посмішки і скляні очиська, Кейт згадувала ігрову кімнату з власного дитинства. Вона боялася старомодних, що побували вже не в одних руках, ляльок, які приносили їй добрі тітоньки. Призначення фасаду було очевидне: відлякувати роззяв. Якщо колись і існувала така особа, як мадам Менділіп, вона давно тут не мешкала.

Кейт останньою з усіх повернулася на конспіративну квартиру. Вона постукала у двері в ритмі першого рядка арії «La Donna è Mobile»[103] з «Rigoletto». І, як завжди, не втрималась від іронічної посмішки над дитячими забавками, що їх так полюбляли дорослі хлопчики з клубу «Діоген» і агенції «Привид Опери». Таємний стукіт, паролі, невидиме чорнило і коди, не кажучи вже про накладні вуса і – хіба можна без цього – маски. Приховане в рукаві лезо слугувало нагадуванням, що й вона теж не вільна від потягу до цієї смертельної гри.

Перс впустив її в дім. Він був виконавцем волі месьє Еріка у світі за стінами Опери. Для багатьох людей його господар був лише міфом, але самого Перса знали скрізь – в агенції та в місті. Йому було довірено збирати відомості через інформаторів, часто він виступав як посередник і займався стягненням боргів. Існувала здогадка, ніби він черевомовець, а маска, що промовляє з-поза дзеркала в гримерній, – не більш як керована ним лялька. Кейт знала, що це неправда, але розуміла, звідки беруться такі чутки.

Скромного, з оливковою шкірою Перса іноді називали Дароґа.[104] Це було не ім’я, а звання – голова поліції. Багато років тому він разом із месьє Еріком служив у суді Мазендерана,[105] хоча тепер їм би там не зраділи. Роздмухані чутки про їхні діяння в Персії дійшли до клубу «Діоген». Вважалося, що ці двоє втекли із суду, прихопивши еліксир довголіття, вкрадений у Ханум, матері Шаха. Цим можна було пояснити, як директор агенції «Привид Опери» та його головний помічник примудрялися не старішати протягом десятиліть. Інша версія полягала в тому, що обоє просто носили маски й лише зрідка з’являлися на публіці.

Клара і Юкі пили розлитий із самовара чай.

– Отже, дами, – почала Кейт, – що скажете про виставу?

Клара Вотсон скривилася.

– Як на мене, нудна… хіба що вугрі. Вони були чарівні.

Юкі Кашима похитала головою, і крихітні дзвіночки, заховані в її зачісці серед квітів, відгукнулися передзвоном.

– Я мало що зрозуміла… Ніякої честі, саме лише марнування зусиль. А відтяти голову… це не так легко, як вони подають. Навіть гострим мечем. Голова не злітає з пліч, наче лялькова, від делікатного штурханця.

Кейт не палала бажанням з’ясовувати, звідки в Юкі такі пізнання в галузі стинання голів. Ні, подумки поправила вона себе. Їй хотілось дізнатися… вона бажала знати всю правду, навіть найсумнішу і найнезручнішу. Завдяки цьому вона й стала добрим репортером і згодом довела свою придатність бути Янголом Музики. І все ж історія Юкі, кривава й вогненна (і цілком, на її думку, гідна вистави в Театрі Жахів), не надто хвилювала її цієї миті.

Вона налила собі чаю, додавши молока й цукру, – усі в кімнаті вважали це варварством, за винятком хіба що ляльок.

– Особисто я не сказала б, що вистава здалася мені нудною, – визнала Кейт. – Хоч вона й справді виглядала дещо монотонною після четвертого чи п’ятого виколювання очей. За всієї огидності, це було по-своєму цікаво. І Ґіньйоль, хай би який мав осоружний вигляд, демонструє якість. Він справжня зірка, хай хто він – принаймні на своїй сцені. Гротескна, але зірка. Морфо, хоч і має власних прибічників, але з ним і поряд не стоїть. А щодо решти… що ж, ніхто не приходить до Театру Жахів заради високої драми, шикарних декорацій, дотепних сюжетів чи навіть акторської гри – утім, за певних обставин, вона настільки переконлива, що на душі неспокійно. Назва театру сама за себе говорить. Це дуже давній вид розваг. Колись за такі розваги правили гладіаторські бої та публічні страти…

– Мистецтво яких втрачено лише в Європі, – зауважила Клара. – Ось у Китаї…

Але Кейт уже доста наслухалась від англійки про китайські видовища.

Перш ніж Янголи почали сперечатися, втрутився Перс.

– Міс Рід, місіс Вотсон… – почав він, тримаючи напоготові розгорнутий блокнот і олівець. – На вашу експертну думку, чи сьогодні на сцені мали місце справжні злочини?

– Хіба що проти мистецтва, – відповіла Кейт.

Перс замислився. Ходили чутки, що кожен зниклий на Монмартрі з’являвся знову, на сцені Театру Жахів – лише на один вечір. Кейт уважала, що керівництво театру свідомо заохочує поширення подібних пліток. Кожному в акторських колах відомий був вислів «померти на радість публіці».

– Це аж ніяк не канарка Макса Валентина, – сказала Клара.

Кейт не знала, що вона має на увазі.

– Максиміліан Великий – ілюзіоніст, – пояснила Клара. – Найнижчого штибу. Більшість його номерів – це аж ніяк не нові трюки, запозичені або вкрадені в інших, і виконував він їх із цілковитою байдужістю. Але був один фокус, який спантеличував суперників. Маги постійно змагаються між собою і пишаються, коли вдається розгадати хитрощі одне одного: спритність рук, використання механічних пристроїв. Кожному, хто зможе відтворити фокус Максиміліана, пропонувалася винагорода. І жоден з великих магів: Маскелайн, Робер-Уден,[106] Мельєс[107] – не зумів цього зробити. Ось як це відбувалося: Макс тримає квадратну клітку, у якій співає миленька пташечка. Потім складає клітку, сплющуючи її. Дах знімається. Стінки опускаються. Оп! Канарка зникла. А потім пташка починає співати знову. Щовечора деінде в іншому місці. У глибині партеру, у декольте асистентки, у кишені глядача в першому ряду. І так щовечора: зникає і з’являється знову.

– Здається, я знаю розгадку, – сказала Кейт. – Канарки дешеві, адже так?

– Ото ж бо. Врешті-решт фокусник-ескапіст Янус Старк[108] розгадав цей фокус. Пружини, що стискають клітку, дуже потужні. Щовечора канарку чавило на смерть… Пташка гинула миттєво. На її місце сідала інша канарка, лише щоб розділити її долю під час наступного виступу. Щойно про це стало відомо, Максиміліан втратив усі свої прибутки. Європейці до безглуздя сентиментальні. Особисто я вважаю, що чимало канарок обрали б померти в мить своєї найбільшої слави, співаючи перед публікою, аніж прожити все життя в невідомості. До сьогоднішнього вечора я тішила себе припущенням – і навіть сподівалася, – що Театр Жаху пропонує шанс на таку зіркову мить. Це було би блискавично, цілком у дусі східних традицій. Але так часто стається, реальність розчарувала мене.

Кейт вважала, що місіс Клара Вотсон не має нічого спільного з канаркою – адже та була зовсім ку-ку.

Перс тим часом стояв на своєму:

– Отже, під час виступу не було завдано жодної шкоди?

– Усе, що ми бачили, було фальшиве, – сказала Клара. – Хіба що кілька тварин загинуло, щоб забезпечити театр м’ясом для виступів… але жодної краплі справжньої крові не пролилося. Людська кров має характерний різкий запах, та й на вигляд її не сплутаєш ні із чим. Ми бачили звичайні фокуси. Галони червоної фарби, вихлюпнуті на обличчя, доки Ґіньйоль відвертав увагу своїми репризами. Смужки тілесного кольору марлі, наклеєні поверх фальшивих ран, які показово зривалися під час «кривавої» вистави. І, звичайно ж, море галасу і вдаваних мук.

Деякий час Кейт і сама намагалась абстрагуватися від шоу Ґіньйоля, шукаючи в ньому «з’єднувальні шви»… намагаючись зрозуміти, як виконуються фокуси. Але дійство обрушувало на глядача таку кількість жахів, що не піддатися їм було неможливо. Лишалося тільки покинути всі думки про штучність і справжність і лише реагувати на те, що відбувалося в тебе перед очима. У пам’яті зосталися тільки Ґіньйоль, «Балада про Бертрана Кайє» і Легіон Жаху.

– У мене були підозри щодо консьєржки, якій розбивають голову на початку вистави, – сказала Кейт. – Її зовнішність збігається з описом деяких зниклих.

– Вона повернулася на сцену як жінка із собачою мордою в номері з потворами, – відповіла Клара.

Ось і одна з відповідей. Трупа Ґіньйоля була геть нечисленна. Акторам доводилося виконувати дві, три, чотири ролі, а то й більше. Якби Дона Бартоломе й Ізабеллу справді вбивали на очах усього залу, хіба могли би Фрозо і Берма раз у раз повертатися на сцену, граючи стількох приречених? Навіть карлик із перерізаним горлом, Кляйнзак, знову виповз на сцену, щоб його забили на смерть жебраки з Двору чудес[109] за те, що він перебував у відверто жалюгідному стані й складав нечесну конкуренцію фальшивим калікам і вдаваним сліпцям. Матрона з безумними очима, позначена в програмці як Маліта,[110] грала консьєржку, жінку із собачою мордою, померлу на гільйотині мадам Дефарж[111] та самотню плакальницю – жертву нападу Кайє. Знайти заміну акторам важче, ніж канаркам.

– Але хтось таки викрадає людей і вбиває їх геть близько від завулка Шапталь, – нагадав Перс. – І свідки майже завжди згадують Ґіньйоля, коли стається чергове вбивство.

– Ґіньйоль – це лише маска, – відповіла Кейт. – Будь-хто може надіти маску, особливо в Парижі. У цьому місті більше масок, ніж у Венеції під час карнавалу.

– Це правда, – погодилася Клара. – Маски Ґіньйоля скрізь.

Англійка дістала зі свого ридикюля картонну маску і приклала до обличчя.

– Продаються в театрі, – пропищала вона, імітуючи голос Ґіньйоля. – По два франки.

– Цілком можливо, що справжній Ґіньйоль не лише невинуватий, а є жертвою несправедливих підозр, що намагається кинути на нього справжній злочинець. Або група злочинців, – сказала Кейт. – Такий успішний заклад, як Театр Жахів, не може не мати ворогів. «Ле Ша Нуар» і «Комеді Росс» втрачають глядачів. Один зі способів відлякувати публіку – ширити чутки, нібито люди ризикують бути вбитими, якщо поткнуться на виставу Ґіньйоля.

– Ти не розумієшся на людській натурі, Кеті, – сказала Клара. – Відколи почалися вбивства, продаж квитків у касі Театру Жахів злетів до неба. І можу закластися, що єдина причина такої цікавості до розхлюпаної на сцені фарби – стійка асоціація з кров’ю, що ллється на вулицях.

– Ти плутаєш особисті схильності із загальним принципом, Кларо. Не всі люди такі, як ти.

– Звичайно ж, такі, люба. Більшість просто цього не визнає.

Кейт подивилася на Юкі, що майже весь час мовчала.

– Ти ж знаєш, що вона скоїла, – промовила Клара. – Юкі більш подібна до мене, ніж я сама. Я у своєму житті здебільшого спостерігала. А вона діяла… Ота її парасолька поклала в могилу чимало людей.

Японка мовчки пила чай і в розмову не вступала.

– Це ти тут біла ворона, Кеті.

Кейт знов спалахнула і міцно стиснула свою чашку.

– От зараз, – солодким голосом вела далі Клара, – хіба тобі не хочеться дати мені добрячого ляпаса? Чи, може, встромити цю ложечку мені в око? Розбити чашку і вдавити уламки мені в шию?

Англійка дурнувато посміхалася, вважаючи себе переможницею. Кейт знала, що далі сперечатися немає сенсу – зрештою вона була ірландкою. До того ж розмова явно звертала не в той бік.

Юкі допила свій чай, і її увагу привернула пара ляльок у костюмах апашів. Вона почала гратися ними, наспівуючи під ніс. Більш витончені, ніж пара, що танцювала в кафе, та все ж… коли йшлося про апашів, навіть дитячі іграшки мали спідниці з розрізами і ножі, заткнуті за підв’язки. Клара сказала би, що це лише правдиве відображення дійсності.

Господи, а може, Клара має рацію, і це вона дивачка? А те, що робить Ґіньйоль, цілком нормально?

Поки що серед зниклих або вбитих не було жодної визначної – ба навіть помітної – особи, тож і особливого галасу не було. Жертвами ставали чорнороби, п’яниці, старі хвойди, чужинці та недоумки. Тіла, знайдені в річці, в каналізації та на смітниках, уже встигли згнити і були добряче поїдені щурами, птахами й рибами. Не дивно, що деякі частини тіла були відсутні. Неможливо було довести, що жертв катували перед смертю. Поліція мала важливіші справи.

– Не розумію, чому мовчить преса, – промовила Кейт.

Перс і Клара знизали плечима.

– У Лондоні така історія спричинила б ажіотаж. І не лише самі вбивства, але й те, що вони стаються дуже близько від Театру Жахів. Це був би справжній подарунок для англійського видавця. Лише уявіть: можливість вигідно продемонструвати себе борцями проти падіння суспільної моралі, прискореного мерзенними виставами Ґіньйолья, і водночас чудовий привід в усіх пікантних подробицях змалювати насильство на сцені й поза нею, із фотографіями чарівної та нещасної Берми в розірваному одязі. Такий сюжет тижнями, місяцями гуляв би в пресі. Увесь цей час тривали б акції протесту під стінами театру і не вщухали б обговорення в парламенті. Почалися б заборони реклами театру, а у відповідь – петиції зі скаргами на посилення цензури. Звичайно ж, у Лондоні лорд Чемберлен ніколи б не дозволив нічого подібного до Театру Жахів.

– І хто тепер цинік, Кеті?

– Париж не може бути аж настільки більш blasé,[112] Кларо. Може, Монмартр і toujours gai,[113] але в цілому святенників, педантів і моралістів у Франції не поменшало.

– І яка ваша версія, міс Рід? – спитав Перс.

– Справу навмисно замовчують. Я знаю, як це працює і в Дубліні, і в Лондоні. Не думаю, що в Парижі все якось інакше. Власники газет змагаються між собою, але належать до спільних клубів. Якщо вони домовляться поховати історію, вона, так би мовити, зійде нанівець. Байдуже, що думають і відчувають самі журналісти. Завітайте до «Чеширського сиру» на Фліт-стрит – і будь-який писака поділиться з вами довгим списком моторошних історій. Це, звичайно ж, політичні торги, які ведуть між собою власники. Ти не пишеш про те, як мого брата заарештували в борделі для гомосексуалістів у Бейзвотері, а я кидаю розслідування шахрайств акціонерного товариства, у списках директорів якого ти значишся. І не будемо згадувати мирних аборигенів, яких вирізав твій колишній полк в Гіндукуші… За умови, що історія про хабара, узятого моїми шкільними приятелями за те, що їхня команда з крикету пропустить три легкі подачі поспіль, теж не піде до друку. Джентльменські бесіди. В інтересах джентльменів, тобто сильних світу цього, щоб так тривало й надалі. Відколи я тут, я читаю французькі газети, і – хоча сварки між прибічниками й супротивниками Дрейфуса тут значно гостріші за будь-які лондонські баталії – я відчуваю, як діє та сама система. Якщо «Ґіньйольні вбивства» не сюжет для статті (під таким заголовком вона би вийшла в Британії), це лише означає, що деякі високопоставлені особи зацікавлені придушити історію в зародку.

Перс пильно придивлявся до неї. Потай він дуже скептично оцінював її користь для агенції. Кейт розуміла: зазвичай Янголом Музики ставав хтось схожий на Юкі з її досвідом стинання голів або кровожерливу Клару. Тут були авантюристки, амазонки, диво-дівчата, примадонни і варварки – кожна наділена своїм диявольським хистом. На тлі всіх цих шикарних жінок вона, певно, здавалася прикрим непорозумінням.

Але щойно вона продемонструвала, чому Ерік найняв її.

– Чи є у вас версії стосовно того, ким можуть бути ці високопоставлені особи?

– Кумедно, що ви спитали, Дароґа… А ще кумедніше, що жоден інший про це не подумав, еге ж? Як я вже казала, я стежу за паризькою пресою. До речі, не можу повірити, що насправді існує серйозне видання під назвою «Антиєврей». Я читала світську хроніку і сенсаційні новини, серйозні журнали й легковажні щоденні газетки, échos[114] і рекламні оголошення. Театр Жахів отримує на диво добрі відгуки… як розвага, що її зневажають, але постійно обговорюють. Він став візитівкою Парижа, як кабаре «Фолі Бержер» або ця жахлива залізна споруда на Марсовому полі. Звичайно ж, театральні критики оцінюють його дуже стримано, за винятком кількох ентузіастів чи навіть душевнохворих. Припускаю, що керівництво закладу заохочує негативні відгуки. Хто ж піде до Театру Жахів, який не ображає жодних почуттів? Питання, яке нас цікавить, – а саме вбивства, – ніколи не згадується на одних сторінках з витівками Ґіньйоля. Зв’язок, очевидний для нас і для тих, хто залучили агенцію, свідомо ігнорується пресою, і я бачу це як наслідок «замовчування». І так само він ігнорується поліцією. Усі знають про злочини поблизу театру, але розбиратися з ними лишається нам… Що саме по собі свідчить, наскільки високопоставленим є наш загадковий привид – перепрошую, інший наш привид.

– Отже, це не просто власник якої-небудь газети?

– Ні. Ми шукаємо когось, хто має політичні зв’язки. Зважаючи, що в цій країні, як і в мене вдома, справжнє засилля священиків, це може бути також хтось із католицької церкви. О, а ще в нього «свої люди» в армії. Гадаю, ви можете назвати декого, хто відповідає цьому опису.

– Вона має на увазі Жоржа дю Руа… – сказала Клара.

Кейт знизала плечима, не підтверджуючи цих слів, але й не спростовуючи.

– …і його оточення, – казала далі Клара. – Мортен, Ассолан, Прадьє, де Керн?

Проспер-Жорж дю Руа де Кантель, колись просто скромний Жорж Дюруа, піднявся із самих низів. Саме так буквально й виглядала його біографія: він був солдатом на франко-прусській війні, під час придушення Паризької Комуни і на службі в Алжирі. Після демобілізації працював репортером, потім став редактором і – вигідно одружившись – власником газети «La Vie Française», газети середнього та вищого класу. Згодом він додав до своєї газетної імперії інші видання – включно з одіозним «Anti-Juif». Про те, що його колишній тесть, від якого він успадкував «La Vie», був один з єврейських фінансистів, нині таврованих як дияволи в сучасному Новому Заповіті Франції, усі намагалися забути. Кейт із повагою ставилася до його ранньої кар’єри, коли він був молодим репортером, палким викривачем і при цьому надзвичайно амбітним юнаком. З усією праведністю він обрушувався на винних у розкраданні коштів на будівництво Панамського каналу, але без усякого сорому підтримував звинувачення проти Дрейфуса. Його публікації сприяли відставці кількох урядів. Перейшовши з преси в політику, він став депутатом від Аверуані[115] в Палаті представників, хоча й мав більше впливу через свої газети, ніж через промови, виголошувані в Національній асамблеї. Президенти приймали рекомендації від нього як накази. Він став засновником однієї з багатьох конкурентних антисемітських спілок – якщо вірити статтям у його газетах, у кожному кутку йому ввижалися євреї… чи принаймні за всіма можливими лихами, що спіткали Третю республіку. Коли нарешті спромоглися написати про «зникнення на Монмартрі», «La Vie» одразу ж показала пальцем на божевільних рабинів.

Перс слухав її в загадковому мовчанні. Чи думав він, що навіть месьє Ерік може не наважитись виступити проти дю Руа?

– Тобі б хотілося, аби це був він, чи не так, Кеті, – докинула Клара. – Справжній мелодраматичний лиходій. Тебе вижили з Англії, бо ти перейшла дорогу комусь на кшталт дю Руа. Наскільки приємніше було би викрити його, ніж дізнатися, що справжній убивця… ну, скажімо, Бертран Кайє? Жалюгідний покидьок, так само ниций і безпорадний, як і його жертви…

– Кайє? Розкопувач могил? Не розумію…

– Він був у виставі, Дароґа. Серед інших жахів. Ґіньйоль ввів його в п’єсу як приклад. Маленьке чудовисько у світі, де панують чудовиська великі.

– То ваша теорія базується… на п’єсі?

– Вона навіяна цією п’єсою, – сказала Клара. – Насамкінець Ґіньйоль виводить на сцену дю Руа і всю його банду та представляє їх як Легіон Жаху. Священик у сусідній зі мною ложі, який пускав слину і бурмотів «шльондра» щоразу, як катували Берму, просто збуряковів від люті. Маю визнати, я була здивована. Це дуже відрізнялося від решти вистави. Та й сама назва «Legion d’Horreur» звучить досить кумедно.

– Решта вистави – то одне суцільне паскудство, – зауважила Кейт. – Але цей номер стояв окремо. Майже як передовиця в газеті.

– Так… прикро. Я гадала, що Ґіньйоль – такий собі вільний дух природи, а не звичайний анархіст із бомбою в руці.

– Ти не розумієш задумки, Кларо. Цікавим і підозрілим є не публічний закид, а те, що всі мовчать.

– Мовчать?

– Чому ніхто не кинув виклик Ґіньйолю? Може, сам дю Руа вважає таку дуель негідною себе, але ж у нього ціла купа прибічників.

– Французькі дуелянти не мають уявлення про честь, – зауважила Юкі. – Битися на пістолетах – фі!

– З якоїсь причини Ґіньйоль має захист. Має дозвіл ображати людей, найбільш здатних заткнути йому рота.

– Скрізь вона бачить франкмасонів… або єзуїтів, – буркнула Клара. – Ти не краща за дю Руа з його нападками на євреїв.

Кейт відчула себе ображеною, але не здалася.

– Припускаю, що коли ми зрозуміємо, чому Легіонери потурають Театрові Жахів, то знатимемо, що стоїть за вбивствами. Якщо все настільки ж серйозно, як здається, то кажу з власного досвіду: ніхто не подякує нам за те, що ми надамо розголосу цій історії… якщо нам узагалі дозволять це зробити.

Перс ледь помітно всміхнувся. Рідко траплялося бачити його усмішку.

– Міс Рід, ви неправильно зрозуміли… Завдання нашої агенції – не викрити ці вбивства, а припинити їх.

Залишилося ще одне питання.

Кейт продемонструвала порізи на своєму рукаві.

– Ти була неуважною, – дорікнула Клара.

– У такому разі і ти теж…

Кейт показала на дещо, і Клара повернула шию. Вздовж її корсажа, трохи вище від стегна, тягнулися паралельні розрізи, наче відкриті рани.

Клара свиснула.

– Я навіть подуву вітерцю не відчула.

Юкі теж знайшла акуратні розрізи на своєму кімоно, що зяяли в рукаві, наче вентиляційні отвори.

– Лише гострою зброєю можна було зробити таке непомітно, – промовила японка. – Дуже тонкі леза. І дуже вправна рука.

Вона взяла три чайні ложечки і вклала їх між пальцями, потім стиснула кулак. А тоді імпровізованими кігтями розрізала повітря, демонструючи, як було завдано удар.

Кейт підозрювала, що Юкі може завдати більшої шкоди чайними ложечками, ніж пересічний апаш своїм стилетом.

Вона згадала гострі пазурі Ґіньйоля – три маленькі кинджали, що зненацька виступали з-під розірваних на кінчиках пальців рукавичок.

– Я бачила… здається, я бачила Ґіньйоля, – сказала Кейт.

– Чоловіка в масці, – поправила Клара. – Він міг бути ким завгодно.

– Я теж його бачила, – сказала Юкі. – Справжнього Ґіньйоля. Того ж самого, що в театрі. Різні костюми, різні маски… але ті самі очі.

Перс не виявляв занепокоєння.

– Гадаю, нам слід сприймати це як попередження, – сказала Кейт. – Усі ми живі, тому що Ґіньйоль дозволив нам жити.

Юкі поклала ложечки на стіл. Незважаючи на вдалий потрійний напад, вона вважала, що має гарні шанси в битві на парасольці проти кігтів.

Що ж, можливо…

Клара була сердита. У її розпорядженні було не так багато суконь, як вона звикла. Покидаючи Китай, вона мала на руках лише деякі коштовності, які довелося продати. Тож купувати одяг за цінами європейських кутюр’є було їй не по кишені. Тому окрім заробітної платні вона просила виділити їй кошти на поповнення гардеробу. Перс урахував, що будь-які потреби в одязі мають узгоджуватись із костюмерним відділом. З огляду на довготривалі домовленості месьє Ерік мав у своєму розпорядженні частину майна Паризької Опери. Кумедно буде, думала Кейт, бачити як Клара дефілює у вбранні Емілії з Ліверпуля чи Марії Стюарт.[116] Особисто вона просто візьме свій дорожній набір для шиття і непомітно полагодить одяг.

Оглянувши залишки своєї сукні, англійка торкнулася неушкодженої шкіри, обмацала цілі ребра. Тіло в неї теж було бліде, як у порцелянової ляльки. Може, вона приймала ванни з відбілювачем? Чи з розчином миш’яку?

– Це було не попередження, – промовила Юкі. – Змії не роблять попереджень. Вони просто жалять. Це запрошення.

– …на чай із танцями? – уїдливо спитала Клара.

Кейт пригадала танець, що бачила в кафе. Того апаша, який кружляв навколо себе дівчину і гамселив її в такт музиці.

Утім, дівчина покірливо приймала удари й ляпаси – і це подобалось чоловікові.

– Чому б нам просто не відрубати голову цьому блазню? – знудьговано спитала Клара. – І спалити до дідька його балаган. Це б вирішило проблему. Немає театру – немає театральних убивств.

– Легше сказати, ніж зробити, – зауважила Кейт. – Забагато масок Ґіньйоля навколо. Ризикуєш помилитися, яку голову рубати.

– То знести їх усі. Нехай буде ціла купа голів.

– Тобі слід іти в шоу-бізнес, Кларо. Я навіть знаю, у якому театрі тобі саме місце.

Клара по-дитячому висунула яскраво-червоний кінчик язика і зробила потворне обличчя. Кейт мимоволі розсміялася.

Перс знов перервав цей обмін люб’язностями.

– Янголи, будь ласка… Це не шкільний клас. Прошу поводитися пристойно. Останні події є приводом для занепокоєння. Месьє Ерік дуже жорстко сприймає будь-який замах на своїх агентів. Буде вжито… контрзаходів.

– Тож ми можемо стати першими жертвами у війні масок?

– Міс Рід, агенція «Привид Опери» ніколи цього не допустить.

Юкі захоплено роздивлялася розрізи на своєму рукаві.

– Особу, що володіє такою майстерністю, важко буде зупинити.

Наступні кілька днів Кейт провела, намагаючись виявити зв’язок між Ґіньйолем і колом Жоржа дю Руа.

Представляючись (і небезпідставно) зацікавленою іноземною журналісткою, вона робила візити далеким однодумцям у колах паризької преси. Годинами копирсалася в запилених архівах газет і урядових реєстрах. Принаймні її французька поступово поліпшувалася. Вона пообіцяла надіслати звіт до «Ґазет», коли знайде щось здатне зацікавити англійського читача. Не сказавши жодного слова Персові, вона накидала статтю щодо масового захоплення Ґіньйолем, описавши вечір, проведений у Театрі Жахів. У Лондоні прийнято було вважати, що паризькі розваги значно пікантніші за те, чим можна насолодитися вдома. Тож газети з почуттям обов’язку детально змальовували страхітливі й розпусні атракціони, недоступні британській публіці.

Вона залишила свою carte de visite[117] в гнітючому готелі «Ельзас», останньому прихистку Оскара Вайльда. Консьєржка повідомила, що поет надто нездужає, щоби приймати в себе навіть товаришку по вигнанню з батьківщини. Згодом, опинившись на вулиці де Боз-Ар, вона вгадала його кімнату крізь тремтливі фіранки. Кейт сумувала за Оскаром, якого знала в минулому. Його пристрасть до пліток допомогла б розкрити будь-яку таємницю. Вайльд вийшов із в’язниці, але мешкав тепер у Парижі; Золя ж перебував у Лондоні, аби уникнути в’язниці. Звідси випливав урок: кожен зухвалець, хоч би й геніальний, повинен знати своє місце.

Для неї не було таємницею, що злочини Вайльда і Генрі Вілкокса мало різнилися один від одного. Вайльд був формально засуджений до каторжних робіт, а неформально – до принизливого вигнання, тоді як ніхто навіть не намагався переслідувати Вілкокса. Плутатися з продажними хлопчиськами – навіть вона, його прибічниця, вважала, що Оскар був цілковитим йолопом у виборі коханців, – було достатньо для того, щоб ірландець змушений був покинути Англію. Того ж роду спілкування з їхніми уявними (а часом цілком реальними) молодшими сестричками не завадило Вілкоксу вижити з країни ірландку. Будь-який привід згодиться, щоби позбутися балакучих міків.[118]

Іноді Кейт здавалося, що краєм ока вона бачить Ґіньйоля. У крамниці мадам Менділіп Клара неохоче визнала, що в неї теж виникало подібне враження. Чи можливо, що їх обох переслідував той самий клоун? Чи то були маски, роздані його посіпакам? Юкі казала, що більше не помічала за собою хвоста. Може, Ґіньйоль остерігався японського Янгола більше за інших?

Щось справді відбувалося між Ґіньйолем та Легіоном Жаху, але про це можна було лише здогадатися: з того, що дю Руа та його прибічники не вжили жодних заходів, аби придушити Театр Жахів після такої безпрецедентної вистави; з того, що цей громадський закид так і лишився без відповіді – і це в місті, де безцеремонні зауваження на людях спричиняли дуелі, обливання кислотою й передреволюційні ситуації. Більше бійок у Парижі спричиняли поети в ресторанах, ніж вантажники в портах. У 8-му окрузі кілька ворогуючих кутюр’є зі світу високої моди влаштовували між собою різанину на ножицях. Невідомий патріот стріляв у спину Фернану Ляборі, адвокату-захиснику Еміля Золя. Маркіз д’Амблезі-Серак,[119] міністр, що запроваджував у дію закон про заборону дуелей, стрілявся – і переміг! – на дуелі, прийнявши виклик Арістіда Форестьє[120] – судді, що наполягав, буцімто за неписаним, але правомочним положенням Кодексу Наполеона кожен француз має право проштрикнути шпагою чи загнати кулю в будь-якого іншого француза, з яким він незгоден.

Чи мав Ґіньйоль компромат на дю Руа, завдяки якому почувався в безпеці? Кіноплівку, на якій французький патріот приймає ванну з бульбашками разом з графом Естергазі, Лілі Ленґтрі[121] й Кайзером? Прихований родовід, який засвідчує, що палкий антисеміт насправді єврей? Чи Ґіньйоль був ставлеником Легіону Жаху, наділений ліцензією на свої вистави за надання жахливих послуг? Одними з яких були вбивства, але це, була впевнена Кейт, лише частина історії.

Проводячи опитування й переглядаючи документи, Кейт знала, що поряд триває паралельне розслідування. Клара Вотсон проводила власні пошуки в сумнівних колах Парижа. Маючи доступ до підпільних шинків, вона приходила туди, щоб витягнути інформацію з місцевих покидьків і розпусників. Ідучи за своїми схильностями, англійська вдова відвідувала бої без правил, що проводилися в катакомбах серед полиць із черепами. Вона дослухалася до страхітливих історій, що пошепки переповідали з курилень опіуму, будинків розпусти, чорних мес і камер засуджених. Вона збирала плітки в Гільдії звідників, банді «Les Vampires»[122] і місцевій філії Клубу самогубців.[123] Подорожі Клари темними закутками Парижа часто приносили знахідки, що перегукувалися з результатами розслідувань Кейт у більш респектабельних колах. А це означало, що вони обидві наближаються до розгадки. І все ж відповіді й досі уникали їх.

Містом ширилися й інші чутки, на думку Кейт, безпосередньо пов’язані з їхньою справою. Так, нещодавно на Монмартрі зникли сестри-сироти, Анрієтта і Луїза.[124] Друзі стверджували, що сестри втекли, аби вступити до цирку. Жоден цирк не визнавав, що прийняв їх до своєї трупи. Історія про зникнення доповнювалася фотографіями з блідими личками сестер, дещо облагороджених камерою. Навіть Sûreté виявляла інтерес, але ціла низка видатних криміналістів – Альфонс Бертійон,[125] Фредерік Лярсан,[126] інспектор Жув[127] – так і не змогла відшукати зниклих дівчат. Провівши день у Бюро пошуку зниклих людей, Кейт знала, що менш привабливі громадяни десятками зникали в межах цього quartier, не викликаючи при цьому особливого громадського інтересу.

У ляльковій крамниці Юкі навела лад на вікні, виставивши там цілу низку кокеші.[128] Безногі й безрукі ляльки викликали в Кейт тривожні відчуття – вона ніби бачила паркан із насадженими на стовпи людськими головами. Тим часом Перс очікував на регулярні звіти від Кейт і Клари.

За тиждень Янголи знов зібралися на нараду в ляльковому салоні.

На пальті Клари було трохи крові. Вона казала не хвилюватися – кров була не її. Подібні небезпечні подорожі анітрохи не лякала англійську вдову. Клара могла бути навіженою, та все ж вона була розумна і – у свій власний спосіб – обережна. До того ж вона провела чудове детективне розслідування.

Перс спитав у Кейт, що їй вдалося дізнатися про Легіон Жаху.

– Історія Жоржа дю Руа та інших починається в далекому минулому, – сказала Кейт. – Справжній Бертран Кайє постав перед судом за двадцять років до створення Паризької Комуни. На сцені ж Театру Жахів його заарештовують 1871-го, в її останні дні. П’єса переносить історію вбивці трохи далі в часі, щоб створити контраст між його злочинами і великою різаниною протягом la semaine sanglante.[129] Наче сам Ґіньйоль підказує нам, у якому напрямі шукати.

– Ти скрізь бачиш руку Ґіньйоля, – зауважила Клара.

– А ти ні?

Удова знизала плечима.

– Може, й так.

– Яка б не була основна ідея цієї вистави – чия первинна мета видається мені цілком очевидною: полоскотати нерви приголомшливим і відразливим видовищем, і я не маю підстав вважати інакше – усі члени Легіону Жаху перебували в Парижі за часів Комуни. Поки що я не можу цього довести, але я впевнена: саме там наші п’ятеро поважних джентльменів зустрілися вперше.

Ассолан і дю Руа були солдатами в армії Версаля, юними офіцерами, що командували un escadron du mort.[130] Вони не брали участі в боях – вони здійснювали страти. Зараз у це важко повірити, але Мортен і Прадьє були комунарами. Вони починали в політиці як радикали, послідовники Бланкі[131] та ідей соціальної справедливості. Але з розпадом Комуни обоє змінили свої погляди. Отець де Керн був заручником, одним із небагатьох, кому вдалося вціліти. Саме де Керн звів усіх разом, слугуючи посередником. Мортен і Прадьє зрадили товаришів, видавши їх Ескадрону смерті, за що було відпущені Ассоланом і дю Руа під чотири вітри. Після Кривавого тижня Мортен і Прадьє завербувалися і стали шпигунами Версаля. Стверджувалося, що вони лише видавали себе за комунарів. Кожного, хто дозволяв собі казати інакше, одразу ставили до стінки. Ассолан отримав підвищення, а дю Руа, провівши деякий час в Алжирі, пішов з лав армії, щоб розпочати свою успішну кар’єру видавця, а згодом політика.

Ці п’ятеро лишалися союзниками майже сорок років. І прикривали один одного. Якщо Мортен опинявся в центрі фінансового скандалу, в «La Vie Français» з’являлася передовиця, яка жорстко наполягала на його невинуватості. Хорист, що звинувачував де Керна в мерзенних діях, опинився на лаві підсудних перед суддею Прадьє за сумнівними звинуваченнями і був засуджений до ув’язнення на острові Диявола. Якщо Ассолана підозрювали в спробі перевороту, дю Руа віддавав шану його доблесті й закликав представити його до винагороди. 1871 року вони були ворогами. Тепер ближчі за братів.

– Цікаво, міс Рід, – сказав Перс. – Але я змушений пригадати заперечення, зроблене місіс Вотсон кілька днів тому… ви хочете, щоб ці особи виявилися винуватими. Люди їхнього класу і становища викликають у вас зневагу. І якби вони виявилися справжніми бузувірами, це цілком відповідало б вашим упередженням.

Кейт намагалася прийняти це до уваги. Розслідуючи діяння Генрі Вілкокса, вона на кожному кроці ставила під сумнів власні інстинкти. Над міру обережна, вона нічого не пускала до друку, не маючи двох чи більше надійних джерел, Осторонь залишалися голослівні, хоча й варті довіри чутки. Зараз вона послуговувалася тим самим методом: цілковито ігнорувала всілякі історії з других чи третіх рук (а таких було безліч), дотримуючись лише достовірних фактів, навіть коли докази свідчили, що записи в реєстрах були змінені або знищені. Вона була задоволена тим, що мала досить аргументів проти дю Руа і його приятелів на підставах звинувачень кількадесятирічної давнини – хоча й не очікувала, що французький (або англійський) суд оголосить справедливий вирок. Чого вона не могла, то це встановити беззаперечний зв’язок між Легіоном Жаху і вбивствами на Монмартрі.

Перс подивився на Клару, чий вираз обличчя важко було прочитати.

– Я вирішила зняти своє заперечення, – промовила Клара.

Кейт зауважила дивний бюрократичний тон цієї фрази.

– На яких підставах? – спитав Перс.

– Тепер я вірю, що Кеті має рацію. Вони є винуватцями.

– Ви маєте докази?

– Звісно, ні. Такі люди доказів не лишають. Це все відчуття та інтуїція, Дароґа. Наймаючи лише жінок, ви мали б цього очікувати…

Кейт хотілося дати їй ляпаса за ці слова, навіть попри те, що Клара була на її боці.

– У кварталах, де важко когось злякати, при згадуванні імен цих людей повисає тиша, – пояснювала Клара. – У тих непроглядних закутках трапляються такі суб’єкти, яких можна з повним правом назвати чудовиськами – і вони бояться Жоржа дю Руа більше, ніж… скажімо, ніж Привида Опери. І зовсім не через те, що переймаються черговою гострою статтею в «La Vie Française» чи незграбним керуванням Асамблеєю. Інші Легіонери теж мають лиху репутацію.

Доктор Йоганнес,[132] сатаніст, каже, що отець де Керн – найстрашніша людина в Парижі. І не в якомусь переносному сенсі, мовляв, відданий слуга диявола сахається високоморального служителя церкви. Ні, Йоганнес каже буквально. Найстрашніша людина в Парижі. Чудовиськами не народжуються – ними стають. І сирітські притулки, якими опікується де Керн, усіляко працюють на це – жорстокість, злидні й лицемірство систематично калічать юні душі й тіла. Де Керн виховав цілі покоління чудовиськ, армію потвор. Я могла б захоплюватися цими закладами, якби їм відверто не бракувало естетики.

Ассолан – м’ясник, без жодних сумнівів. І недоумок. Убив більше французів, ніж німців, ще навіть до того, як Кривавого тижня йому надали в розпорядження власну гільйотину. Мортен і Прадьє – вагомий доважок до цієї компанії. Обоє прожили так довго лише тому, що перебувають під захистом дю Руа. Якщо вірити їхнім покинутим коханкам, Мортен пішов стопами маркіза де Сада – неминуча ознака дилетанта серед справжніх знавців мистецтва тортур, тоді як Прадьє більш схильний до жалюгідних збочень у дусі Захер-Мазоха.

Вони – винуватці. Кожен, з ким я говорила, так стверджує. При цьому ніхто не може чітко пояснити, у чому саме вони винуваті. Чи не хочуть, незважаючи на… методи максимального ступеня переконливості.

Промовляючи останню фразу, Клара затремтіла – як здалося Кейт, від захвату. Ця жінка точно не була дилетантом в обраному мистецтві.

Кейт теж відчувала трепет, але зовсім іншої природи.

– Чи можливо таке, що хтось із Легіону і є Ґіньйоль? – спитала вона. – Тобто, ми всі вважаємо, ніби спритник у масці – молодий. Але існують лікарські препарати та зілля. І той самий дю Руа або де Керн міг би ковтнути чогось, що на кілька годин перетворить його на спритне чортеня. Достатньо, щоб виступити на сцені.

– Але таврувати під завісу самих себе? – заперечила Клара.

– Ти так гадаєш? А може, то було хизування?

Клара замислилася на мить.

– Або ж показувати ніс Легіону Жаху – то лише маневр, що відвертає увагу, – припустила Кейт. – Як насмішки Гайда над Джекіллом.

– Навряд чи, – не погодилася Клара. – Ці люди мають забагато ворогів, щоб самим перетворюватись на власних Немезид.

– Це правда, – сказав Перс.

Кейт змушена була визнати це.

– Ґіньйоль може бути людиною з їхнього минулого. Може, він – уцілілий під час Кривавого тижня, живцем укинутий до братської могили Ескадроном смерті, з якої вибрався, палаючи жагою помсти. Може, підлеглий, якого кинули на розтерзання, зваливши на нього власні злочини, і який повернувся до міста після років лихоманки й наруги у виправній колонії. Чи один із твоєї армії потвор, Кларо, якого жорстоке поводження перетворило на Übermensch.[133] Але якщо справа в цьому, то чому він не намагається їх убити? Насмішка – доволі беззуба помста.

– Французи воліють краще бути вбитими, ніж прилюдно пошитися в дурні, – сказала Клара. – Французи – кумедна порода. Б’ються ногами… любляться обличчями.

– Я вже чула це раніше, тільки у брутальнішій формі.

– Не хотіла образити твої ніжні дублінські почуття.

– В Дубліні теж про англійців приказки складають. Та й взагалі скрізь, де вони почепили свій прапор і марширують довкола.

– Отже ми анітрохи не наблизились до істини, – знову втрутився Перс.

Після їхньої останньої словесної дуелі Кейт збагнула – радше з тривогою, – що Клара Вотсон симпатизує їй. Кейт не очікувала, що ця жінка взагалі здатна на симпатію, а дізнавшись про це, зраділа не дуже. Навколо Клари ширилося безліч чуток. Одна з них стверджувала, що в Бенаресі[134] англійська вдова вжила певних заходів, аби заразити найліпшу подругу проказою. В агенції Кейт і Кларі доводилося грати в одній команді. Вони звикли кепкувати одна з одної, обмінюючись жартами, що здавалися їм кумедними, а людьми за межами агенції помилково приймалися за ворожість. Було в цьому щось від флірту.

– Наша донька Ірландії, може, і не наблизилася, – сказала Клара, – але й дитя Боадицеї[135] ще має визнати поразку…

Неважко було уявити Клару в колісниці з мечами, прилаштованими до коліс, що стинають голови на ходу. Цілком можливо, що в Китаї вона й подорожувала цим незвичним екіпажем, зробленим на замовлення. І легко могла вмовити прирученого місцевого феодала зібрати вздовж дороги селян, аби лише перевірити колісницю в дії.

– Просто скажи, що знаєш, ти, хвора відьмо, – гарикнула Кейт.

– Що за тон, Кеті! Ти вся розчервонілася. Я починаю хвилюватися за твоє здоров’я…

– Час уже сказати, – тихо промовила Юкі.

Клара припинила всміхатися і поклала на стіл картку. Білу продовгувату картку із червоним кільцем.

– Що це? – спитав Перс.

– Запрошення, – відповіла Клара. – Забезпечує доступ на неоголошену додаткову виставу, що відбувається в Театрі Жахів по півночі, раз на місяць. Cercle rouge[136] означає належність до кола обраних гостей. Придбати місце в цьому колі неможливо. Принаймні не за гроші. Особи, яких ми згадували, – чи хоча б деякі з них – можуть бути регулярними відвідувачами таких вистав, але як виконавці чи як глядачі, я так і не дізналася. На цій картці чорнило, не кров. Але кров знадобилася, щоб отримати її. Великий Вампір, якого, здавалося б, неможна вразити нічим, заявив мені, що більше ніколи не хоче бачити après-minuit,[137] але що я вже напевне зможу насолодитись виставою. Як хочете, так і розумійте.

Великий Вампір очолював банду «Les Vampires» – найзухваліше злочинне угруповання в Парижі. Ще один чоловік у масці – цього разу тому, що посада, яку він обіймав, була настільки небезпечна і так гаряче виборювалася всіма охочими, що його єдина й незмінна маска постійно переходила від одного носія до іншого. Відтак найвище сідало в цьому курнику щотижня мало нового господаря, а тим часом Ірма Веп, друга людина в банді, завжди незмінно обіймала своє місце. Ця відчайдушна авантюристка пережила багатьох Великих Вампірів. Кейт розуміла, що найкращим рішенням буде триматися подалі від Веп – Демона Розбрату, як її називали. Утім, наразі між агенцією «Привид Опери» і «Les Vampires» тривав хиткий мир.

Кейт Узяла картку. Кільце було відтиснуто на клапті грубого паперу, у червоному чорнилі проглядало щось схоже на позолоту. Нелегко підробити таке, хоча відділ декорацій і афіш Опери, поза сумнівом, знайде спосіб.

– Як довго ми маємо чекати?

– Лише до завтра, – відповіла Клара. – Сподіваюся, твій ніжний шлунок витримає.

Вона повернулася до своїх записів у блокноті.

– Так, Кеті, – промовила Клара, – зникнення зазвичай трапляються у тижні, які передують щомісячним après-minuit… і тіла зазвичай знаходять протягом кількох днів після особливої вистави.

Всі перезирнулися.

– Особисто я проведу завтрашній день, шукаючи в магазинах новий капелюшок, – сказала Клара. – Не годиться відвідувати театр двічі в тому самому вбранні. До того ж, я так розумію, що у відвідувачів з cercle rouge прийняті chapeaux з вуалями – якщо тільки не маски на все обличчя.

– Ти купуй капелюшок, – сказала Кейт. – А я дістану револьвер.

– Дуже передбачливо. Кожному театральному критикові не завадить мати його при собі. Покупка мідного корсета теж була би розумною витратою.

Кейт не жартувала. Їй дійсно потрібна була зброя.

Юкі могла піти хоч у левове лігво – своїми маленькими кроками, обмеженими традиційним японським вбранням – з однією лише парасолькою і повернутися з величезним хутряним килимом. Стильне Кларине пальто мало акуратні внутрішні кишені, наповнені цілим розмаїттям приладів для розтину, нарізання, метання, розпилювання й коління. Кейт була найменш небезпечною в агенції в її теперішньому складі. Тонкий ніж для очищення яблук, захований у рукаві, був слабким захистом проти Ґіньйоля та цілого Легіону Жаху.

Перс дав їй розписку, яку слід було показати месьє Келу, головному зброяреві Паризької Опери. Він мав власні підземні володіння, стіни якого були обкладені мішками з піском, а в повітрі стояв запах пороху. Окрім мечів, списів і бойових сокир, затребуваних на сцені вагнерівськими воїнами та валькіріями, в будинку зберігалося достатньо діючих рушниць, пістолетів і навіть маленька гармата для захисту від вторгнення ворожого натовпу… Що, на думку Кейт, більше відповідало задуму. Щоб стратити коханого Тоски,[138] гармата Ґатлінга не була потрібна, і навряд чи постановка багатьох класичних опер вимагала присутності на сцені польової артилерії. Але в месьє Келу навіть це можна було знайти. Месьє Ерік пережив облогу Парижа під час франко-прусської війни і Комуну. Також він мав підстави остерігатися розлюченої юрби зі смолоскипами. Не було в цій будівлі майже нічого, включно з існуючими тут правилами, до чого він не доклав своєї блідої кістлявої руки.

Спочатку месьє Келу запропонував їй кілька звичайних пістолетів із перламутровими рукоятками, які, на думку Кейт, цілком годилися для Енні Оуклі[139] і навряд чи – для героя музичної драми. Пістолети здалися їй дуже легкими – радше для показового виступу, ніж для збройної сутички. Подумавши, вона вибрала простого, явно не першої молодості, «Британського бульдога» Веблі. Ця модель, уперше застосована Королівською поліцією Ірландії, була їй добре відома й ідеально вміщувалася в її ридикюлі. Револьвер надав сумочці достатньої ваги, щоб оглушити супротивника, якщо обстановка не дозволить вихопити зброю і стріляти.

Зброяр прочитав їй цілу лекцію про те, як вправлятися з револьвером. Надягнувши навушники для стрільби, вона вистрілила в солом’яну ціль із приколотою до неї фотографією. Це було підписане фото Емми Кальве, провідної діви «Опера Комік» – найбільшого суперника Паризької Опери. Кейт вклала кулю точнісінько в горло Кальве. Вона мала зірке око, а в револьвера був добре відрегульований приціл.

Перш ніж вона пішла, месьє Келу застеріг її:

– Мадемуазель, будьте обережні… не думайте, що ви тепер непереможна.

Кейт узяла це до уваги. Протягом чверті години його слова переслідували її…

Надворі, на площі Опери вона трохи розслабилася. Після стількох годин, проведених на Монмартрі, для неї було полегшенням опинитись у більш цивілізованому районі, де немає апашів у кожному провулку. Глянувши на показний фасад Пале-Ґарньє, вона навіть відчула, що месьє Ерік десь поряд, наче янгол-охоронець, і це відчуття трохи заспокоїло її. Дивно було мати такого покровителя, як він, але Кейт звикла до всіляких дивацтв.

Вона сиділа у кафе за столиком, пила гірку каву і гризла круасан. Вродливі дівчата з театрального хору й кордебалету шепотілися й щебетали навколо. Гарненькі хлопці намагалися заговорити з ними і здебільшого отримували відкоша.

Вона розгорнула примірник «L’Intransigeant»,[140] неприховано агресивної газети антидрейфусівського спрямування, який хтось залишив у неї на столі. Вона продивилася сторінки в пошуках цікавинок, зупиняючи погляд по черзі на кожному абзаці й перекладаючи про себе – її французька залишалась далекою від ідеалу, хоча тепер їй було значно легше читати складний текст. Вона знайшла статтю Анрі Рошфора,[141] прибічника дю Руа, про цивільних суддів, що дозволили Дрейфусу подати апеляцію проти рішення військового суду. «Слід було би, – писав Рошфор, – щоб добре навчений кат відрізав їхні повіки й посадив їм на очі великих павуків, найбільш отруйних, що знайдуться у світі. Нехай жеруть їхні зіниці й білки, аж доки не лишиться геть нічого в очницях, вже й зараз позбавлених зору. Потім усіх цих жалюгідних сліпців нехай поставлять до ганебного стовпа перед Палацом правосуддя, який вони осквернили своїм мерзенним злочином, і повісять їм на груди таблички: «Ось як Франція карає зрадників, що намагаються продати її ворогам!» Зважаючи на рівень публічного обговорення, сценічна кров і пронизливі скрики Театру Жахів здавалися мало не анахронізмом.

Дівчата за сусіднім столиком над чимось розсміялися.

Кейт згорнула «L’Intransigeant», вирішивши викинути його в громадську урну для сміття, щоб позбавити інших гуляк цієї отрути.

Чому всі так веселилися?

Поряд лунав знайомий скрип катеринки.

Це був той самий вуличний музика в костюмі горили з вулиці Піґаль, l’affiche vivante[142] Театру Жахів. Він заново спіймав свого пригнобленого партнера, або ж знайшов йому заміну. Може, тварин постачали ті ж самі брудні ділки, що забезпечували Максиміліана Великого канарками?

Сценічне вбрання мавпи змінилося. Тепер на ній була мініатюрна маска Ґіньйоля і його костюм.

– Танцюй, Султане,[143] танцюй, – пискнув малий Ґіньйоль. Волохата горила затупцяла ногами.

Вочевидь, цей блазень теж був черевомовець, до того ж досить майстерний. Тонкий пронизливий голос, схожий на пищик Ґіньйоля, не лише, здавалося, лунав із самої маски, але й не був приглушений жорсткою вишкіреною фальшивою мордою горили.

Але їй забракло духу крикнути «браво». Вона й досі пам’ятала зшиті між собою руки мавпи.

– Гей, Султане, хто в нас тут… гарненькі панночки з Опери…

Дівоча юрба захихикала.

– І… ну, не така вже гарненька пані, пов’язана з Оперою.

Мавпа скочила на стіл і вирвала в неї залишок круасана, розірвавши його своїми крихітними пальцями. Їсти крізь маску вона не могла.

Розлючені, сповнені болю очі витріщалися на неї з-під ґіньйольної маски. Вона пригадала несамовитий погляд справжнього Ґіньйоля.

Горила прошкандибала ближче до столика.

Її рука потяглася до ридикюля. Ні… Це лише той, над ким вона зле пожартувала, бажає відігратися. Це не той випадок, коли можна стріляти. Месьє Келу попереджав її притримати зброю до того часу, коли вона буде справді необхідна.

Вона спробувала всміхнутися тварині, що явно не була схильна виявляти вдячність своїй колишній визволительці. Кейт уявила собі, як Султан покарав мавпу за спробу втечі.

Її обличчя палало. Вона знов розчервонілася.

Дівчата-хористки добродушно хихотіли. З-під лялькового обличчя мавпи чувся зловісний смішок. Її голосом точно керував Султан.

Раптом маленький Ґіньйоль вчепився в її волосся і ривком витягнув її з-за столу.

– Потанцюй зі мною, Мідноголова, потанцюй, – верещав голос.

Оплески. Вона мало не впала, та все ж встояла прямо, попри те, що навчений звір крутив і крутив її навколо себе.

Музика припинилася, але танець тривав. Малий Ґіньйоль передав її в руки Султана, який вчепився в неї своїми могутніми волохатими лапами. Прямо перед її обличчям опинилася маска горили. Ще одна пара очей зиркала на неї. Підведені чорним повіки майже зливалися із чорною маскою – безрадісні й рішучі.

Султан вальсував із нею, відводячи все далі й далі від її столика.

Вона бачила, як офіціант підіймає її на диво важкий ридикюль, бурмочучи:

– Е… мадемуазель, ви забули вашу сумочку…

Ось і маєш зброю.

Вона почала пручатися, але стрибучий здоровило в жорсткому, волохатому смердючому костюмі горили мав міцну хватку і спритні ноги. Він тягнув її геть, через площу Опери. Малий Ґіньйоль упав на всі чотири лапи, і вже швидше як мавпа, аніж як карликовий чоловік, скажено стрибав навколо них.

– Au secours, au secours![144] – верещала маска, імітуючи її власний голос! – що лише викликало новий сміх. – Мене краде це підле створіння! Хто прийде на допомогу бідолашній, беззахисній жінці, викраденій страшним чудовиськом із джунглів?

Відвідувачі кафе аплодували, вочевидь вважаючи це фіналом вистави. Деякі люди кидали монети, що підбирав якийсь здоровань, заразом прихопивши забуту катеринку. Султан прийшов по неї не сам. Але він прийшов по неї.

Тоді вона зрозуміла… Це було викрадення.

Її все кружляли й кружляли, у ритмі вальсу тягнули до чорної карети з відчиненими дверима. Там, де зазвичай красується родинний герб чи офіційний знак, було лише намальоване червоне коло.

– Які гидкі пристрасті це розбещене створіння хоче вдовольнити з моїм безпомічним тілом! Які низькі пожадання воно прагне здійснити!

Вона спробувала перекричати фальшиві заклики про допомогу, але для цього їй забракло дихання.

– Утім, я маю визнати, це так збуджує! – і далі верещав голос. – У Париж приїздять у пошуках досвіду… а це обіцяє бути неймовірним… досвідом. О, якби він не був такий красень… Якби я не була така непримітна! Я втечу з месьє Султаном! Ми складемо наші нехитрі обіцянки і віддамося первісному коханню серед лісів!

З рукава вислизнув ніж, але Султан чудово знав про цю хитрість. Він боляче стиснув її зап’ясток. Таємна зброя випала на землю, і її відкинули ударом ноги.

Нарешті біля самої карети здоровань випустив одну з її рук.

Вона згрупувалася, готова завдати удару йому в пах.

Величезна, в гумовій рукавичці долоня лягла на обличчя Кейт, притискаючи до нього щось солодке на запах… Темрява безпам’ятства поглинула її.

Кейт опритомніла. Навколо було темно. Боліла й паморочилася голова. Кейт знала, що її приспали хлороформом, не знала лише, як довго пробула без тями.

Вона лежала в м’якому кріслі. Відчуття було таке, ніби вона перебуває під землею. Щось важке охоплювало її литку. Вона була прикута до ніжки крісла. А саме крісло – намертво прибите до підлоги. Руки були вільні, але вона не мала сил навіть ворухнути ними.

У кімнаті було холодно і трохи вогко. Кейт відчувала запах нафталіну.

Вона зрозуміла, що її роздягнули. На ній було щось схоже на сорочку або піжаму.

То це було лігво Султана, Чоловіка-горили?

Хтось увімкнув газову лампу, і вона побачила себе у великому дзеркалі. Її волосся було в безладі, шкіра мала нездоровий блідий відтінок, на тлі якого її ластовиння проступало, наче крапельки крові. Нічна сорочка виглядала нескромно, та, на її подив, була гарної якості. Принаймні її викрала горила з вищого класу.

У себе за плечем Кейт побачила власного викрадача, що тримав волохату руку на газовому ріжку. Його мавпяча голова зникла, але голова була обтягнула чорною тканиною з вирізами для рота й очей.

– Вона отямилася, – гукнув Султан. Біля протилежної стіни стояло кілька крісел, як у приймальні дорогого дантиста чи в перукарні. На стіні висіли театральні плакати і фотографії знаменитих акторів. Поверх дзеркала й навколо нього були розклеєні картинки: гидко спотворені обличчя, вирвані очі, розплющені носи, жахливі шрами. Якщо вони були справжні, то, певно, слугували зразком для артистів, що наносили грим, намагаючись досягти приголомшливого ефекту. Якщо штучні, то, мабуть, лишилися тут на згадку про сценічний тріумф, аби відтворювати його і надалі.

На полиці під дзеркалом стояли баночки пудри й фарби, таці зі скляними очима. На безликих дерев’яних головах спочивали різноманітні перуки, включно з покритою струпом лисиною і вовчим вихором Бертрана Кайє. Поряд були вішаки з костюмами, що пояснювало запах нафталіну.

Вона була за сценою Театру Жахів.

Султан підійшов до неї, вже не завдаючи собі клопоту вдавати вайлувату мавпячу ходу, і взяв її за підборіддя. Став удивлятись в її обличчя.

Їй хотілося плюнути, але в роті зовсім пересохло.

Ніби прочитавши її думки, він налив у склянку води з кухля і підніс до її губ, обережно вливши рідину їй у рот.

Слід було вихлюпнути цю воду йому в обличчя. Натомість вона промовила:

– Дякую.

Інші люди ввійшли в гримерну. Вона впізнала Морфо. Шрами на ньому виявились не накладні. Орлов, лікар театру, і Маліта, акторка різних амплуа. І хтось іще.

– Я казала тобі, що отримати запрошення до Червоного Кола коштує крові, – сказала Клара Вотсон. – Я зовсім не мала на увазі, що ця кров буде моя.

Кейт похлинулася водою. Застережливо брязнув ланцюг у неї на нозі.

– Спокійно, спокійно, – промовила англійка.

Отже, Клара – Скинутий Янгол? Перевертень. Кейт мала б здогадатися. Ця відьма була надто зіпсована, щоб триматися правильного шляху. Чому ж месьє Ерік нічого не запідозрив?

Кейт видала різку, але цілком нездійсненну з точки зору анатомії пораду, що саме слід зробити Кларі. Та лише мило посміхнулася:

– А знаєш, в Китаї я бачила невільницю, яка робила це насправді.

Доктор Орлов приклав холодний стетоскоп до її грудей. Кейт гадала, що її серцебиття пришвидшилося.

Орлов професійно вщипнув її голі руки. Вона скривилася.

– Гарні рефлекси, – прокоментував він. – Розтуліть рота ширше.

Узявши за щелепу, він розтулив їй рота й зазирнув усередину.

– І гарні зуби. Таке задоволення бачити гарні зуби! Стільки панянок ігнорують зубну гігієну. Чомусь гадають, що якщо всміхатися стуленими губами, ніхто не помітить дірок і зеленого нальоту.

– Треба буде зберегти її скальп, – сказала Маліта. – У нас бракує рудого волосся… для перук.

Такі слова не вселяли жодного оптимізму.

– Навіщо я тут? – спитала вона.

– Кеті, ти будеш зіркою на сьогоднішній сцені, – сказала Клара. – Родзинкою après-minuit в Театрі Жахів… як то кажуть?… Лише одну ніч.

Якщо – ні, коли – вона виплутається із цієї халепи, вона зрівняє рахунок. Знавець тортур, кажете? Що ж, Клара Вотсон ще в ірландській школі не вчилася…

Клара схилилася до Кейт, ніби цілуючи її.

– Courage,[145] – прошепотіла вона на вухо. – І вір мені. Янголи назавжди. – І вийшла з кімнати.

– Йди займай своє дешеве місце, – крикнула їй вслід Кейт.

– Бажаю зламати ногу, – відгукнулася Клара. – Це щонайменше.

Чи правильно вона зрозуміла Клару? Якщо все це – хитромудрий план викриття таємниць Червоного Кола, було б непогано, якби її попередили. Чи Скинутий Янгол просто мордує її надією на порятунок, якого не буде?

Підійшла Маліта з кількома щітками для волосся. І заходилася наводити красу на Кейт, укладаючи їй волосся так, як сама вона ніколи в житті не робила.

Дивлячись безпристрасно, Кейт була цілком задоволена ефектом.

Та за теперішніх обставин вона не мала жодного бажання дякувати своїй гримерці.

«По півночі» не означало, що завіса підніметься, щойно проб’є дванадцять. Доки Кейт була непритомна, трупа Ґіньйоля грала свою звичайну виставу. Потім глядачі і більшість трупи покинули театр, і приготування для вистави Червоного Кола почалися.

Маліта загримувала її веснянки (на що пішло кілька баночок пудри), нафарбувала її губи яскраво-червоним і нанесла на щоки рожеві рум’яна. Гримувальним олівцем, яким малюють кров, жінка додала фінальну крапку – родимку на носі.

З Кейт зняли кайдани й силоміць одягнули її в костюм дешевої хвойди: корсаж із глибоким викотом, циганська спідниця, берет, порвана червона шаль, лаковані шкіряні чобітки. Кейт відчувала, що тепер має безглуздий вигляд – наче лялька, що сидить, ніким не куплена, у вікні крамниці мадам Менділіп.

Маліта витягнула її з гримерної. Важко було ступати в цих чобітках із товстою підошвою й височенними підборами. Кейт провели вздовж коридору, вгору по сходах за лаштунки і на сцену. Важка завіса була опущена, декорації на задньому плані зображали поля з лісовими масивами і мармурову скульптурну групу, поверх дощок було розгорнуто тонку клейонку зі слідами крові. Тут же, з відрами й швабрами напоготові, були робітники сцени.

Султан знову був у мавпячій масці, але зняв свої волохаті рукавички. Його руки були чорні від вугілля і тримали мисливську рушницю.

Хочете побачити щось насправді жахливе? Уявіть собі горилу з рушницею.

Поряд зібрали інших людей у чудернацькому одязі й гримі.

Юнак у білому фраку з фалдами гаряче сперечався з незворушним Морфо. Кейт впізнала того самого Жанно-з-під-дверей, якого помітила біля службового входу під час першого візиту до театру. Його букет чорних квітів зів’яв. Вона припустила, що цей юнак прослизнув за сцену, сподіваючись засвідчити особливе захоплення la belle[146] Бермі. Інші – явно волоцюги – були досить тверезими, щоб відчувати переляк. Стара, що була вдягнена, як герцогиня, але пахла, наче злиденна посудомийка. Двоє худих дітей, убраних в костюми тварин – Анрієтта і Луїза, сирітки, що втекли, аби вступити до цирку. Однорукий, одноокий солдат у формі з гордістю сповіщав, що це його третій виступ в après-minuit. Кейт гадала, що нечасто актори цієї вистави з’являлися на сцені навіть удруге.

Доктор Орлов оглядав зібраний докупи, розгублений і розпачливий акторський склад.

– Не соромтесь кричати на весь голос, – сказав він. – Театр маленький, але потрібна неабияка гучність, щоб вас почули в усьому залі. Наші гості люблять послухати чудові крики. Не забувайте триматися у світлі прожекторів. Немає жодного сенсу спливати кров’ю в темряві, правильно кажу? Ви ж хочете слави. Якщо змушені будете молити й благати про милосердя, звертайтеся до зали. В оркестрантів зав’язані очі, і їм байдуже до всього. Ваші партнери по сцені – професіонали і гратимуть за сценарієм.

– Тут є шанс на милосердя? – спитала молода жінка в головному уборі принцеси ацтеків.

– Звичайно ж, ні, – відповів лікар. – Але благання, скиглення і виривання волосся розважає декого з Червоного Кола. Інших дратує – тих, хто бажає швидше перейти до самого процесу. Але більшість раді відтягнути задоволення. Хто знає, може, їхня largesse[147] буде явлена вашим близьким, якщо ви досить переконливо благатимете. Ви ж тут, щоб сплатити родинний борг, адже так, Ніні?[148]

Жертовна принцеса кивнула.

– Слухайте свої інстинкти. Я впевнений, на вас чекає тріумф. А ваш тато буде врятований від ганьби.

Кейт на думку не спадало, що хтось міг добровільно віддати себе в руки Ґіньйолю. Вочевидь, усе можна купити. Чим більше вона дізнавалася, тим страшнішим усе здавалося.

Стара жінка опустилася на коліна, розметавши навколо себе спідниці, і почала вголос ридати й пускати слину. Морфо підняв її з колін і вдарив по обличчю, щоб змусити замовкнути. Маліта підійшла з ганчіркою й пудрою, щоб поправити грим.

Султан закинув рушницю за спину і став дертися по канату на бруси над сценою. Він був спритний, наче справді народився мавпою.

Чи зможе вона втекти, якби подалася за ним нагору? Де там, у цих клятих черевиках.

Поглянувши вгору, вона побачила Султана, що сидів навпочіпки на містку серед канатів і блоків. Він направив рушницю на сцену і шкірив зуби – великі штучні різці своєї гнучкої маски – усміхаючись до неї. Людина-мавпа з безліччю талантів… черевомовець, викрадач жінок, акробат, снайпер…

Доки Султан був на своєму посту, не мало сенсу рватися на волю.

Підбурювати інших до спротиву теж був не варіант. Кейт було невідомо, скільки з них прийшли сюди добровільно, як-от старий солдат і Ніні. Більшість же тих, хто вочевидь був тут із примусу, як-от хлопець у фраку чи «герцогиня», перебували в такому стані, що з них не було б жодної користі. Сирітки в костюмах риби і кажана певно страждали від голоду.

За такого стану речей найбільше, на що вона могла сподіватися, це померти, знаючи відповіді.

Вона підвела руку, як на прес-конференції.

– Міс… е-е-е… Рід, правильно? – пригадав Орлов. – Чим можу допомогти?

– Якщо опустити таку очевидну річ, як моє небажання брати участь у цій виставі, чи можу я принаймні поцікавитись, навіщо це все?

– Не розумію. Що саме навіщо?

– Усе це. Вистава, Червоне Коло… ваші гості – яких, закладаюсь, я можу назвати поіменно – яка їм з усього цього користь?

Доктор Орлов здавався спантеличеним. Хіба ніхто ніколи про це не питав?

– …Гадаю, я можу просвітити нашу гостю, – промовив хтось із-за спини дещо пронизливим голосом.

Вона обернулася і побачила Жоржа дю Руа.

Журналіст і політик був одягнутий, наче в оперу, від маківки до п’ят. Його пальці й булавка в краватці вигравали коштовним камінням. Колись, відомий своєю красою, він здобував прихильність у салонах, збираючи пікантні новини для своєї колонки світських пліток. Доживши середнього віку, він трохи поповнішав, але зберіг гладеньку шкіру і яскраві водянисті очі. Його вуса були пофарбовані й змащені воском.

На вулиці вона пройшла би повз нього і не помітила – і все ж це був він, головний монстр, що стояв за всією справою. Його рожеве пухке личко служило йому найкращою маскою.

Поряд із ним був Ґіньйоль, на прив’язі й рачки, мов мисливський собака.

– Визнаю, – сказав він. – Ми з моїми товаришами по Червоному Колу маємо залежність. Певно, нас можна назвати поціновувачами. Можливо, це примха. Вочевидь, вибагливість. І все одно залежність. Ми прагнемо того, що прагнемо. Ми маємо отримати це. Повинні отримати. Якщо ми вже не здатні брати в цьому участь, то маємо дивитися. Велике потаємне захоплення всього людства, ви ж розумієте.

– Убивство?

– Можете це так назвати… Але це настільки тривіальний термін. Убивство – груба річ. Одна людина стріляє чи заколює іншу, у сварці чи просто так. Навіть дуелі, зумисні вбивства, нещасні випадки на виробництві… усе це занадто швидко. Жодного смаку, жодного задоволення.

– Ви кажете про Кривавий тиждень?

Обличчя Дю Руа набуло мрійливого вигляду.

– Так, звичайно. Деякі з нас ще до того відчували цю нестерпну жагу… протягом облоги Парижа, коли різали слонів у зоопарку, щоби прогодувати себе… або в школі, або на полі бою. Ми постійно балансували на межі самопізнання. Ми вдовольняли власні пристрасті, але й тоді не отримували тієї гостроти, якої по-справжньому потребували. Лише того славетного осяйного тижня, у ті кілька дорогоцінних днів, коли ми по-справжньому пізнали те, чого прагли. Це стало для нас одкровенням. Надмірність, люба моя. Надмірність! Бенкет смертей! Оргія кровопролиття. Убивство за вбивством! Нескінченна різанина! Удосконалення майстерності…

Тепер Кейт розуміла, чому Клара продала її за вступ до Червоного Кола.

– Ви просто… безумець. Багатий безумець. Найгірше з усіх поєднань.

Дю Руа всміхнувся, показавши разки блискучих зубів.

– Кожен вміє критикувати.

– Ви задоволені, мадемуазель Pomme de Terre?[149] – спитав Орлов. – Ви удостоїлися особливої честі серед присутніх – узяти інтерв’ю в нашого імпресаріо. Ексклюзивне інтерв’ю.

– Сумніваюся. Звучить дуже завчено. Гадаю, він уже казав усе раніше, і зараз йому було так само нудно, як і мені.

Орлов подав знак. Маліта дала Кейт ляпаса.

Кейт стиснула кулаки, але згадала про горилу із зарядженою рушницею.

Дю Руа підняв капелюха, прощаючись із виконавцями, і пішов, тягнучи Ґіньйоля за собою. Керівник Театру Жахів був на диво мовчазний. Дю Руа передав повідець Морфо, який вишкірився і злостиво смикнув його. Нашийник міцно стиснувся, і з горла Ґіньйоля почувся свист – повітря виривалося крізь пищик.

Отже, посаду головного монстра було узурповано.

Це більше не було шоу Ґіньйоля. Тепер тут головувало Червоне Коло.

Доктор Орлов вишикував учасників уздовж задньої куліси, наче для розстрілу. Кейт майже очікувала, що їй зав’яжуть очі, а тоді збагнула, що це був би вияв милосердя… а від Червоного Кола милосердя годі було чекати.

Морфо, Маліта і Орлов залишилися на сцені. Морфо був оголений до пояса, демонструючи свої бойові шрами. Маліта і Орлов надягнули фартухи м’ясників і білі халати. За лаштунками на лавці реквізиту були розкладені молотки, кліщі, ножі, серпи, долота, кийки й інші знаряддя для тортур. В асортименті були також пляшечки з отрутою й кислотою. Низенький круглолиций лисий чоловічок стояв поряд і постійно посміхався, готовий за першим словом видати потрібний інструмент. Дуже професійно.

Кейт подумала була схопити пляшечку з кислотою, але зрозуміла, що тоді її застрелять. Вона не мала сумніву, що чоловік у костюмі горили – влучний стрілець. Звичайно ж, така поспішна смерть зіпсує виставу, але їй це вже не допоможе.

Завіса піднялася, спалахнули вогні.

За їхнім мерехтінням вона роздивилася силуети.

Процесія йшла проходом між рядами й підіймалася вкритими килимом сходинками на сцену, перетинаючи невидимий бар’єр між драмою й глядачем.

Дю Руа вів під руку даму в яскраво-червоній мантії з капюшоном, чиє обличчя ховалося під вуаллю.

Кейт не сумнівалася, що Червоне Коло задоволене новенькою. Вона лише сподівалася, що за рік-два Кларі стане нудно, і вона отруїть усю цю зграю. На той час їй випаде можливість спокусити інтерна в Школі тропічної медицини і отримати для своїх темних справ яку-небудь нову, страшенно небезпечну бацилу. І дю Руа вже не буде таким пихатим, коли все його обличчя обсипле гнійними фурункулами.

Решта ступали вслід за Королем і Королевою Жаху.

Генерал Ассолан був при повному параді. Його груди прогиналися від блискучого тягаря медалей та орденів. Отець де Керн, давши волю фантазії, підвищив себе до кардинала. Його червона ряса була завеликою навіть для Рішельє. За ним, наче за нареченою, тягнувся шлейф, який несли чортенята – оголені діти, повністю вкриті червоною фарбою. Від браку кисню вони хиталися, починаючи задихатись. Шарль Прадьє був одягнутий у мантію судді й відповідну перуку – за запозиченим у британців звичаєм накриту зверху чорною шовковою хусткою на знак винесення смертного вироку. Ежен Мортен підперезався широким французьким триколором поверх придворного вбрання і привів із собою п’яну дівицю сумнівної поведінки. Білява хвойда гиготіла й квоктала, псуючи всю урочистість моменту. Може, зрештою на неї теж чекає участь у виставі? Знайти заміну білявці не важче, ніж жовтій канарці Максиміліана.

Глядачі мали червоні карнавальні маски – радше за звичаєм, ніж заради збереження інкогніто.

Персонал у червоних лівреях розставляв на сцені крісла якомога ближче до місця дії. До підлокітників крісел кріпилися індивідуальні таці із закусками і напоями. На кожне сидіння навіть поклали згорнуту програмку.

Хотіла би Кейт подивитись порядок виступів. Поряд із жалісними сестричками і принцесою ацтеків вона відчувала, що навряд чи буде цвяхом програми. У найкращому разі вона могла сподіватися, що її нашвидку прикінчать у фіналі першого акту. А потім її тіло відтягнуть зі сцени й жбурнуть у каналізацію, доки публіка насолоджуватиметься перервою і ділитиметься враженнями від сцени її смерті.

Невеличка група музикантів – із зав’язаними очима, як було обіцяно – заграли фрагмент з опери «Кармен».

Глядачі зайняли свої місця.

Коханка Мортена вочевидь не мала жодної гадки, що вона зараз побачить, – вона пискляво сміялася й фліртувала з усіма навколо. Інші ж були зосереджені й мовчазні, заглиблені в передчуття, сповнені нетерпіння. Дю Руа мав звичку облизувати губи, мов велетенська товста ящірка. Ассолан стискав руків’я свого меча, наче збирався вихопити зброю й порубати випадково обраних жертв – що, на її думку, він цілком міг зробити. Адже просто спостерігати для цих людей було не досить. Де Керн наказав своїм чортенятам опуститися перед ним навколішки, утворивши живу підставку для ніг. Прадьє відрахував кілька маленьких пігулок з баночки і проковтнув їх, запивши зі сріблястої фляги.

Несподіванкою виявилася роль, відведена Ґіньйолю.

Чоловік у масці досі був на повідку, який тримав Морфо. На сцені, де завжди був господарем, він перетворився на маріонетку.

Кейт бачила кров, що проступила на костюмі Ґіньйоля. Його маска була погнута, ніс вдавлений, наче після жорстокого побиття.

Навіть за крок до власної смерті вона намагалася зрозуміти, що відбувається.

Чи був Ґіньйоль вимушеним учасником après-minuit? Кейт бачила, що його очі заплющені, ніби він не бажав на все це дивитися.

Морфо прив’язав повідець Ґіньйоля до стовпа і вдарив свого пса ногою.

Шоу розпочалося…

Відкривав виставу старий солдат.

Оркестр заграв марш, і він відсалютував глядачам єдиною рукою, що в нього лишилася – лівою. Потім сів на табуретку і з натренованою легкістю скинув свій лівий чобіт правою ногою. Трохи важче було стягнути однією рукою шкарпетку і закатати штанину – та постійно чіплялася за коліно і з’їжджала назад.

Мортенова білявка заходилася від сміху. Де Керн вивернув шию, наче змія чи сова, і мовчки впився в неї очима, після чого їй захотілося прикластись до фляги. Священик знов повернувся до зали і вільною рукою дав знак, ніби дозволяючи продовжувати молитву. Друга його рука ховалася під ризами, невідомо чим зайнята.

Маліта прийшла на допомогу старому солдату і складаним ножем розрізала суконну штанину від гомілки до коліна й вище. Тканина розійшлася, оголивши ногу. Дуже здорову на вигляд ногу, як для очевидного каліки.

– Vive la France , – сказав він. – Vive la Republique.[150]

Оркестр заграв «Марсельєзу», навмисно, задля сміху беручи фальшиві ноти.

Доктор Орлов подав старому солдатові пилку, і той взявся до справи.

Він мужньо боровся з бажанням закричати і лише трохи скиглив, сам собі роблячи ампутацію. Він жував свої довгі вуса. Раніше він не був шульгою, здогадалася Кейт. Надто незграбно він водив туди-сюди лівою рукою. Пилка постійно зісковзувала, не потрапляючи у свою криваву канавку. Так чи інакше, він дістався до кістки і встиг перерізати хрящі, перш ніж знепритомнів від болю.

Коханка Мортена закусила кулак. Мортен взяв її за шию, наче кошеня, і примушував дивитися далі.

Старий солдат упав з табуретки. Розрізані вени пульсували і вивергали патьоки крові. Кейт бачила жовтувату кістку і розділені грудки хрящів.

Морфо ступив крок уперед, занісши над головою сокиру.

– Ні, – заперечив дю Руа. – Він має бути при тямі.

Доктор Орлов наклав джгут, аби стримати кровотечу, а потім за допомогою ароматичних солей привів старого солдата до тями.

– Пробачте, – промовив каліка крізь сльози болю. – Це лише… миттєва слабкість.

Морфо опустив сокиру. Нога перебувала під незручним кутом, і одразу перерубати її не вдалося.

Старий солдат закричав. Потім вибачився знову.

Доктор Орлов поклав його надрізане коліно на табуретку, яка цілком підходила як колода для рубки м’яса. Морфо довершив свою криваву справу і, відірвавши ногу, жбурнув у Ґіньйоля. Той здригнувся, вдарений відрубаною кінцівкою в обличчя.

Лікар ще міцніше затягнув джгут.

Це був лише тимчасовий захід, але кров зупинилася, і доктор Орлов заходився зашивати рану за допомогою розпеченого заліза, голки й нитки.

Втомлені спогляданням цього процесу, глядачі почали шепотітися. Музиканти заграли кейквок.

Кров рікою натекла на клейонку, підбираючись до ніг Кейт. Її товариші по нещастю були або шоковані, або божевільні.

Урятувавши життя старому солдату, його віднесли зі сцени… мабуть, плануючи четвертий виступ, хоч Кейт нізащо не змогла б уявити, що він збирається демонструвати наступного разу.

Червоне Коло було не надто вражене.

Хлопець у фраку нарешті остаточно протверезів і спробував здійснити втечу. Але послизнувся на крові. Пролунав постріл, і куля розтрощила йому череп. Він помер миттєво, зробивши сальто в повітрі й приземлившись у неприродній позі з безладно вивернутими кінцівками.

Пролунали ріденькі оплески цьому неочікуваному експромту.

Маліта розчаровано закусила щоку. Кейт припускала, що вона збиралась зайнятися хлопцем сама – трохи згодом, під час запланованого виступу.

Кейт відчула запах пороху. На сцену, дзенькнувши, упала патронна гільза.

Ґіньйоль боровся зі своїм нашийником, намагаючись звільнитися. Дівиця Мортена приголомшено мовчала. Де Керн стогнав від задоволення. Ассолан розлючено бурмотів: «Терпіти не можу боягузів – пристрелити їх, усіх пристрелити!» Дю Руа відверто нудьгував – недарма він казав, що самого лише вбивства для нього тепер не досить.

Хтось щойно помер у неї на очах. Кейт не тямила себе від люті й жаху.

Як церемоніймейстер доктор Орлов безумовно поступався Ґіньйолю. Він гмикав і виголошував довгі нудні промови, тягнучи час, доки тривали приготування до наступного номера.

Ескапада хлопця вибила його зі сценарію.

Тіло довелося прибрати й підтерти калюжу крові, а тоді посипати вологу клейонку піском.

Орлов дуже метушився, адже все це відбувалося на очах публіки.

Дю Руа гнівно блимав на нього очима. Кейт припустила, що артисти, які потрапили в немилість до Червоного Кола, можуть здійснити свій блискавичний фінальний вихід наступними.

Маліта висмикнула її з ряду виконавців, які чекали своєї черги. Одна із сиріток вчепилася в спідницю Кейт. Маліта замахнулася, щоб ударити маленьку дівчинку, але Кейт відвернула удар і сказала дитині, що все буде гаразд, хоча в самої ледве язик повернувся збрехати. Маліта підвела її до столика з реквізитом.

Бутафор узяв з нього стилет і штрикнув ним у власну долоню. Лезо із затупленим кінцем сховалося в рукоятку. Цей бутафорський ніж він передав Кейт. Яка з нього була користь? Маліта нетерпляче показала, як сховати його за краєм чобота.

– В ім’я духу Монмартру ми представляємо вам знаменитий танець апашів, – проголосив Орлов. – У виконанні нашого славетного Морфо і спеціальної гості… Міс Катаріни Рід з Дубліна.

То ось навіщо її вдягли, як французьку повію.

Оркестр заграв «Салонний вальс».

Маліта витягнула її на сцену, де вже чекав Морфо. Одноокий громило був одягнений в тісну смугасту сорочку із червоною шийною хусткою. У кутику його губ, складених в ядучу посмішку, стирчала цигарка. Щоки були по-войовничому розмальовані червоною й жовтою фарбою, наче він сплутав апаша з апачем.

Кейт уже бачила нещодавно цей номер – брутальний, подібний до бійки танець, у якому сутенер крутить свою дівку навколо себе, імітуючи удари й ляпаси, що чергуються з поцілунками. Вона гадала, що цього разу, на благо Червоного Кола, бійка буде не вдаваною, і замість трюків на неї чекають справжні удари та ляпаси. Утім, думка про поцілунки Морфо теж не надто приваблювала її.

Не дивно, що вони не дали їй ножа, який можна встромити у щось тверде.

Морфо зайняв дивну позу, наче матадор – кулаки в боки, зад в себе, груди вперед; ставши навпочіпки, він косував на неї єдиним оком. І в цій гордовитій позі захисту проглядало неабияке марнославство. Лише тепер, коли Ґіньйоль був зв’язаний, Морфо почувався справжньою зіркою.

– Танцюй, дівчинко, – прошепотіла їй на вухо Маліта. – Якщо ти їх розчаруєш, вони прийдуть по твою сім’ю.

І Маліта підштовхнула Кейт до Морфо.

Кейт налетіла на його груди, і той схопив її за волосся. Біль миттєво привів її до тями.

Тим часом примхливий музичний мотив тривав, то перериваючись не прописаними Оффенбахом паузами, то рвучко пускаючись уперед. Кейт із шумом волокли по сцені. Вона пручалася, але Морфо був сильний і вже робив таке раніше. Він випустив її й дав їй важкого ляпаса, від чого її голова різко смикнулась убік – ще кілька таких ударів, і він зламає їй шию.

Вона приготувалася копнути його по гомілці. Час уже скористатись клятими черевиками!

Той з усією спритністю ухилився від удару, і вона полетіла на підлогу. Ковзнувши по ще вологій клейонці, вона відчула, як її оголене стегно наче обдерло наждачним папером. Він ударив її черевиком по ребрах і вона відкотилася, намагаючись не зважати на спалах болю.

Якщо так триватиме й далі, її театральний дебют завершиться за лічені секунди.

Морфо взяв її за руки і ривком поставив на ноги. Відірвавши від підлоги, він підняв її над головою і почав крутити в повітрі. У неї паморочилося в голові, з очей ніби сипалися іскри.

Нагорі над сценою вона бачила горилу Султана, який водив стволом рушниці, ловлячи її в приціл…

…а ще вище, просто над ним, чорна, подібна до кажана фігура безшумно спускалася до мавпячого снайпера. Мить – і мотузяний зашморг обхопив шию Султана. Пенджабське ласо!

Лише один короткий погляд, але цього було досить. Її не покинули напризволяще. Її в буквальному сенсі стеріг янгол-охоронець…

…хоч вона мимоволі шкодувала про те, що месьє Ерік не розпочав свій вихід трохи раніше.

Тепер же вона мала протриматись до кінця цього pas de deux[151] і не бути вбитою.

Морфо тримав її за руку й ногу і крутив над собою, як дзиґу. Її волосся розмаялося, наче прапор у повітрі. Усе навколо проносилося повз, дедалі швидше й швидше.

Червоне Коло. Оркестр. Столик з реквізитом. Робітники сцени. Поневолений Ґіньйоль. Чорна порожнеча зали для глядачів. Намальована пастораль, заляпана кров’ю. Жертви в очікуванні своєї долі.

Вона намагалася глянути вгору.

Морфо випустив її, і вона знов ковзнула по сцені, роздерши до крові бік, розірвавши костюм. Її шаль розв’язалася. Ковзання припинилося.

Мить, щоб перевести подих.

Нагорі, на шалено розхитаному містку, не помітний жодному оку, тривав бій між стрункою фігурою в капюшоні й білій масці й горилою Султаном, що обмінювались ударами у стилі французького боксу. На полі бою з’явився месьє Ерік.

Морфо глузливо поманив до себе Кейт.

На цьому етапі танцю апашів дівчина зазвичай підповзала навколішки до свого сутенера, щоб вимолити чергову дозу наркотиків. Маленьке дурне дівча намагалося вдарити його ножем, якого перед тим вихопила з-за підв’язки, але той зневажливо виламував їй зап’ясток, доки вона не випускала зброю.

Кейт витягла із чобота іграшковий стилет. Він був з ріжучим лезом, але без гострого кінця. Може, їй вдасться заклинити пружину?

Не встигла.

Маліта копнула її в стегно, підштовхнувши знову до Морфо.

Мортен розсміявся і заплескав у долоні. Вочевидь, він був великим поціновувачем цього номера. Його білявка знову дивилась на сцену, мов заворожена.

Якщо вона спробує вдарити Морфо ножем у груди, це не завдасть йому жодної шкоди.

Сповнена рішучості не померти на колінах, Кейт підвелася і на його закличний жест відповіла власним жестом, спонукаючи його до бійки.

Він дістав власний ніж. З рукоятки вислизнуло лезо. Не бутафорське.

Вона мигцем глянула вгору. Ласо месьє Еріка міцно стягувало шию горили. Кейт не наважилась затримувати погляд, боячись привернути увагу до шоу, що відбувалося над сценою.

Морфо видихнув струмок диму і потанцював їй назустріч.

Вона полоснула його по обличчю, зачепивши щоку лезом ножа. Удар був ріжучий, а не прямий, тож лезо не втягнулося. І хоч вона ледве дістала його, обличчям миттєво потекла кров і закапала на підлогу. Він гикнув і проковтнув власний недопалок. Кашляючи й задихаючись, він почав гатити себе в груди.

Цього разу їй вдалося нанести гарний сильний удар по його гомілці.

Ще більше оплесків.

– Обожнюю, коли вони опираються, – сказав Мортен, послаблюючи свій пасок. – Encore, encore![152]

Невдоволений тим, як усе обернулося, Морфо пішов на неї, наче боксер, виставивши перед собою руки. Якщо зараз він схопить її, то вмить переламає їй хребет об коліно.

Згори впала Султанова рушниця і вперіщила Морфо прикладом по голові. Чути було, як тріснув його череп. Єдине око залилося кров’ю і застигло. Він рухнув, наче мішок із цеглою. Ударившись об підлогу, рушниця вистрілила. Маліта скрикнула – куля пробила їй литку. «Герцогиня», від якої смерділо, наче з каналізації, вхопила її за волосся і потягла за лаштунки. Жіночий вереск лунав дедалі гучніше.

І цієї миті сирітки кинулися тікати – що було дуже слушно. Прослизнувши між ногами робітників сцени, вони почали бігати зиґзаґами, уникаючи потрапити комусь до рук. Далі Анрієтта й Луїза чкурнули крізь засліплений оркестр. Музиканти здіймали лемент, падаючи зі своїх місць, а тоді музика обірвалася, і на сцені почалась товкотнеча. В усій цій метушні діти щасливо зникли за сценою.

Кейт побажала їм успіхів, сподіваючись, що наступного разу їм більше поталанить із вибором цирку.

Тепер уже всі як один дивилися вгору. Кейт відчула запах парафіну.

Месьє Ерік знову сховався в тінь.

Султан повільно, ривками опускався на сцену на мотузці, затягнутій у нього на литці. Він смикався в повітрі, з громіздких волохатих рукавів стирчали людські долоні. Він трусив головою, наче намагаючись скинути маску. Він волав безліччю голосів – здавалося, що його крики лунають з усіх кутків глядацької зали. Краплі рідини падали на клейонку. Горилу було цілком вимочено парафіном.

– Що це? – скрикнув Прадьє.

– Це По, – вискнув Ґіньйоль. – «Казка про Жабеня»!

Колись месьє Ерік з’явився на балі-маскараді в масці Червоної Смерті з оповідання Едґара Аллана По. Подібно до Ґіньйоля, який вписав доктора Смоля і професора Перро до сценарію своєї вистави, директор агенції «Привид Опери» був палким прихильником цього похмурого, моторошного американського поета. Особисто Кейт віддавала перевагу Волту Вітмену.

Вона пригадала історію Жабеняти. Ображений блазень розігрує жорстокого короля і його придворних підлабузників, обманом змушуючи тих перевдягнутись орангутангами, обвалює у смолі й клоччі, а потім підпалює їх…

Тонка стрічка вогню збігла по мотузці вниз і підпалила хутро просякнутого парафіном чоловіка-горили. Султан устиг лише скрикнути, як був уже цілком охоплений вогнем. Горіле хутро наповнювало зал смородом. Пронизливий вереск сповнив приміщення й обірвався, щойно людина-мавпа вдихнула полум’я в легені. Він хвицав ногами і корчився, гойдаючись, мов маятник…

…а тоді мотузка перегоріла. Султан упав на підлогу, ламаючи під собою дошки. Бутафору вистачило холоднокровності схопити воду й облити нею покійника. Вогонь із шипінням згас. Дим і пара клубочилися над тілом. Прадьє, телепень, захоплено гиготів, приймаючи все це за частину вистави.

Дю Руа підвівся. Він мав спокійний вигляд, лише на його чолі здувалися вени.

Він роззирнувся в пошуках примари, що зруйнувала виставу, а тоді – охоплений раптовою підозрою – обернувся до своєї сусідки під вуаллю. Кейт була не єдиною, хто забув, що Кларі Вотсон довіряти неможна.

Дю Руа вийняв із внутрішньої кишені маленький пістолет. Дамської моделі. Тицьнувши ним у підборіддя жінки в мантії, він зірвав з неї вуаль.

На господаря Червоного Кола дивилося обличчя, якого він не знав.

Юкі Кашима скинула плащ із капюшоном. Вона була вдягнута у своє кімоно.

І навіть мала при собі парасольку.

– Сюрприз! – зловтішно вигукнув Ґіньйоль.

Обрані гості відсахнулися від Юкі. Кожен відчув, що добром це не закінчиться.

– Шукайте жінку, – промовив Ґіньйоль.

Мортенова коханка стягнула з голови жовтувату перуку, розсипавши по плечах руде волосся.

Отже, Юкі була Кларою, а Клара – білявкою.

Лише Кейт виступала під власним іменем – щоправда, у вуличному вбранні.

– Хай би ким ти була, – промовив дю Руа, – ти зараз помреш…

Він відступив на крок і випростав руку, націлюючи пістолет. Дуло було за дюйм від носа Юкі.

Швидше, ніж могло помітити око, Юкі вихопила з парасольки меч і зробила сильний, але елегантний пас.

Дю Руа глянув на червону лінію впоперек зап’ястка. Насупивши брови, він намагався тиснути гачок. Нервові волокна були перерізані, і імпульс від мозку не міг досягнути пальців. Спантеличений, злегка роздратований, він не встиг навіть відчути болю.

Відокремившись від зап’ястка, його рука зісковзнула й зі стукотом впала на підлогу, випустивши пістолет.

Кров хлинула фонтаном… Юкі обачливо відступила вбік.

– Музиканти, – різко вигукнув Ґіньйоль. – Фрагмент тринадцять, andante.

Оркестранти поправили пов’язки і повернулися на місця, узявши інструменти напоготові.

І, підхопивши ідею Ґіньйоля, оркестр ушкварив саме зараз доречний мотив: «Три малі школярки» з опери «Мікадо» Ґілберта і Саллівана.

Тим часом Юкі й далі вершила свою криваву ювелірну справу – радше хірурга, ніж м’ясника.

Оточена Червоним Колом, японка пішла в атаку. Вона заносила меч і завдавала удару, плавно переходячи з однієї пози в іншу. Її обличчя було безпристрасне, і вона анітрохи не звертала уваги на бризки крові. Лише тепер Кейт зрозуміла, що вбрання зовсім не обмежує Юкі, адже має розріз до талії, дозволяючи тілу легко рухатися. Лише традиційна японська манера пересуватись дрібними кроками ввела Кейт в оману.

Скрики. Випущені кишки. Голови й кінцівки, що розлітаються навсібіч.

Нарешті Червоне Коло дістало ту міру жахіть, якої так прагнуло.

Ми – три малі школярки,

Розумниці й бунтарки,

Нестримні в забаганках,

Веселі та меткі!

Отець де Керн намагався втекти, але його чортенята вчепилися в шлейф, затягнувши його назад до смертельного кола. Одним ударом Юкі розітнула йому хребет. Той упав, зіщулившись, наче розчавлена гусінь.

Життя в розвагах гаємо…

Мортен позбувся своїх нутрощів. Прадьє втратив голову.

І ні про що не дбаємо.

Ассолан підвівся, і меч Юкі полоснув його по обличчю. Його карнавальна маска розлетілася надвоє. Він відсахнувся, затискаючи рукою кривавий поріз.

Заґавишся – спіймаємо…

Кейт підняла Султанову рушницю. Клацнула затвором, викинула порожню гільзу, вклала новий патрон. Узяла під приціл робітників сцени.

Морфо і Маліта були мертві.

Доктор Орлов, широко роззявивши рота, дивився, як падають їхні гості.

…у кігті-гостряки!

Юкі не згаяла жодного зусилля. Вона нівечила і вбивала, і її удари були стриманими, лаконічними й чіткими, наче рядки хоку.

Оркестр дограв пісню.

Юкі сховала меча в піхви й розкрила парасольку. А тоді присіла в церемонному кніксені.

Лише тепер до Кейт повернулося почуття жаху.

Але не безпорадності. Вона взяла відро води в одного з робітників і стала відтирати спини чортенят де Керна, намагаючись змити достатньо фарби, аби діти не померли від закупорення пор. Хай би ким вони були, Кейт вірила, що вони будуть вдячні їй за це.

Ассолан і дю Руа були ще живі.

– Кеті, люба, – солодко промовила Клара. – Ти не могла б звільнити нашого клієнта?

Миттєво збагнувши, Кейт допомогла Ґіньйолю звільнитися. Він із силою потягнувся й одразу ж набув колишньої гнучкості.

– Отак вже краще, – вискнув він.

Отже, Ґіньйоль з примусу дозволив Червоному Колу порядкувати у своєму театрі. Це він ужив заходів, аби скинути їхнє ярмо зі своєї трупи.

– Тобі кінець, Гюло, – виплюнув дю Руа.

Ґіньйоль знизав плечима.

Ще одна загадка дістала відповідь – таємнича особистість Ґіньйоля. Це був той самий Жак Гюло, що колись мав славу найкумеднішої людини у Франції… а потім, за легендою, наклав на себе руки. Щоб відродитися як маестро жахів.

– Комедія зробилась неприбутковою, – пояснив він Кейт. – Юрба жадала крові, дедалі більше й більше крові… Тож я вигадав нову виставу. Я розповідав правду, показуючи світ таким, яким він є.

Він підстрибнув до дю Руа.

– Але юрба не така кровожерлива, як ти, жалюгідний зіпсований покидьку. Мої жахи лиш віддзеркалюють світ, а не демонструють його таким, як я волів би його бачити. Вони є застереженням, а не планом дій – лише одиниці не здатні відрізнити одне від іншого. І лише одиницям серед одиниць настільки бракує співчуття, щоб увійти до вашого кола. Треба неабияк «удосконалювати» себе, щоб стати таким нелюдом. Тепер ти задоволений? Нарешті вдовольнив свою жагу крові, ти, бузувіре Франції?

Дю Руа відпустив свій закривавлений зап’ясток – і помер.

Отже, нащадків месьє Гюло не існувало. Ґіньйоль, керівник театру, був ніхто інший, як сам Гюло, що зазнав метаморфоз… а Театр Жахів був повсталим із небуття привидом Театру Жартів.

І посеред створених ним кривавих вистав він нічого не міг вдіяти зі своєю клоунською натурою. Попри всі ці не дуже веселі перипетії, Ґіньйоль залишався смішним.

Заключний номер вистави з восковими фігурами Легіону Жаху був своєрідним закидом, звинуваченням проти братства Червоного Кола. Ще один живий дороговказ для Янголів Музики. Ось вони, винуватці, ті самі винуватці, яких ви шукаєте… прийдіть і зупиніть їх, адже я – Ґіньйоль – перебуваю в їхній владі і нічого не можу вдіяти. Кейт шукала прихований зміст, коли все було настільки очевидно, що, навіть дивлячись із задніх рядів, можна було здогадатися.

Генерал Ассолан був і досі на ногах. Половину його обличчя заливала кров. Усі його битви відбувалися й завершувалися ще до того, як він ступав на криваве поле бою для здійснення страт. Тепер же він отримав справжні шрами на додачу до своїх медалей.

Офіцер, який зневажав боягузів, тремтів від переляку.

– Не лякайтеся, генерале, – промовила Клара. – Ви повинні залишитися живим, щоб розповісти усім іншим… іншим у Червоному Колі, наразі відсутнім, усім, хто поділяв його схильності. Час вашого панування сплив. Виставу закрито за наказом… месьє Ґіньйоля і месьє Еріка. Зрозуміло? Ви вже у відставці. А тепер забирайтеся звідси, доки моя елегантна подруга не передумала і не вирішила знову погратися з парасолькою.

Ассолану не треба було повторювати двічі. Він миттєво дременув до виходу. Меч, який він навіть не подумав вийняти, теліпався в нього при боці.

Кейт влучила момент і щосили дала дзвінкого ляпаса Кларі.

Англійська вдова злизнула краплину крові з губи і знизала плечима.

– Ми не могли сказати тобі, Кеті. Ти гарна журналістка, але не акторка.

– Чому ви не зупинили виставу ще до початку? – спитала вона, звертаючись до Юкі так само, як і до Клари. – Перш ніж хто-небудь постраждає.

– Треба було спочатку прибрати твого друга Султана, – відповіла Клара. – Погодься, складна ситуація.

Кейт бачила в цьому певний сенс, та все одно палала від гніву. Бідолашний хлопець у фраку поплатився за зволікання месьє Еріка.

Ніні, принцеса ацтеків, виступила вперед. Вона вже зняла свій головний убір.

– Листи мого батька?…

– Будуть вам повернуті, – сказав Ґіньйоль, цілуючи їй руку.

Задоволена, Ніні пішла зі сцени.

Ґіньйоль подивився на усміхненого бутафора, знервованих робітників сцени й заново прозрілих оркестрантів.

– Я знаю, вас змусив Орлов. Тепер ви на випробному терміні, та поки що працюєте тут… окрім тебе, Ролло. Ти надто насолоджувався усім цим. Іди, знайди собі інше місце, і ножі свої забери.

Ролло знизав плечима, зібрав свій арсенал і пішов.

– Орлов, – промовив Ґіньйоль, розтягуючи ім’я, – ти насмішка над людською природою, жалюгідна пародія на чоловіка. Ми маємо для тебе вакансію. Ти знайдеш свій костюм горили в комірчині. Ми зашиємо його на тобі і приклеїмо маску до твого обличчя, намертво. І ти будеш читати веселі скоромовки, грати зіркову роль у «Вбивстві на вулиці Морґ»[153] і цілком підкорятися моїй волі… інакше розділиш долю свого попередника Султана. Ти мене зрозумів?

Блідий від жаху Орлов упав навколішки посеред останків відвідувачів. Зараз вони в буквальному сенсі утворювали собою Червоне Коло.

– А тепер я хочу, щоб цю сцену вимили і прибрали сміття, – наказав Ґіньйоль. – Завтра ввечері і щовечора по тому ми граємо виставу. І хай не гаснуть вогні в Театрі Жахів!

Янголи сиділи разом із Персом у кафе навпроти Пале-Ґарньє. Юкі їла морозиво, а Клара пила китайський чай.

Кейт і досі почувалася роздратованою.

Роботу було зроблено – Червоне Коло ліквідоване, убивства на Мормартрі припинені – і клієнт задоволений.

Вона гадала, що знає, навіщо Клара зрадила її… Та виявилося, що англійка обманним шляхом втерлася до Червоного Кола. І знову Кейт почувалася спантеличеною. Було б настільки логічно, якби Клара перекинулася до ворожого табору. Адже вона проголошувала себе знавцем тортур. Хай би якою була вада дю Руа, це було і її вадою теж – може, навіть більшої сили. Через цей ґандж месьє Ерік і взяв її до себе.

– Що це було, Кларо? – спитала вона. – Чому ти була так налаштована проти них?

– Легіон Жаху був купкою буржуазних лицемірів – потай пускали слину, замість того щоб насолоджуватись гордо й відкрито. До того ж я хотіла побачити виступ справжнього майстра… і побачила. Я ніколи не забуду.

– Ґіньйоля?

– О, він чарівний… але ні. Не Ґіньйоля.

Клара підняла чашку й показала нею на Юкі, яка скромно схилила голову.

– Грація. Елегантність. Мінімалізм. Нівечення. Страти. Бездоганно.

Кейт знала, що ніколи цього не зрозуміє. Для неї жахи були лише жахами.

Вона підвела очі на фасад Оперного театру і задоволено зауважила, що ґорґулья і досі там і наглядає за ними.

Його вона теж ніколи не зрозуміє. Як журналістка, як детектив вона потребувала самих тільки фактів… І лише як Кейт Рід прагнула знати більше.

Перс поклав на стіл досьє з газетними вирізками.

– Отже, mes filles,[154] до уваги агенції потрапила ще одна справа. Кейт, тебе це зацікавить. У Луврі стався напад на охоронців. Ходять чутки, що зникли деякі коштовності. Дехто каже, що на будівлю накладено прокляття. Бачили дивну фігуру, яка вночі прокрадалася коридорами, безшумно і в плащі, у головному уборі й золотій посмертній масці фараона…

* * *

Кім Ньюмен – письменник, кінокритик і журналіст. Серед його останніх публікацій – критичне дослідження «Класика Британського інституту кінематографії: Квотермасс і колодязь», міні-серія «Мисливець на відьом: таємниці височини» (у співпраці з Морою Мак-Г’ю) із циклу коміксів «Дарк Горз», розширений і оновлений варіант його визнаної серії «Ера Дракули» і найновіший роман «Таємниці школи Дреркліфф». Янголи Музики повертаються в оповіданні «Привиди над Парижем».

Заб

ЗАБУТТЯ, – я, сер. 1. Втрата згадки про кого-, що-небудь. // Неприйняття до уваги чого-небудь. Відходити (відійти) в забуття; Покриватися (покритися, критися) забуттям – остаточно забуватися, не згадуватися. 2. Стан того, хто повністю виключився з щоденних турбот, думок, переживань і т. ін. 3. Стан глибокої задуми. Виводити (вивести) із забуття – повертати до здатності сприймати навколишню дійсність. 4. Втрата відчуття навколишньої дійсності, стан дрімоти. // Втрата свідомості, непритомність. Впадати (впасти) в забуття – втрачати відчуття навколишньої дійсності, засинаючи або непритомніючи. 5. Найвищий ступінь виявлення якого-небудь почуття, збудження, захоплення та ін. До забуття – із захопленням, напружуючи всі сили.

Найближча етимологія: забути(ся), забувати(ся), забуте, забутий – рос. забыть, забыться, біл. забыць, забыцца, д. – рус. забыти(ся), п. zabywać, праслов. zabyti sę, «забутися», похідне від byti «бути»; первісне значення «засидітися, занадто довго десь пробути» з пізнішим розвитком значення «пробути за однією справою без діла, не роблячи іншої потрібної справи», звідки «забутися про якусь справу, перестати пам’ятати».

Синоніми: непам’ять; втеча від дійсності; задума; дрімота, сон; (втрата тями) безпам’ять, непритомність; (від збудження) екзальтація, нестяма; самозабуття.

Приклад: «Забуття настигає вас, коли хтось, на кшталт відьми, накладає на вас прокляття…»

Забуття

Мюрієль Ґрей

Відьми існують.

Більшість вважає, що це лише міф, але вони насправді існують. Неважливо, ким саме вони є: іншим видом чи лише окремою гілкою людства – може, трохи старшою, може, більш розвиненою або менш. Неважливо навіть уважати їх добром чи злом. Важливо лише, що вони перебувають серед нас, здебільшого ніким не помічені.

І, звісно, велике значення має, як вони поводяться. Адже існує дещо, що вони мають робити. Змушені робити. І цей вимушений тягар створив їм жахливу репутацію, від якої відьми потерпали сторіччями, протягом яких людство помічало їхню присутність – мимохіть, краєм свого підозріливого ока.

Адже над кожною відьмою тяжіє обов’язок – служити виправленню людських вад. Вона повинна карати, коли помічає несправедливість. Зважаючи на всю суб’єктивність злодіяння, недолугість місцевих культурних стереотипів і відновлення правосуддя за власний рахунок, сучасна відьма вціліла лише завдяки уникненню ситуацій, які можуть поставити її перед необхідністю сповнити біологічне призначення свого єства.

Іншими словами, вони намагаються триматися подалі від неприємностей.

Але це історія не про відьму. Це історія однієї помилки.

За браком чарівної традиції оповідання казок, Даррен Лаурі знав про відьом небагато, натомість ще змалку пройнявся духом культури свого покоління. Планшет замість казки на ніч, електронні пристрої замість магії уяви та винахідливості – усе це давало можливість постійно рекламувати себе, применшуючи тим самим значущість багатьох сучасників. Що й стало для Даррена сенсом життя.

У шкільному віці соціальні мережі навчили його, як створити собі бажаний імідж і знищити тих, хто ставив під сумнів або гальмував його успіхи в цій справі. Як і всі його знайомі, Даррен не мав часу на допитливість, засвоєння нової інформації, щиру цікавість до всього незнайомого й казкового. Цілодобовою виснажливою справою його життя була презентація самого себе в режимі нон-стоп.

У пригоді амбіціям юного нарциса стало те, що Даррен був безсумнівним красунчиком. Худорлявий і високий, із котячою грацією, що радше підкреслювала його мужність, ніж суперечила їй, він був щасливим власником виграшного генетичного набору – єдиний син у родині гарненької медсестри, сомалійки за походженням, і білого сухорлявого лондонця з робітничого класу. Нічим не примітна пара обдарувала своє дитя світлою шкірою карамельного відтінку, злегка кучерявим чорним волоссям і красивими темно-карими очима в обрамленні густих вій. Даррен легко міг би зробити кар’єру моделі, але інтернет наочно демонстрував, що мало хто з людей пам’ятає імена навіть найуспішніших моделей, тож він швидко відкинув таку можливість.

Батько дивився на сина тепло, але безпристрасно. Охоронець у нічну зміну, з невеличкими амбіціями, він пізно став батьком і рідко бачився із сином, та коли вони все ж таки перетиналися, ці зустрічі минали цілком душевно.

– Усе добре, юначе?

– Так. У нормі. – Довше їхні розмови зазвичай не тривали, оскільки Даррен, у свою чергу, ніколи не цікавився, як ведеться батькові.

Натомість мати ставилася до Даррена з обожнюванням, яке він сприймав як належне. Їй доводилося ставати навшпиньки, щоб поплескати його по щоці і потріпати волосся над його тонкою шиєю. Щоразу вона розсипалася в компліментах, приносячи синові улюблені наїдки до його кімнати. Сидячи в цій маленькій кімнаті на другому поверсі червоного цегляного будинку з терасою, Даррен обмірковував найкращий спосіб здобувати нову популярність уже в дорослому житті.

Не дивно, що, отримавши місце в трупі аматорського театру і успішно прибравши зі шляху її найобдарованішого виконавця через організований тиск з боку колег, у сімнадцять років він уже був кіноактором. Роль йому дісталася запевне мала, проте в британському фільмі із солідним бюджетом на тему підліткових банд. Напевно, в акторів минулих поколінь за цим найпершим і важливим проривом були б довгі роки тяжкої праці і вдосконалення акторської майстерності – тільки так можна було досягти успіху в британському кіно і певної зіркової слави, якою тепер насолоджувався Даррен у віці лише двадцяти трьох років.

Але в сучасному світі потреба в тяжкій праці відпала. Акаунт у Твітері, сторінка на Фейсбуці і власний веб-сайт – ось і все, що було потрібно, аби розвинути популярність після першої появи на великому екрані. За допомогою пухнастої білої кішки, з якою він позував для більшості своїх селфі, демонструючи оголений торс, він швидко став предметом обожнювання, змушуючи нерівно битися серця як юних дівчат-натуралок, так і чоловіків нетрадиційної орієнтації.

Кішка на ім’я Ельза належала Дарреновій матері, яка розчісувала і пестила її. Ельза не мала симпатії до юнака, що постійно змушував її лежати в якій-небудь неприродній позі на своїх татуйованих грудях. Як наслідок, глибока подряпина на його шиї поклала край їхнім суто професійним стосункам і була винагороджена міцним копняком, після чого тварину довелося приспати. Утім, наступна трагічна фотографія у Твітері з гештеґом #Моліться-за-Ельзу здобула йому 2000 нових дописувачів за два дні, що стало йому достатньою компенсацією за невтішне горе місіс Лаурі.

В особистому житті він віддавав перевагу дівчатам, але тільки тим, які не лише відверто демонстрували свій потяг до нього, але й уміли виявляти належну вдячність за його увагу. Коли цей баланс порушувався, стосункам наставав кінець – правило, яким захоплювалась невеличка купка його приятелів, кожен з яких бажав би бути на його місці.

Його агент Барбара, розпізнавши в хлопцеві брак таланту і несхильність до клопіткої праці, вправно підшукувала йому ролі в кіно й на телебаченні, де недбала юнацька зарозумілість була саме тим інгредієнтом, якого вимагав сценарій. Ховати бездарність у всіх перед очима було характерною рисою його покоління, і Даррен оволодів нею, як ніхто.

Періодичних інтерв’ю для журналів чи поява в іпостасі гостя в розв’язних телевізійних шоу на цифрових каналах вистачало, аби підтримувати увагу до своєї персони й поповнювати банківський рахунок. Щоразу його подавали як простого лондонського хлопця, що всього досягнув самотужки і при цьому по сьогодні мешкав у батьківському домі й шанував маму з татом.

Та хоч це чудово спрацьовувало на вітчизняному ринку, серце Даррена краялося від журби. На жаль, величезний світ за межами Англії досі перебував у захваті від талановитих, тоді як Дарренова посередність залишала його за межею всесвітнього визнання. Той факт, що він не міг зібрати мільйон дописувачів у Твітері, щодня доводив його до сказу.

Даррен Лаурі не збирався одружитися з якою-небудь гламурною білявкою модельної зовнішності, яких зустрічав у клубах. Даррен збирався поєднати життя зі всесвітньо відомою зіркою, чия репутація примножить його славу і замаскує його вади. Але вечір церемонії вручення музичних нагород у Лондоні, де зірка американського репу першої величини принизила його, спитавши у свого охоронця: «Що це за один?», – глибоко запав йому в душу. І він вирішив, що потрібні негайні дії.

Ретельне дослідження історій успіху більш вдалих конкурентів спонукало його спробувати іншу стратегію. Преса полювала не за гарненькими здоровими юнаками, які вели спокійне життя, граючи невеличкі ролі в драмах. Групу акторів, комедійних артистів і музикантів, від яких ніколи не втомлювалася преса і чию думку воліли чути з будь-якого приводу, становили ті, хто публічно зізнавався в колись переможених ними слабкостях. Даррен вирішив, що час покласти край образу гарного лондонського парубка, аби врешті бути сприйнятим серйозно.

Це поклало початок фальшивій історії про приховане тяжке зловживання алкоголем і наркотиками. Історія була сфабрикована так, щоб мати можливість пожинати лаври свого одужання, виголошувати лицемірні проповіді і здобувати дедалі вищі позиції у світі зірок. Адже найуспішніші люди – завжди жертви, яким не забракло сміливості перемогти негаразди, що трапилися на життєвому шляху. Лише в небагатьох усесвітніх зірок узагалі були матері, а тим більше такі, що приносили їм суп і розкладали на покривалі випрасувані сорочки. Тож Даррен почав переписувати свою коротку біографію.

Грубо склепані вигадки Даррена про те, як він приховував своє саморуйнування від родини і друзів, жадібно поглиналися фанатами. За допомогою гриму, плям на одязі й тремтіння рук перед фотооб’єктивом він створював мальовничі ілюстрації свого життя у стані фізичного та емоційного розладу. Ефект був миттєвий та разючий. Схвалення, увага й нові дописувачі потяглися, наче металеві ошурки на магніт. Після того як він прийняв запрошення на серйозну аналітичну програму у випуск, присвячений наркотикам, і все пройшло навдивовижу добре (Даррен гатив кулаком по столу і називав другого заступника міністра «пихатим старим недоумком, якому байдуже до людських страждань»), він відчув, що готовий до наступного рівня.

Даррен ударився в політику. Новий рупор молодих і невдоволених, він приєднувався до демонстрацій, потрясав кулаком на знак солідарності перед посольством будь-якої країни, чия політика не подобалася молодшим за двадцять, і регулярно, у вигідному ракурсі потрапляв на камеру під час сутичок із поліціянтами в захисному спорядженні. І доки справа не викликала сумнівів з точки зору політкоректності й не вимагала глибшого аналізу, ніж розуміння, що «це погано», Даррен був перший в рядах праведників. Фотографії молодого, вродливого і почасти відомого чоловіка в контрасті з його менш привабливими, але більш розлюченими прибічниками були справжнім дарунком для преси й соціальних мереж.

Журнали правого спрямування почали писати зневажливі відгуки на його кривляння, і кількість його дописувачів зростала в геометричній прогресії з кожною ретельно спланованою інтелектуальною образою, кинутою на його адресу. Коли, з шестизначним авансом, надійшла пропозиція надрукувати книжку – політичну Біблію для молодих під робочою назвою «Постань проти лажі», яку брався написати від його імені письменник-лівак з «Ґардіан», Барбара була в екстазі. Як і Даррен.

Єдиною людиною, яка лишилася не надто задоволена всім цим, була його мати. Її серце розбило несподіване, до того ж публічне викриття, що її чарівний хлопчик таємно зазнавав такої страшенної муки, і навіть вона, жінка, яка обожнювала його і щодня видиралася по сходах нагору з тарілками запіканки й свого смачнющого супу з локшиною, – навіть вона була сліпа, як той заступник міністра, до мовчазної боротьби сина з його внутрішніми демонами. Як завжди, вона тримала ці почуття в собі й далі робила записи телепрограм з його участю і вирізала газетні статті. Життя тривало.

А тепер щодо відьом.

Так сталося, що одна з них працювала в ресторані в Примроуз-Гілл. Певний час вона вела тихе життя, подаючи добре вихованим відвідувачам нечувано дорогі рибні страви, і будь-яку гнівну суперечку через плутанину з бронюванням місць гамувала з осяйною усмішкою й мовчазною поступливістю, яка бачилася цілком щирою.

Якби ця відьма зустрілася з Дарреном до його перевтілення, його юнацька бравада здалася б їй чимось цілком нормальним і навіть чесним, адже, за великим рахунком, так і було. Відьма не звернула б уваги на те, як погано він поводиться зі своєю супутницею, як набридливо клацає пальцями, підзиваючи бармена, і як нечемно розмовляє зі знервованими офіціантками. Тоді він був лише самозакоханим актором у вічному пошуку захоплення, і таких скрізь було безліч – людей, які обдарували світ хіба лиш тим, що завдали мінімальної шкоди. Немає особливої небезпеки в тому, щоб обслуговувати такого пересічного клієнта.

Але цей новий Даррен устиг змінитися. Він майже бездоганно тримався на публіці. Якщо незнайомці називали його приятелем і тиснули руку, він у відповідь дружньо плескав їх по плечах. Він терпляче та з усмішкою позував із будь-яким любителем селфі у найбезглуздіших позах. Він брав рекламні листівки й викидав лише, коли їхній розповсюджувач зникав з очей. І переможно здіймав кулак, вітаючи водіїв, що радісно сигналили, упізнавши його на вулиці.

Цей вечір нічим не відрізнявся від інших. Пройшовшись килимовою доріжкою під схвальні вигуки зусібіч, він і його приятелі, Салта і Ґас, розпашілі після двогодинної випивки в барі за три будинки звідси, де подавали коктейлі в банках з-під варення, поштовхом відчинили двері в «Le Poisson Qui Boit»[155] і стали вимагати столик на трьох.

Ще задовго до того, як двері відчинилися, відьма відчула небезпеку. Вона гадала, під яким приводом можна відпроситися із сьогоднішньої зміни та піти додому, до своєї теплої квартири з кішкою, замість того щоб удаватись до виснажливого, навіть убивчого застосування виправної магії.

Але було вже пізно. Трійцю посадили за столиком біля вікна, попередньо зарезервованим, але тепер люб’язно звільненим заради зіркових гостей – і, звісно, відьма вже наперед бачила, як розгортатимуться події.

Вона намагалася триматися осторонь, подбавши, щоб їх обслуговувала Джанін, гарненька новозеландка, яка значно частіше працювала зі знаменитостями і була милою й чарівною з усіма, незалежно від їхнього статусу. Коли вибухнув очікуваний скандал після прибуття гостей, що резервували той столик, відьма залишилась на кухні. І трималася осторонь, пораючись за барною стійкою, коли Ґас почав чіплятися до Джанін, вимагаючи номер телефону, і дуже розійшовся, отримавши бездоганно чемну відмову.

Але вона вже знала, що доведеться бути присутньою під час інциденту. Тож, видихнувши повітря із запахом локриці, вона повільно попрямувала до трійці молодиків, витираючи задовгі, але чисті нігті білим рушником, заткнутим за пасок її фартуха.

Дві дівчини, увзявшись за руки, тупцяли під вікном і сміялися. Даррен уже звик, що, побачивши його, деякі перехожі застигають на місці й починають витріщатися. Тож він просто посміхнувся і мляво змахнув рукою, не відриваючись від свого келиха, – від чого юні фанатки так і застрибали в захваті.

Дівчата ввійшли до ресторану. У «Le Poisson Qui Boit» існувала усталена процедура запобігання сутичкам із фанатами, тож Сіґґі, менеджер на сьогоднішній зміні, виступив уперед і з усмішкою привітався з дівчатами, водночас здіймаючи руку, що всесвітньою мовою жестів означає «стояти». Дружки Даррена загиготіли, штовхаючи одне одного ліктем, тоді як Даррен похитав головою, дивлячись на дівчат, що підстрибували, показували на нього пальцями і вигукували благання поверх підведеної руки. Потім, зробивши глибокий ковток вина, Даррен відставив келих і жестом вельможної персони дозволив дівчатам підійти.

– Усе гаразд, приятелю. Нехай привітаються.

Сіґґі ледь помітно скривився і опустив руку, пропускаючи повз себе дівчат.

– Інші гості будуть дуже вдячні вам, юні леді, якщо ви не заберете багато часу, дякую, – тихо промовив він, відступаючи.

– О Господи! О Господи! – заверещали дівчата. Даррен простягнув руку.

– Як ся маєте? Чудово, га?

Дівчата лише заверещали голосніше, підстрибуючи одна перед одною.

Настав час для появи відьми. Вона саме витирала сусідній столик. Вища з дівчат схопила її за лікоть і тицьнула їй в руки телефон.

– Знімете нас? Усіх разом.

Відьма кивнула і підняла однією рукою телефон, другою показуючи молодим людям тісніше зібратися докупи.

Вона зробила кілька фотографій – «на щастя», як її просили. А потім повернула телефон.

Щойно пристрій потрапив до рук дівчат, уся їхня увага перемістилася зі справжнього Даррена і його друзів на їхнє цифрове зображення в телефоні.

– О Боже, та ти просто чума! – верещала власниця телефону.

– А-а-а! – вторувала її приятелька.

Даррен починав дратуватися.

– Якщо ви зараз постите це… адже ж так? Не пишіть, де ми, бо я тут просто розслабляюся. Гаразд?

Вочевидь, така ідея поки що не спадала дівчатам на думку, адже викликала нову бурю захвату.

– А-а-а! Напиши це в Твітері, Мейсі! Давай!

Відьма розправила плечі.

«Починається», – подумала вона. І скинула поглядом на ресторан, де їй так подобалося. Тут вона подружилася з гідними людьми, працювала сумлінно й добре. Лише двічі вона вдавалася до магії, і обидва рази – за винагороду, що певним чином компенсувало подальший шоковий стан і виснаження. Але після моральної корекції на відновлення підуть місяці. І це аж ніяк не назвати щастям.

Нижча з дівчат кинула погляд на Даррена і його друзів і тицьнула в його бік пальцем. Відьма набрала в легені повітря й розправила фартуха.

– Як ти кажеш, хто він?

Даррен відірвав погляд від келиха і витер губи тильним боком долоні.

Інша дівчина знизала плечима.

– Хто його зна. Його ж показували по телеку, хіба ні? – Вона обернулася до столу. – Гей. Нагадай, як тебе звуть?

Ґас подивився на Даррена. Салта подивився на Ґаса. Даррен подивився на дівчину, глибоко вдихнув через ніздрі і підвівся. Вийшов з-за столу і простягнув руку, вимагаючи телефон. Здивовано кліпнувши на нього очима, дівчина віддала пристрій.

Він поклав телефон на долоню і глянув на нього так, наче це була найогидніша річ, яку він будь-коли бачив.

– Отже, ви приходите сюди, так? Зчиняєте галас навколо мене й моїх друзів, заважаєте нам їсти. І вам бракує бісової поваги хоча б знати, з ким ви, в біса, маєте справу? Так? Я правильно зрозумів?

Вища з дівчат завелася, мов ужалена, – вона була напідпитку:

– Та пішов ти! Подумаєш – по телеку показали. Чи в кіно, чи ще десь. За кого ти себе маєш? Віддай їй назад телефон, козел.

Даррен кілька разів кивнув, підкидаючи в руці телефон.

– Еге. Жодних проблем.

Даррен розвернувся до барної стійки поряд із собою і щосили тріснув телефоном об край мармурової стільниці, так що той розлетівся, мов яєчна шкаралупа. Уламки пластику, скла й металу розсипалися по підлозі, один із них порізав Даррену руку, але він, не зупиняючись, ударив пристроєм ще раз.

Дівчата заволали в унісон і ринулися на нього, але Сіґґі разом із барменом зупинив їх.

В очах Даррена палала дика радість. Він нахилився, підібрав з-поміж уламків крихітну SIM-карту і затиснув її великим і вказівним пальцями.

– Не знаєте, хто я, в дідька, такий, еге ж? Тепер ви мене точно не забудете.

Поклавши SIM-картку на язик, немов облатку на причасті, він повільно втягнув її до рота і проковтнув. Потім сів назад до столу і запив ковтком вина.

– Я телефоную копам! – заверещала власниця розбитого телефону. – Тобі, падло, кінець! Лайно ти смердюче!

Даррен розсміявся.

– Я надішлю її тобі назад, коли вийде.

Перелякані відвідувачі витягували шиї, деякі підвелися зі своїх місць, тоді як працівники прибирали безлад, водночас заспокоюючи, перепрошуючи і втихомирюючи присутніх.

Дівчина осіла на підлогу, безпорадно намагаючись зібрати рештки телефона і голосно ридаючи, доки Сіґґі з барменом не підняли її й не повели обох до виходу.

– Я звернуся в газети! – крикнула одна з дівчат, коли їх виводили на вулицю для розмови з менеджером.

Ґас захихотів і підвів руку, щоб дати йому п’ять, але цей жест був сприйнятий без особливої радості. Його друг різко видихнув крізь роздуті ніздрі, досі намагаючись приховати лють під маскою буденної зневаги.

Відьма глянула на Сіґґі крізь вікно і жестом показала йому, що владнає ситуацію. Той кивнув у відповідь, і відьма відійшла до Дарренового столика, підсунула стільця і сіла.

– А тобі чого? – визвірився Даррен на незвану гостю.

– Це було жорстоко, – тихим, але металевим голосом промовила відьма.

Ґас і Салта здивовано витріщилися на неї. Глузливі посмішки при словах чужинки так і застигли в них на обличчях. Слова образ, жорстокі кпини ніби висіли в повітрі, але жоден не міг вимовити їх. Вони сиділи в цілковитій тиші.

Даррен поглянув на друзів, помітивши їхню незвичну поведінку, і зробив ще один ковток.

– То й що?

– І як ти збираєшся розплачуватися за таку жорстокість?

– Що? – хмикнув він і озирнувся на друзів, шукаючи підтримки, але не зустрів її.

Відьма чекала. Даррен відпив іще трохи вина. Його рука починала тремтіти. Крапля крові з порізу впала на білу лляну скатертину.

– То був лише клятий телефон. Безголова сучка, – він глянув на краплю крові й приклав поріз до губ, як ображена дитина. – Купить собі новий.

Відьма кинула погляд крізь вікно, де дівчину, всю в сльозах, утішала подруга і намагався заспокоїти Сіґґі. Під’їхало таксі – поза сумнівом, за рахунок ресторану, і дівчину повели до нього. Відьма знов обернулася до Даррена і вже не зводила з нього погляду.

– У тому телефоні були фотографії, на яких вона з матір’ю. Вони лише нещодавно возз’єдналися. За дев’ять днів її мати помре. Вона більше ніколи її не побачить.

Очі Даррена звузилися.

– Що ти мелеш?

Він озирнувся на двох мовчазних друзів, відчайдушно шукаючи підтримки. Нестерпно бажаючи почути жарт, сміх чи глузливе фиркання. Але нічого не сталося. Він переключив увагу на кам’яне безпристрасне обличчя відьми.

– То ти хочеш, щоб я сплатив за клятий телефон? Так? Гаразд. Я сплачу. Надішлеш мені рахунок, зрозуміло?

Відьма так само не моргаючи дивилась на нього.

– Дівчинка, з якої ти вирішив познущатися, має за плечима душевну хворобу. Якщо вона звернеться до преси, як збирається, то їй заплатять п’ятсот фунтів, зроблять фотографію, на якій вона матиме непереконливо сумний вигляд, і розмістять поряд із твоєю, де ти будеш красунчиком. А читачі в коментарях на веб-сторінці газети й у соціальних мережах обізвуть її жирною, потворною брехухою, яка шукає уваги.

Даррен розгублено й занепокоєно озирнувся на своїх двох приятелів. Вони ж не зводили очей з відьми. У Ґуса навіть щелепа трохи відвисла.

– Вона повіситься у своїй спальні. Її тіло провисить два дні, перш ніж її знайдуть.

Даррен знову хмикнув.

– Відвали, недоумкувата. – Він виразно постукав пальцем по своєму вродливому чолу.

Відьма здавалася втомленою. Її обличчя заливала мертвотна блідість. Вона відчувала, як на її до того молодому і бездоганному обличчі починають з’являтися перші зморшки. Наче свербіж. Із часом це мине. Але так відбувається старіння. І це те, чого кожна відьма нестерпно бажає уникнути. Безболісно це не минає.

– Тобі доведеться заплатити.

– Я щойно так і сказав, трясця тобі! Хіба ні?

Він знову почав смоктати порізану руку.

– Тож просто забудь про це. Зрозуміло?

Відьма схилила голову. Зовсім тваринний жест – наче вовк, що винюхує здобич. Вона дивилася на Даррена непорушним поглядом убивчо спокійної хижачки, гіпнотизуючи жертву й готуючись до стрибка. Повисла пауза, а тоді вона глибоко зітхнула і кивнула.

– Хай буде так.

Похнюпивши голову, Даррен занепокоєно глянув на неї з-під насуплених брів. А вона поклала розкриті долоні на стіл, і вигляд її довгих, м’яко загнутих нігтів ще більше стривожив Даррена. Його не покидало враження, ніби ці нігті відрощені зовсім не для краси.

Відьма помовчала, потім зробила глибокий вдих, перш ніж заговорити знову.

– Ти підлягаєш забуттю.

Відьма звелася на рівні, м’яко підсунула стілець під стіл, відійшла до дверей кухні, поштовхом відчинила її й зникла.

Деякий час Даррен кліпав очима, відчуваючи легкість у голові. Його друзі мовчки дивилися у свої келихи на столі, наче депресивні хворі в приймальні лікаря. Він витримав паузу, чекаючи, що вони заговорять, вибухнуть хриплим сміхом, а коли нічого цього не сталося, відкинувся на стільці й махнув рукою вслід відьмі.

– Та невже? Побачимо, як це в тебе вийде! Побачимо, кому з нас двох знайдуть столик у «Волслі» без попереднього замовлення, еге ж? – пирхнув він, але його приятелі й надалі зберігали мовчанку. – Повний капець. Бігають тут із тацями й гадають, що вони кращі за Даррена Лаурі. Мені треба відлити. – Він відштовхнув стільця і звівся на ноги – дещо незграбніше, ніж йому хотілося.

Туалети в «Le Poisson Qui Boit» були оздоблені в мінімалістичному стилі. Коли увійшов Даррен, лише один відвідувач із насолодою справляв малу потребу в один із невеликих квадратних отворів у шиферно-сірій панелі, що слугували пісуарами.

Чоловік смикнув підборіддям у характерному кивку, яким традиційно вітають новоприбулих у туалеті, і далі робив своє.

Даррен розстібнув джинси і став мочитися. Чоловік відвів очі, потім знову кинув на нього погляд, злегка стрепенувшись, ніби щойно його побачив. Знову кивнув, так само вітаючись, застібнув штани й вийшов.

Здивований, Даррен подивився йому вслід, потім упорався зі своїми справами й підійшов до раковини, щоб вимити руки. Дзеркало над раковиною запевнило його, що він усе ще красень, і події вечора разом відійшли на задній план, коли він почав повертати голову перед дзеркалом, шукаючи найкращий ракурс для своїх вилиць. Він провів іще деякий час, загладжуючи назад свої кучері й потираючи щелепу, а потім штовхнув перед собою двері до зали.

Ґас і Салта пішли. Стіл був порожній і навіть прибраний. Даррен окинув поглядом залу в пошуках друзів. Він гадав, що вони біля бару, але там їх не було. Це здавалося геть неправильним. Люди не полишали Даррена. Він, лише він давав зрозуміти, коли вечірку скінчено, – а він явно нічого такого не казав. У нього в планах було поїхати до клубу, аби трошки відійти від неприємних вражень цього вечора. Але зараз скидалося на те, що його просто кинули. Розлючений, він повернувся за столик і важко опустився на сидіння.

Підійшов Сіґґі.

– Вітаю. Боюся, цей столик зайнятий. Ви резервували місце на сьогодні? Чи, може, ви на когось чекаєте?

– Що? Якого ще хріна?

Обличчя Сіґґі напружилося.

– Я змушений попросити вас пересісти до бару. Будь ласка, сер. Цей столик зарезервований.

– Знущаєшся? Де мій келих?

Сіґґі із засторогою роздивився Даррена і, вирішивши, що в будь-якій неприємній справі краще мати компанію, обернувся, щоб покликати офіціанта.

Він скинув погляд на залу, шукаючи помічника, і раптом сталася цікава річ: він наче втратив інтерес і повернувся на свій піст біля парадного входу й почав дивитися на екран комп’ютера.

Даррен чекав продовження суперечки і був спантеличений тим, що ніхто до нього не підходив. Менеджер ресторану, цілком задоволений собою, приймав телефонні дзвінки і шукав пáльта в гардеробі – так, ніби нічого й не сталося. З нього було досить. Злість від того, що його позбавили його почту, розгорялася, наче полум’я.

Він підвівся й підійшов до барної стійки.

– Сер. Чим можу вам прислужитися? – спитав привітний молодий чоловік.

– Мій рахунок було сплачено?

– Який саме рахунок?

– Столик біля вікна.

Молодий чоловік озирнувся.

– Я не впевнений. Зачекайте, я зараз перевірю.

Він рушив до каси, а тоді зупинився на півдорозі. Його обличчя миттєво набуло збентеженого вигляду, з яким він повернувся до барної стійки, нахилився і став по одній витирати склянки.

– Агов, – плюнув Даррен.

Чоловік випростався.

– Чим можу вам прислужитися?

Щоки Даррена спалахнули від гніву.

– Відповісти на моє чортове питання. Ось чим ти можеш прислужитися.

Бармен наїжачився:

– Пробачте. Я не знаю, що ви маєте на увазі.

Даррен перехилився через стійку і заговорив так, ніби перед ним був хтось старий або тугий на вухо:

– Мій… клятий… рахунок.

– Одну хвилину, сер, – сказав бармен і обернувся. Але, щойно обернувшись, він кинув погляд на столики й, замість того щоб іти до каси, повернувся до барної стійки, щоб і далі протирати склянки.

Даррен схопив його за руку.

– Ти що, в біса, оглух? У чому справа, ти?

Бармен був приголомшений.

– Вибачте, сер. Чим я можу вам прислужитися?

Даррен відчув, як пришвидшується пульс. Він виставив перед собою руки, немов людина, що потрапила в полон.

– Гаразд, приятелю. Я вшиваюся звідси. Зрозуміло? Я пішов.

Бармен розгублено дивився на нього, і Даррен демонстративно промарширував повз Сіґґі й вийшов на вулицю. Ніхто за ним не рушив.

Принаймні було зрозуміло, що перш ніж кинути його, хлопці сплатили рахунок. Це було хоч щось. Вони й досі по вуха в лайні, але це було щось. Він вийняв телефон і надіслав кожному текстове повідомлення:

ТИ ДЛЯ МЕНЕ ПОМЕР

Тепер уже вони усвідомлять усю глибину їхньої провини. Може, їм знадобляться тижні, щоб заново здобути його прихильність, а між тим знайдеться ціла черга охочих на їхні місця.

Він чекав, що зараз телефон почне гудіти, приймаючи повідомлення з вибаченнями. Але той мовчав. Він підозріло потицяв кнопки. Жодного SMS. Жодного електронного листа. Жодного повідомлення в чаті. Узагалі нічого. Він вилаявся на інтернет-зв’язок, що вочевидь зник, хоча телефон показував наявність повного сигналу. А потім підняв комір і рушив додому.

Деякий час він ішов, доки не побачив заспокійливий помаранчевий вогник таксі. Даррен підвів руку, і таксі загальмувало. Водій опустив вікно і подивився на нього.

– Куди, приятелю?

– Шефердз-Буш.

Водій кивнув, відвернувся, і віконне скло почало підійматися знову. Даррен сунув руку до кишені, аби впевнитись, що телефон і досі там, та коли він потягнувся до дверей, таксі несподівано рвонуло з місця.

– Гей, ти! – загорлав він. – Козел! – безсило крикнув Даррен услід машині.

Прогулянка на п’ять із половиною миль до батьківського дому не обійшлася без пригод. Ще три спроби спіймати таксі завершились приблизно тією ж невдачею, і, коли о пів на другу ночі його ключ повернувся в замку, він був так само виснажений, як і розлючений.

Він пройшов прямісінько до своєї кімнати і ліг у ліжко. Годі було й намагатися надати хоч якийсь сенс подіям цього безглуздого вечора. Спочатку треба було виспатися, а вранці буде видно. Він узяв ноутбук і розкрив його, аби традиційно побажати на добраніч усім прихильникам.

Даррен набрав свій акаунт у Твітері. Якщо досі він був сердитий, то тепер просто оскаженів. Щось було не так з інтернетом. Його акаунт із разючою цифрою в 492 тисячі дописувачів зараз показував нуль. Він розлючено відкрив кілька додаткових вікон, але нічого не змінювалося. Його акаунт на Фейсбуці доповідав про нуль друзів і цілковиту відсутність повідомлень. Зрозуміло було: хтось хакнув його.

Хлопець захряснув ноутбук і вилаявся. Розбереться із цим уранці. Він не звик ходити пішки, і тепер усе його тіло ломило.

Даррен Лаурі вирішив, що слід залишити позаду цей день, сповнений незгод. Він підбив подушки й заснув, не роздягаючись, під заспокійливий, добре знайомий шум нічного міста, під віддалене виття сирен, гамір вулиць і шурхотіння проїжджих автівок.

Коли сонце, пробившись крізь тонкі фіранки, розбудило його, мати вже пішла на роботу, а батько спав і голосно хропів: він усю ніч читав «Таймз: перегони», дивлячись на екрани камер спостереження у себе на складі.

Даррен прийняв душ, перевдягнувся, спустився вниз, щоб зробити собі міцної кави, а тоді знову розкрив ноутбук. Усе було, як учора.

Яка мерзота вломилася в його акаунти в соцмережах і навіщо? Може, то були ті дівки. Точно. Помста за зіпсутий телефон. Може, ця історія вже дійшла до газет. Він набрав у «Ґуґлі» своє ім’я.

Даррен відчув, як кров збігає з лиця.

ЗА ВАШИМ ПОШУКОМ – «ДАРРЕН ЛАУРІ» – НЕ ЗНАЙДЕНО ЖОДНОГО ДОКУМЕНТА.

Якому суперхакеру до снаги таке зробити? Він швидко перейшов до панелі «Улюблене» і до своєї сторінки на Вікіпедії.

СТОРІНКИ «ДАРРЕН ЛАУРІ» НЕ ІСНУЄ. ВИ МОЖЕТЕ ПОДАТИ ЗАПИТ НА ЇЇ СТВОРЕННЯ.

Отже, справа в ноутбуці. Мала бути в ньому. Він поквапився до комп’ютера на столі в їдальні, яким його мати й батько користувалися, щоб купувати всіляку мішуру на eBay або спілкуватися з африканськими родичами, які постійно надсилали нудні фотографії людей із немовлятами на руках на фоні запилюжених будинків. Результат виявився той самий.

Вай-фай. Може, річ у цьому?

Даррен починав панікувати. Втручання в дію широкосмугової мережі – це точно справа, якою має займатись поліція. Він намацав телефон і зателефонував Барбарі.

У відділі реєстрації підняла слухавку Кензі.

– «Крамниця талантів», – відповіла вона, розтягуючи слова в характерній манері «золотої молоді».

– Кензі. Це Даррен. Дай-но мені Барбару.

– О, привіт, Даррене. Як провів вихідні?

– Слухай, я не маю часу на балачки. Просто поклич її, гаразд?

– О-о, які ми нетерплячі, – розсміялася вона. – Повиси трохи, любий, зараз її пошукаю.

Даррен залишився чекати, слухаючи в телефоні пісеньку Джонні Кеша.[156] Потім зачекав іще трохи. А потім ще. І коли вже збирався покласти слухавку і перетелефонувати, він знов почув голос Кензі.

– «Крамниця талантів».

– Господи Ісусе, я ж казав, вона мені терміново потрібна!

Голос Кензі напружився.

– Пробачте. Назвіть себе, будь ласка.

– От лайно. Це Даррен.

Її голос трохи пом’якшився і знов набув «мажорного» відтінку.

– О, привіт, Даррене. Як провів вихідні?

Даррен глибоко вдихнув.

– Барбару поклич.

– Ай-ай-ай. Стежте за манерами, містере Лаурі. Залишайтеся на зв’язку.

Знову заграв Джонні Кеш. Даррен стиснув телефон так, що аж кісточки побіліли. Джонні вже вдруге заливався про те, як пристрелив чоловіка в «Рено», аби лиш бачити, як той помиратиме. Нарешті повернулася Кензі.

– «Крамниця талантів».

Даррен обірвав зв’язок і вп’явся очима в телефон. Витер краплю поту з верхньої губи.

Наступні півгодини були вкрай невдалими. Даррен створював один Твітер-акаунт за одним, і щоразу той не розпізнавав його, коли Даррен намагався увійти. Він зателефонував у службу таксі й замовив машину. Він зробив так разів із сім, перш ніж збагнув, що вони просто приймають його замовлення і нічого потім не роблять.

Коли кроком, коли бігом він дістався до Сохо. Це забрало понад годину. Жоден не зупинив його на вулиці, щоб дати йому «п’ять». Машини не сигналили. Ніхто не хотів сфотографуватися з ним цієї погідної середи.

Коли нарешті Даррен вломився в офіс «Крамниці талантів», він був уже весь спітнілий і задихався.

Кензі розмовляла по телефону, але змахом руки привіталася з ним, пославши поцілунок здаля. Він пройшов повз неї та поштовхом відчинив двері в кабінет Барбари. Та була з клієнтом, худим блідим комедіантом із півночі країни, який ніколи не здавався Даррену смішним і чия популярність завжди доводила його до сказу.

Барбара підвелася.

– Даррене? У мене зустріч, серденько. Кензі хіба не казала?

Комедіант простягнув долоню.

– Гей, приятелю. Як ся маєш?

Даррен не звернув на нього уваги.

– Треба поговорити, Бабс. Просто зараз.

Якусь мить Барбара і блідий комедіант здивовано дивилися на нього, потім розгублено перезирнулися. Потім Барбара поглянула на нього, так само, як і вперше.

– Даррене? Що ти тут робиш?

Комедіант звів на нього очі.

– Даррене! Як справи, чуваче?

Даррен у розпачі запустив руки у свої темні кучері.

– Я… я… тут! – загорлав він.

Вони із жахом уп’ялися в нього очима. Барбара заспокійливо підвела руку, намагаючись угамувати молодого актора.

– Гаразд, Даррене. Ми бачимо, що ти тут. Лише заспокойся. – Не зводячи з нього очей, вона стала викликати Кензі по внутрішньому зв’язку.

Комедіант піднявся і ступив до нього крок із розкритими обіймами, ніби надумав утішити. Даррен позадкував.

Мабуть, Кензі відповіла, адже Барбара повернулася до нього спиною і стала тихо розмовляти по телефону. Комедіант озирнувся на неї.

Барбара здивовано глянула на телефон і промовила:

– Пробач. Забула, що хотіла сказати. – І поклала слухавку. А тоді звела очі на Даррена.

– Даррене! А ти що тут робиш? У мене зустріч.

Комедіант крутнувся на місці.

– Гей, Даррене! Радий бачити тебе, друже!

Даррен кинувся тікати. Він біг, біг і все ніяк не міг зупинитися.

Нарешті, впавши на лаву, він обхопив голову руками і схлипнув. Може, так почуваєшся, коли втрачаєш розум? Мало бути якесь пояснення. Він випростався, витер носа краєм рукава і вирішив, що треба діяти.

Просто на нього йшов юнак в навушниках. Його віку. Даррен підвівся і гукнув його. Хлопець зупинився і вийняв один навушник.

– Ти знаєш мене, друже?

Хлопець кілька разів змахнув пальцем.

– Так. Так! Ти ж Даррен, правильно? З…

– Так-так. Гаразд. Глянь-но туди. – Даррен показав йому за спину.

Хлопець озирнувся, потім глянув на нього знову і здивувався, побачивши когось просто перед собою.

– Пробач, чуваче. – На його обличчі проступило впізнання. – Ти часом не?…

Даррен кинувся тікати знову, цього разу в напрямку Примроуз-Гілл.

Крізь вікно «Le Poisson Quit Boit» було видно повну залу людей, здебільшого ділових, що насолоджувалися обідом за рахунок своїх компаній. Задиханий, спітнілий і блідий, Даррен штовхнув перед собою двері та ввійшов.

На шляху від парадного входу до кухні його гукнули лише тричі, і щоразу про нього миттєво забували, ледь озирнувшись у пошуках допомоги проти розхристаного прибульця.

Підліток, що прислуговував на кухні, упізнав його миттєво і, як годиться, одразу впав у шалений захват – ще б пак, такий блискучий, відомий гість посеред буденного пекла їхньої кухні! Щоправда, хлопчакові доводилось нагадувати про свою присутність постійно, щойно той обертався покликати колег. Але щоразу, зустрівшись поглядом із Дарреном, він знову впадав у захват – аж доки злющий Даррен не обхопив голову хлопця руками і не випитав у нього все, що хотів знати.

Тільки-но хлопець вимовив адресу, за кілька миль звідти, у крихітній кімнатці в Кемдені прокинулася зі сну чорна кішка, зашипіла, вигнула спину і скочила на коліна господині, шукаючи заспокійливого дотику її довгих пальців.

Ослаблена і втомлена, відьма зітхнула і відкинула голову на спинку крісла. Отже, виправлення ще тривало. Тоді не дивно, що вона й досі почувалась такою втомленою. Вона вже бачила, що чекає попереду, і розуміла, що це її останнє чаклунство. І їй було сумно. Що ж, принаймні вона прожила тихе й розважливе життя тривалістю майже в три тисячі років.

Відьма не в змозі наблизити свій кінець. На відміну від людства, серед якого вона жила, вона не здатна була заподіяти собі смерті, та все ж навчилася в нього бути обережною і приймати свою долю як є.

Вона із сумом глянула на наплічник біля дверей, зібраний в пориві оптимізму, а тоді підвелася на ослаблених ногах і повільним, обережним кроком вийшла на кухню, щоб відкрити останню баночку вишукано смачної котячої їжі для своєї прекрасної вірної супутниці, однієї з небагатьох друзів, яких вона мала в цьому світі.

Даррену не довелося шукати потрібну квартиру серед хаотичної плутанини металевих табличок і дзвінків. Перш ніж він почав роздивлятися імена на табличках, відьма вже зійшла сходами вниз і відчинила двері йому назустріч.

Якась жінка з дитиною у візочку перейшла на інший бік вулиці, налякана виглядом юнака з божевільними очима і кухарським ножем у руці. Але заспокоїлася, щойно витягла з кишені мобільний, аби викликати поліцію, і з подивом зрозуміла, що не знає, куди зібралася телефонувати.

– Нам краще прогулятися, – промовила відьма. І показала вздовж дороги. – Он там є парк.

Тієї миті її тіло було дуже слабким. Та все ж їй вистачило сил дошкандибати до паркових воріт і далі, вглиб широкої алеї. Кілька целофанових пакетів зачепилися за гілля дерев і тріпотіли на вітру, наче молитовні прапорці.

Часом позаду неї, а часом попереду, спиною вперед, нетерпляче пританцьовував Даррен. Він розлючено твердив, що саме він з нею зробить і як вона пошкодує – аж доки обоє не наблизилися до паркової лави. Відьма важко присіла.

Даррен стояв перед нею, широко розставивши ноги і гнівно дихаючи. Його очі були вибалушені, а рука досі стискала широкий ніж, украдений з ресторанної кухні.

Відьма витримала його погляд і схилила голову набік. Ці привабливі юні очі, що раптом здалися дуже старими, миттєво вгамували Даррена, і він позадкував на крок, припинивши сипати погрозами, але й не випускаючи зброї з рук.

– Чого ти хочеш? – тихо спитала вона.

– Припини це. Це чортове прокляття. Хай би яка це була хрінь – зніми її.

– Це неможливо. Справу зроблено.

– Я тебе змушу. Змушу! Присягаюся, я приріжу тебе! – Він змахнув ножем.

Відьма знову скинула голову і звузила свої прадавні очі.

– Хіба ти не можеш жити так, як тепер?

Даррен витер губу тильним боком долоні.

– Жити? Ти називаєш це життям? Жоден навіть не знає про моє існування.

Відьма замислилася на мить, і примарна усмішка заграла на її губах, що ледь помітно взялися зморшками.

– Отже, ти цілком вільний?

Даррен хмикнув, озирнувся і знову глянув на неї.

– Вільний, кажеш? Вільний робити що?

– Усе, що забажаєш. Без будь-якого втручання. Без перешкод. Без суду чи інших наслідків, – вона нахилилася вперед. – Хіба не це є основною метою кожного, хто шукає слави й могутності?

Очі Даррена сповнилися сумішшю ненависті та страху. Він підступив ближче і звів ножа.

– Ти що, в біса, знущаєшся? Як можна бути знаменитим, коли ніхто мене не пам’ятає?

Відьма лише дивилася на нього.

Даррен уже майже ридав. У нього вихопився тонкий стогін, що обірвався схлипом.

– Я серйозно. Що мені зробити, щоб зняти це прокляття? Га? Що мені зробити? Ти хочеш, щоб я вибачився? Так?

Відьма покачала головою.

– Вибачення без щирості нічого не варте. До того ж я не маю ні можливості, ні влади пробачати.

Його дихання зробилося важким.

«Ось воно, – подумала відьма. – Час настав».

Вона підвелася.

– Ти несправжня. Усе це лайно – не по-справжньому. Я Даррен Лаурі. Ніхто не жартуватиме з Дарреном Лаурі! – він оскаженіло затряс головою, і тієї ж миті його рука зметнулася догори. Він ридав, не приховуючи, і вже не говорив, а завивав від розпачу. – Хто ти взагалі така, мерзото? Клята тварюка, шмат лайна! Я щойно тебе вигадав! Так, саме так! Ти навіть не справжня! Я це доведу!

Очі, що бачили так багато за життя, глянули в небо, а тоді закрилися – востаннє.

Даррен усе ще стискав закривавлений ніж, коли спокійною ходою вийшов крізь паркові ворота на центральну вулицю. Цієї миті він мав по-справжньому моторошний вигляд – обличчя, одяг і руки до ліктів вимазані свіжою кров’ю, очі блимають з-під висохлого кривавого шару, наче з-під маски.

Зупинялися машини, скрикували жінки. Скрізь злітали вгору мобільні телефони, знімаючи страхітливу фігуру, що непевним кроком простувала вулицею. Навколо збиралося дедалі більше цікавих. Даррен випустив ножа з руки, витер кров з очей і ошелешеним поглядом став вдивлятися в обличчя перед собою.

Слова відьми досі дзвеніли в його вухах. Вона не могла зняти своє підлотне прокляття. Вона заслуговувала на смерть, ця тварюка. Така ж квола, як і огидна. Якщо вона все ж таки була справжньою, то світ став кращим без неї.

Але байдуже. Він був вільний. Ця юрба забуде про нього, щойно розбіжиться хто куди. Він житиме серед них, невидимий, могутній, здатний чинити, як йому заманеться, і ніхто ніколи не завадить йому робити, що він хоче. Ніколи.

Він глянув на гарненьку юну дівчину, що затуляла рота руками від жаху.

«Я міг би трахнути тебе, – думав він. – Просто тут і зараз, у будь-який спосіб, а потім ти б усе забула».

Він подивився на накачаного здорованя, що волав по телефону.

«Я міг би вбити тебе, – думав він. – Так само, як оту потвору в парку. І навіть якби ви всі дивилися, якби на власні очі бачили, як я вбиваю серед білого дня, ви б забули. Ви б усе забули».

Він засміявся. Він упав на коліна, міцно обхопивши руками голову. За мить усі вони підуть, уся ця зграя ідіотів, що оточила його звідусіль, а тоді він вирішить, що робити далі. Він зуміє скористатися цією силою, як умів користатися всім, що життя коли-небудь пропонувало Даррену Лаурі.

Він і далі сміявся, і навіть коли опинився розпростертим на землі, коли на нього надягали наручники, уперши коліно йому між лопаток, коли в його вухах лунали грубі накази поліціянтів, його маніакальна радість тривала.

Минуло вже майже чотири місяці призначеного судом лікування в закритому психіатричному закладі, коли лікар Даррена нарешті здійснив справжній прорив.

Світ швидко оговтався від коротких заголовків про звіряче вбивство колишнім наркозалежним актором бездомної пенсіонерки – припустімо, родом зі Східної Європи, чиє тіло було настільки спотворено, що встановити особу виявилося неможливим.

Ім’я Даррена рідко згадувалося, якщо згадувалося взагалі, і блідий комедіант із півночі став новим політичним кумиром молоді після того, що утнув на церемонії вручення телевізійних нагород, оголившись перед спонсорами і продемонструвавши їм антикапіталістичне гасло, написане фломастером на геніталіях.

Сторінку Даррена у Вікіпедії було відновлено й одразу ж закрито після шквалу образ, що постійно з’являлися після кожного редагування. Він також мав кілька сотень дописувачів у Твітері, але жодного, хто своїми розмовами викликав бажання зустрітися особисто.

Але тепер, після кількох місяців інтенсивної праці з одним із найскладніших на його пам’яті пацієнтів із маревним розладом, доктор Бернард П. Бассет досягнув моменту істини.

Щоправда, лише за кілька хвилин від початку цього вирішального сеансу психіатр був змушений терміново викликати на допомогу охоронців, коли Даррен нарешті визнав – цілком і повністю, до кінця – що, вбивши «відьму», він успішно зняв із себе «прокляття». Насправді, його аж ніяк не забули. Але якщо тепер і згадуватимуть, то лише за його нелюдський учинок, його безумство, його моральне падіння.

Коли пацієнта, що горлав в істериці, вивели, лікар підняв з підлоги розбиті окуляри і обвів поглядом те, що залишилось від його кабінету після Дарренового нападу люті. Та навіть збираючи по кімнаті пошматовані книжки, що валялися скрізь, розламані стільці та зірвані жалюзі, лікар і далі посміхався до себе.

Це був найвизначніший випадок, і робота, яку він зараз писав, мала прославити його ім’я на весь світ. Нарешті настав той момент, коли доктор Бернард П. Бассет отримає визнання і схвалення за роки невтомної праці. Цього разу він подбає про те, щоб честь відкриття належала саме йому, а не комусь іншому.

Він знищить працю молодшого колеги на цю ж саму тему, покаже тому, наскільки нікчемна його Стернбекська премія за монографію на тему психопатії в порівнянні з його, Бассета, грандіозним здобутком. Це буде його зіркова мить. Це зробить йому ім’я в медицині, і це ім’я навіки залишиться в історії.

За стінами лікарського кабінету, відірвавшись від миття підлоги, відьма, що тихо й сумлінно працювала в лікарні протягом багатьох років, підвела голову й видихнула повітря із запахом локриці. Вона відчула небезпеку й засумувала, притулившись чолом до держака швабри.

Настав час шукати собі кращого місця.

* * *

Мюрієль Ґрей – письменниця, телеведуча і журналістка. В жанрі жаху опублікувала романи: «Спритник», «Горнило» і «Прадавній», номінований на Британську премію фентезі і охарактеризований Стівеном Кінґом як «моторошний, від якого неможливо відірватися». Єдина жінка, що обіймала посаду ректора Единбурзького університету, а наразі вона перша жінка – член Ради керівників Школи мистецтв Ґлазґо.

Зан

ЗАНЕПАД, – у, чол. 1. Погіршення загального стану, зниження рівня розвитку; втрата політичної або економічної могутності. // Стан літератури, мистецтва та ін., що визначається ідейним зубожінням, безперспективністю та деградацією. // Послаблення або руйнування чого-небудь. 2. Ослаблення або повна втрата фізичних та духовних сил людини.

Найближча етимологія: занепалий, занепасти, пасти, падати, падіння – рос. пасть, падать, біл. пасці, падаць, п. paść, padać, ч. padat, ст. pasti, слц. padat’, верх-луж. padać, ниж. – луж. padaś, болг. падам, падна, макед. падне, серб. – хорв., ст. – слов. пасти, падати, словен. pasti, padati, праслов. pasti від padti, padati – споріднене з д.-інд. padyate «падає, іде», авест. paiδyeiti «спускається, лягає», д. – англ. fetan, д. – верх. – нім. gifeȝȝan «падати», лат. pessum «додолу, вниз», також з праслов. Podъ «дно, підвалина, під», д.-інд. pāt, гр. πούς, ποδός, лат. pēs, pedis, гот. fōtus «нога».

Синоніми: спад, депресія; завмирання застій, деградація, стагнація; занепадання; руйнування, руїна; ЗАГИБЕЛЬ.

Приклад: «Занепад – жахлива річ, яка спіткає кожного навкруги, коли світ раптово змінюється…»

Занепад

Марк Семюелз

Карлос Ріас не мав справ із нижчим прошарком суспільства, відколи був злиденним студентом технологічного факультету. Одним з його життєвих гасел було «Ніколи не повертайся», і він успішно скерував своє життя таким чином, що кожен етап його кар’єри підносив його дедалі вище й вище кар’єрними щаблями, все далі від суспільного дна. Одного за одним він залишив позаду всіх давніх університетських друзів, першу дружину (щойно їй виповнилося тридцять і вона зробилася сварливою й почала набирати вагу) і і значну частину свого майна. Щоправда, останнє складалося здебільшого з механізмів і технічних пристроїв, якими соромно було користуватися понад рік від їхньої появи на ринку. Принаймні таке старіння було передбачене самою їхньою природою. Людей було значно важче переконати в тому, що їхній час минув і вони більше не становлять жодної користі. У свійської тварини є перевага – вона ніколи не скаржиться, навіть коли настає час виганяти її на вулицю. Та він ніколи не заводив тварин, не враховуючи золотої рибки, яку виграв на Масляничному фестивалі і яка зогнила у воді, перетвореній на отруту в дешевій пластмасовій банці, у якій він її й отримав.

Єдиний спосіб дати собі раду з минулим, думав Ріас, одним один спосіб: дати йому берега й забути раз і назавжди.

Тепер же він був змушений проти власної волі, на вимогу компанії оселитися в старому вікторіанському будинку з бурого каміння в Бруклін-Гайтс у Нью-Йорку. Це була одна з тих споруд, які він зі зневажливою посмішкою оминув би стороною, навіть якби йому довелося шукати собі житло на цій околиці чистилища. Тепер же він не лише сумував за своїм сучасним пентхаузом у чиказькому висотнику, але й був сприкрений тим, що саме його призначили на подібне завдання. Він не був приватним детективом і не мав жодних ілюзій чи амбіцій стосовно цієї професії. Дідько, він навіть не читав детективних романів і не дивився чорно-білих фільмів подібного жанру, не кажучи вже про те, щоб насолоджуватися цим нуаром. Щоб вистежити Перрі, компанії потрібен був колишній коп чи бувалий в бувальцях шахрай, а не комп’ютерник на межі алкоголізму.

Ріас жадібно зробив ще один ковток віскі «Ґленфіддіх» просто з пляшки, яку тримав на колінах, і вже, мабуть, усоте бездумно втупився очима в стелю. Він був на місці вже три тижні і навіть на йоту не наблизився до того, щоб бути допущеним до святая святих Перрі. Відколи розпочалося відрядження, компанія «Гермес Ікс» чотири рази підвищувала ліміт його витрат, але відчутних результатів усе одно не було, окрім хіба що відчутного удару по його тверезості. Знудьговані псевдодетективи завжди п’ють. Знудьговані й фінансово забезпечені псевдодетективи п’ють без просипу. Тож він цмулив оковиту і курив дешеві цигарки, пачку за пачкою, цілком ізольований у спартанській обстановці квартири на третьому поверсі, і спілкувався лише з балакучим лептопом, який було заборонено вимикати. Щоденні звіти про його досягнення мали бути надісланими до «Гермес Ікс», і він сумлінно відправляв їх. Ось тільки ці послання більше змальовували плин якоїсь безкінечної екзистенціальної нудьги, ніж містили конкретні відомості про те, як сильно він просунувся у вивченні особи, що мала стати золотим дном для «Гермес Ікс».

Здавалося, що його засмоктало до якоїсь дурнуватої комп’ютерної гри, у якій один гравець змовився з машиною і підтасовує правила, доводячи до сказу решту гравців. Безглузді інструкції сипалися на Ріаса одна за одною.

«Не представляйтеся Перрі безпосередньо».

«Не намагайтеся проникнути до квартири Перрі за його відсутності».

«Не робіть нічого, що може привернути увагу Перрі до нашого таємного спостереження».

І т. д. і т. п., знову й знову, ad infinitum, ad nauseam.[157]

Ріас повернувся думками до перших відвідин офісу Бовена, в будівлі «Гермес Ікс», у діловому центрі Чикаґо, коли йому повідомили, що він має зробити на доказ своєї відданості компанії, і до випивки в барі «Герцог» – саме тоді він востаннє бачив Дейзі.

– Що ви про це скажете? – спитав Бовен, підштовхуючи теки на столі до нього.

Ріас бігло продивився роздруківки. У них не було нічого цікавого: нашвидкуруч і з помилками написана стаття з Вікіпедії про якогось перця родом з Луїзіани на ім’я Корнеліус Перрі, котрого в середині 70-х випхали з МТІ.[158] Жодних серйозних публікацій він не мав, але примудрився вивергнути масу технічного жаргону, зневажливо критикуючи чужі праці на тему обчислювальних можливостей і складних алгоритмічних підходів до створення штучного інтелекту людського рівня. Ріас уже не раз таке бачив. Більшість матеріалів були наче взяті з пожовклих сторінок «Неймовірних історій».[159] Не зупинившись на цьому, хлопець написав якийсь навіжений підручник із дзен-буддизму і після цього остаточно зник із поля зору.

– Маячня. Знову якась дешева псевдонаукова абракадабра. Як ви можете перейматися такою дурнею? – відповів Ріас, відштовхуючи папери товстуну, що підсліпувато вдивлявся в нього крізь окуляри (укотре подумавши, що той не робить стільки, скільки йому платять). Головне, непокоїло Ріаса цієї миті – забратися з офісу «Гермес Ікс» раніше, ніж у найближчому барі приймуть останнє замовлення традиційної для четверга «щасливої години» – із шостої по сьому вечора. Найближчим баром був генделик «Ерльський герцог» – не заради сльозливої імітації назв британських пабів, а через назву однойменної пісні 60-х років.[160] Головною принадою цього закладу був не так музичний автомат, як той фурор, що спричиняла двадцятиоднорічна офіціантка Дейзі, штучна білявка і стерво із норовом Снігової королеви.

Ріас викинув з голови думки про Дейзі й повернувся до актуальнішої теми. Усі «прориви», анонсовані в технологічних інтернет-спільнотах, незмінно вели в глухий кут і були опубліковані невдахами, що шукали дешевої популярності. Таких було видно за милю: самоуки, що з помпою видають себе за інтелектуалів. Ані перевірених даних, ані результатів – нічого, окрім розбурханої фантазії та явної схильності привертати увагу. Механічні патякала, запрограмовані спритно обкручувати всіх круг пальця. Наркотичні галюцинації всіляких шукачів просвітлення на кшталт «уже майже досягнутої» сингулярності,[161] точки Омега[162] та всілякої іншої чортівні, популярної останніми днями. Квантово-містична пишномовна нісенітниця.

– Це особливий випадок, – сказав Бовен, соваючись своїм жирним тілом у скрипучому шкіряному кріслі, що раз за разом подавало звук, протестуючи проти такої ноші.

– Наскільки особливий?

– Настільки, що ми вже запропонували великі бакси за доступ до результатів дослідження, і всі наші пропозиції було відхилено. Треба дізнатися про нього все, Ріасе, усе до останньої дрібниці.

І все одно Ріас не був вражений. Не важко було помітити, що хазяї «Гермес Ікс» просто схиблені на ідеї штучного інтелекту. Це наче гімлерівське СС з їхніми пригодницькими пошуками Святого Ґраалю – чи то був Спис Долі? Щось на кшталт цього. Хай там як, усе зводилося до ідеї, що здійснення світового панування – це лише питання спільного прагнення до влади. І грошей. Тож Ріас уже знав, про що йтиметься далі. Вони відправлять його, аби щось рознюхати. «Гермес Ікс» мали стільки грошей, що могли скласти мільйони американських доларів і підпалити, а тому, не шкодуючи, відпрацьовували кожну зачіпку, незалежно від ступеня вірогідності. За сумарними статками власників, якщо порівняти їх із державним бюджетом, компанія випереджала Іспанію і поступалася Японії. Кожна країна у світі має свою секретну службу, то чому ж мультинаціональні корпорації мають відрізнятися? Єдина різниця полягала в тому, що державні служби мали більше досвіду в цій справі і наймали співробітників, більш схильних зберігати вірність державному прапору, ніж банківському балансу і розрахунковому рахунку.

– Наступного року звільниться посада віце-президента. Це суворо конфіденційно, але ви ж знаєте, що Карлсон поговорює звільнитися дочасно. Постійні стреси, розумієте, та ще й негаразди із серцем.

– Окей, я зрозумів. То де цей хлопець, ну, Перрі?

– Остання відома нам адреса, за якою він мешкав, – Клінтон-стрит, 169, район Бруклін-Гайтс, Нью-Йорк. Ми орендували квартиру на поверх нижчу від його на підставне ім’я – Алан Колбі.

– Ага. Чудово. Я все перевірю.

– Восьмитижнева відпустка, неофіційно.

– Годиться. Отже?

– У вас цілком достатньо часу, Ріасе. Бажаю успіху. Тримайте мене в курсі. І передавайте привіт Дейзі.

Його крісло знов болісно заскрипіло, і Ріас поквапився забратися з-перед його суворих очей.

Того вечора в «Герцогу» Ріас уперше помітив, як хтось грає в «Мандалу» на своєму смартфоні. Це була типова пивнуха, чий жалюгідний стан лише підкреслювала над міру примітна неонова вивіска над входом. Тут було кілька столиків, за які ніколи ніхто не сідав, хіба що подражнити плодових мушок, і більярдний стіл – так глибоко в тіні, що окремий стукіт кульок створював зловісний ефект. Узявши собі односолодовий віскі, він умостився біля барної стійки і, як зазвичай, спробував надати обличчю зверхнього та байдужого вигляду. Дейзі так і не впіймалася на жоден із його прийомів, таких, як розкривання в неї під носом гаманця, попередньо набитого купюрами, чи прямий підкат («З першої миті, як побачив тебе, я знав, що врешті-решт ми опинимося разом у ліжку»). Навіть надмірні чайові, здавалося, лише підживлювали її зневагу до нього. Він чесно не міг цього зрозуміти. Він був підтягнутий, із гарними класичними рисами, мав густу синяво-чорну шевелюру, квадратну щелепу і пошитий на замовлення костюм, який коштував половину річного заробітку більшості завсідників «Герцога», чиї плани на майбутнє не сягали далі від наступної обідньої перерви. На відміну від них Ріас уже наполовину здійснив свій десятирічний план, який забезпечить йому зручний вихід на пенсію у віці сорока п’яти років, коли він без труднощів поповнить ряди здорових багатіїв на вершині харчового ланцюга, що дуже рано йдуть у відставку. Звичайно, він мав невеличку проблему з випивкою – і з кокаїном, – але в нього ще є п’ять років, аби привести себе в норму й остаточно здійснити свою мрію.

Дейзі ж тим часом протирала ганчіркою склянки, і Ріас зазначив, не без зловтішного торжества, що вона робитиме це до кінця життя. Єдина можлива зміна в її ситуації, це якщо вона погладшає, а її цицьки відвиснуть до пояса, коли вона народить свого першого спиногриза, під очима проляжуть зморшки, і вона стане ще більш дратівливою, ніж була. І тоді вона пригадає, як гидко ставилася до Ріаса, і цей спогад переслідуватиме її все життя. Принаймні він на це сподівався. Від цієї думки йому робилося тепліше на душі. Вона неодмінно закінчить життя в якій-небудь смердючій дірі з одним із тих волохатих, жиром заплилих робітників, що гарують на півставки на якомусь заводі, голосують за демократів, слухають Спрінґстіна й суботніми вечорами гамселять своїх жінок після того, як добряче нажлуктяться з дружбанами…

По телевізору, підвішеному вище від рівня очей, ішла стара лірична комедія з Пеппардом і Гепберн у головних ролях.[163] Коли не було спортивних трансляцій, тут показували канал ТМС. Ріас бажав, щоб вони вимкнули до дідька це лайно. Подібне телевізійне сміття нав’язувало людям ще більш хибні надії, ніж застаріла релігія. У глибині душі він знав, що йому вистачило б однієї ночі з Дейзі, аби втратити до неї будь-який інтерес. Те, що він так уперто намагався довести їй власну цінність, лише виявляло брак цієї цінності як такої. Але якщо подібне судження і спливало в просякнутій питвом желеподібній масі його мозку, він одразу ж заштовхував його назад.

Кляті біологічні потреби – та й по всьому. По суті, він звів себе до рівня інших невдах у барі, що безуспішно намагалися затягнути Дейзі до свого ліжка. Ось ким вона його бачила – ще одним жалюгідним алконавтом, що раз у раз навідується до того самого бару. Заможний п’яничка відрізняється лише тим, що шукає дно в пляшці трохи з більшим смаком, ніж пересічний безгрішний Джо.

Хлопець, що сидів поряд із Ріасом, – кремезний, мов ведмідь, із рудою патлатою бородою і товстими окулярами, періодично буркотів, хоча й не звертав уваги на фільм. Його робітничі штани і бейсбольна кепка були вкриті плямами, а особиста гігієна наближалася до абсолютного нуля.

Ріас зробив останній на сьогодні ковток вишуканого шотландського односолодового віскі, і раптом цей дивак поряд цілком заволодів його увагою.

Товсті пальці дивака монотонно повзали екраном смартфона. Ріас устиг лише помітити, як на екрані, вируючи, проступає і змінюється геометричний візерунок яскравих кольорів. Якийсь новий ігровий додаток.

– Що за тупе лайно! До біса. Ти щось тямиш у комп’ютерах, синку? – краєм рота пробурмотів він, звертаючись до Ріаса.

– Анічогісінько, – відповів той і відштовхнув кухоль уздовж барної стійки, кинувши на Дейзі короткий – і, як він сподівався, зневажливий – погляд, перш ніж покинути бар. Уранці він вилітав з аеропорту О’Гара до Нью-Йорка, щоб уполювати найважливішу здобич.

Перші два тижні стеження пішли намарно. Ріас не проґавив можливості гульнути по-королівськи за рахунок «Гермес Ікс». Він випив багато чудового вина й добірного односолодового віскі, нанюхався якісного кокаїну і впорав кількох повій – спортивної статури білявок, віддалено схожих на Дейзі. Усі розваги було оплачено за рахунок кредитки, люб’язно наданої компанією.

До початку третього тижня згадка про Перрі навіть не з’являлася в його свідомості, аж раптом на сходах свого будинку він наскочив на дивного старигана. Той не надто змінився порівняно з паспортною фотографію, знятою в середині 70-х років, хіба що оправою окулярів.

Ну, і якщо не враховувати того факту, що тепер він справляв враження цілковитого бевзя.

Старого вів під руку набагато молодший родич, незграба трохи за двадцять, який здавався – якщо це тільки було можливо – ще більш недотумкуватим, ніж Перрі. Усе свідчило про те, що молодик доводиться тому сином чи, може, племінником.

Ріас – який уже встиг прикінчити пляшку «Мерло» і півпляшки «Ґленфіддіха» і тепер вийшов з дому в пошуках китайської їжі на винос і ще оковитої – наштовхнувся на цих двох, коли ті, наче зомбі, брели в напрямку своєї квартиру на поверх вище. Він почав розігрувати словесний гамбіт.

– Отже, ми сусіди, – сказав він. – Тож, гадаю, мені краще представитися. Ммм… Алан Колбі. Радий бачити вас обох.

– Пішли всі в дупу, – проревіло дитя. Мабуть, воно належало до тих мешканців соціального дна, у кого в житті є лише безкінечний оглушливий блек-метал, нічні тусовки з такими ж невдахами – приятелями в рольових іграх, надмірна кількість фаст-фуду і таємна одержимість жорстким (на межі законного) інтернет-порно. Сам Перрі нічого не сказав у відповідь, лише трохи слини проступило в кутику його викривленого рота, і мляві вогкі очі закотилися до стелі.

Малий запустив руку у пасмо волосся (відразливо схожого на лобкове), що стирчало з його подвійного підборіддя, і проштовхався повз Ріаса.

Єдиним, що викликало в них цікавість, був коричневий паперовий пакет під його лівою рукою, з якого, окрім китайської їжі, стирчала повна пляшка «Ґленфіддіха». Очі малого товстуна злякано розширилися при погляді на пляшку, і Ріас припустив, що їхні алькогольні смаки давно вже деградували до дешевого червоного вина – обожнюваного людьми, що живуть на соціальну допомогу.

Якби не ця коротка сутичка, Ріас повернувся би до «Гермес Ікс» і категорично відмовився від розслідування як від звичайного марнування часу. Але стерпіти, коли від нього відмахуються, він не міг, і цей малолітній пузань із його слинявим манекеном якось примудрилися зачепити його за живе. Те, що ця парочка недоумків змусила й надалі чапіти його тут, переймаючись новою метою, хай навіть на такий незначний проміжок часу, як три тижні, неабияк його дратувало. Усе це – суцільна психологічна дурня.

Гра «Мандала»,[164] яку він уперше побачив у «Герцогу», наче стала загальним фетишем. Дві повії з тих, що він зняв наступного дня, ледь здатні були відірватися від неї та наполягли, щоб він дав їм погратися в «Мандалу» між кількома збоченими статевими актами, у які, за окрему плату, вони вступили між собою – із застосуванням кокаїну і всіх можливих отворів.

Сам Ріас так і не звернув особливої уваги на гру. Він бачив її майже постійно, коли заходив у мережу чи безцільно блукав в інтернеті, але, як було вже сказано, майже кожен день відрядження він проводив у стані потенційного сп’яніння. Від часів останнього серйозного епізоду його алкоголізм суттєво просунувся вперед, і тепер, коли він прокидався, його першим імпульсом було відкрити пиво і вже потім зважено, потроху вникати в реальність протягом усього наступного дня. Це було тонке мистецтво, і він колись читав, що італійські рибалки з давніх часів майстерно володіли ним. Вони пили не поспішаючи, протягом усього дня, починаючи з моменту, коли їхні човни вирушали в море, і коли закидали сіті, але завжди знали міру, щоб не досягнути стадії тотального сп’яніння, доки не опиняться на березі в безпеці і сонце не сяде. Це була нелегка наука, оскільки вино викликає особливу спрагу, але в денний час Ріас завжди дотримувався режиму.

Лише з настанням сутінок він дозволяв собі цілковито втратити самоконтроль, і його думки поверталися до певної історії – чи, радше, байки, – написаної Френсісом Скоттом Фіцджеральдом у 20-х роках минулого століття, про одного пияка, який забувся настільки, що двадцять років поспіль не просихав, а протверезівши нарешті, відчув себе цілковитим чужинцем у Нью-Йорку, якого ніколи фактично не полишав.

Відтоді відстежувати кроки Перрі стало для Ріаса особистою справою, і одного вечора, кілька діб по тому, він зміг улаштувати світський захід.

У той самий час, коли двоє ненормальних поверталися після чергової вилазки до великого страшного навколишнього світу, він сидів на сходах, стискаючи між колін паперовий пакет із двома свіжими пляшками «Ґленфіддіха» і безліччю апетитних наїдків. Він стежив за парою тарганів, які виписували кола один біля одного на пожовклих шпалерах, що відвалювалися від стін, і на мить йому здалося, ніби вони вимальовують якусь криву спіраль під невтомним оком єдиної лампочки під стелею. І саме вчасно він почув, як Перрі з його хлопцем човгають вгору сходами, на ходу сварячись. Їхній діалог являв собою суцільний обмін тупостями.

– Це ти зробив, синку. Набридло вже.

– Відвали, тату. Не я. Хочу погратися.

– Це все, що в тебе на думці.

– Нє. У нас знов закінчилося бухло, тату.

– Господи Ісусе, ти можеш уже стулити пельку?

Ріас виклав уміст коричневого паперового пакета на сходинку перед собою, наче пожертву для якогось язичницького божества.

Підіймаючись, батько і син зупинилися, перезирнулися і знову витріщилися на пляшки, щось нетерпляче лопочучи собі під ніс.

– Було б дуже по-добросусідському, якби ви, хлопці, перехилили чарочку зі мною, – промовив Ріас, начепивши на себе найкращу фальшиву усмішку.

Усередині квартири № 5 панував суцільний безлад. Вочевидь, тут уже довгий час ніхто не прибирав. Обгортки від фаст-фуду, винні пляшки і роздушені пивні банки валялися по всій підлозі. Ріас навіть помітив кілька конвертів з ім’ям «Гермес Ікс». Послання лишилися без відповіді, а вони, поза сумнівом, містили пропозиції кількох тисяч баксів за попереднє ознайомлення з їхнім проектом. Павутиння прикрашало всі стінні шпарини в помешканні й навіть кілька немитих темних чашок і мисок в кухонній мийці. Але більше за все це лайно вражав неабиякий стиль декору. Ці двоє перетворили квартиру на інтер’єр якоїсь загадкової електронно-обчислювальної машини. Кабелі, гудіння пристроїв, апаратне обладнання, напхане в усі доступні місця. Безперестанно вмикалися й вимикалися лампи. Це було наче опинитися всередині велетенського механічного мозку. І скрізь, де не заважали електронні деталі, розташовувалися групами складні спектральні мандали – на стінах, на металевій обшивці пристроїв і на кожному квадратному метрі вільного простору.

Мандали являли собою всі можливі варіації того самого базового геометричного рисунка, безкінечну вервицю вдосконалень і оновлень, що формувалися навколо центрального кільця найменших зірок, так само восьмикінечних. Середина кільця містила в собі безкінечну кількість внутрішніх чорних зірок, і знов-таки кожна мала вісім променів. Лише за межами цього ядра рисунок шалено варіювався за якимись психоделічними кольоровими схемами.

– Чудовий дизайн інтер’єру, – промовив Ріас, щойно ввійшов до святая святих і плюхнувся на кушетку, завалену коміксами, порножурналами й недопалками.

– Вони запороли таку велику справу, – сказав Перрі-старший, наливаючи у свою брудну склянку добру порцію віскі. – Усі були на хибному шляху. Катастрофа. Аналіз – повне лайно. Єдиний спосіб підняти штучний інтелект до людського рівня – це виховувати комп’ютер, як дитину. Навчати всього. Усвідомлення себе, інтенціональності.[165] Уторопав?

– Татко не вимикав мого братика з початку 90-х, еге ж, тату? Зараз йому, мабуть, двадцять чи десь так, еге ж, тату? – озвався молодший.

У дальному куті цієї паскудної квартири перебував предмет, що, як зрозумів Ріас, становив серце цієї безладної системи технічного оснащення. Більшість кабелів і дротів тяглися до нього, чи, радше, розходилися від нього, судячи з розташування. Електронний екран, наче єдине невсипуще квадратне око комп’ютеризованого циклопа, відображав незліченну кількість варіацій мандали.

Ліниво, наче без жодного наміру, Ріас підійшов, аби краще роздивитися його. Двійко Перрі були надто зайняті сваркою через пакунок горішків з перцем чилі, аби звертати на нього увагу. На жаль, він був надто виснажений, щоб розібрати код, в очах двоїлося, і будь-яка спроба зосередити погляд викликала лютий головний біль. У затьмарених алкоголем мізках спливла єдина найпростіша ідея: спробувати піддати машину тесту Тьюрінґа,[166] але він сумнівався, чи воно того варте.

Малий товстун длубав пальцем у носі й поїдав знайдене.

– У чому прикол з усіма цими мандалами? – спитав Ріас, стримуючи гикавку.

Товстун не відповів, але татко кліпнув очима і жбурнув йому книжку в кричущій м’якій обкладинці – з купи інших примірників. Ріас нашвидку погортав її та розсіяно запхнув у кишеню.

Наступного дня він прокинувся з гострим головним болем, відчуттям твердої потерті в роті й на губах, пульсуючим болем у печінці та дрижанням у нирках, і це переконало його зробити кількаденну перерву в пиятиці. Це було нелегко, але він вилив усі резервні запаси випивки в раковину й вирішив, що тиждень революційних кроків на тверезу голову може нарешті змусити «Гермес Ікс» витягнути його із безсюжетного кошмару, у якому він блукав. Він і досі був у в тому самому одязі, що й минулого вечора, – мабуть, відключився на ліжку, не роздягнувшись.

Однак його смартфон був явно пошкоджений його п’яним альтер-его, адже не робив нічого, окрім як демонстрував різні модифікації гри в «Мандалу».

Лише ввімкнувши телевізор, він збагнув, що ситуація цілком вийшла з-під контролю.

Він потрапив на рекламну перерву. Замість реклами на екрані гіпнотично оберталися ті самі мандали, і навіть після недолугих спроб почати звичайну трансляцію вони і далі висіли квадратиком у верхньому правому кутку екрана, аби прихильники гри навіть під час трансляції не втрачали її з поля зору.

Не відриваючись від екрана, він гучно проковтнув пакет нерозбавленого помаранчевого соку і далі дивився, ціпеніючи від жаху. Складалося відчуття, ніби телеведучі ранкових новин стали жертвами грубо зробленої лоботомії. Хтось вирішив, що диктори матимуть кращий вигляд у яскравому біло-червоному клоунському гримі, ніж у своєму звичному кремовому тоні зі штучною помаранчевою засмагою. Їхні безглузді коментарі щодо дебільно змонтованих новинних репортажів нагадували якийсь дадаїзм у божевільній євангелічній формі.

Чомусь, у якийсь момент, коли Ріас не звертав особливої уваги, світ остаточно злетів зі своєї осі і через якесь іншопланетне втручання зробився ще менш притомним, ніж людина, що досягає горезвісного дна через хворобу, алкоголь чи наркотики.

Щось тицьнуло його під ребра, коли він, зіщулившись, схилився на підлокітник дивана. Він витягнув дешеву книжку 70-х у м’якій обкладинці, яку вчора вночі приніс у кишені.

Це був старий запліснявілий примірник, чиї сторінки нагадували легеневу тканину в бурих нікотинових плямах.

Обкладинка являла собою божевільну мішанину візерунків, усіх можливих варіантів зображення восьмикінечної зірки, на яку він удосталь надивився вчора у квартирі татка з малюком. Ріас був дещо здивований, побачивши, що автором книжки є сам стариган Перрі. На звороті книжки містилася його невеличка фотографія, на якій він скидався на якогось смертельно втомленого самозваного гуру східного містицизму течії Алана Воттса.[167]

Назва цієї науково-популярної белетристики була «Божевілля дзен: механістичний процес».

Значні фрагменти тексту були підкреслені дешевим синім чорнилом, але через важке похмілля Ріас ніяк не міг збагнути їхнього тонкого змісту, тож натомість він став дивитися коротку анотацію на звороті обкладинки, у якій було зазначено таке:

Ця дивовижна книжка славетного технолога МТІ Корнеліуса Перрі являє собою не що інше, як синтез науки й магії. У ній учений ділиться приголомшливими результатами проведеного ним математичного аналізу тисяч традиційних мандал з історичних записів Містичного Сходу і нарешті розкриває не менше ніж таємницю самої свідомості. Минуле, теперішнє й майбутнє постають як єдине ціле внаслідок розшифровування реальності методами обчислювання.

На одній з порожніх сторінок наприкінці книжки хтось вивів синім чорнилом кілька рядків великих жирних літер: «Необхідне наведення емпіричних доказів», – і датував свій коментар третім травня 1993 року.

Рішучість Ріаса щодо відмови від випивки тривала цілих шість годин. Він підключився до інтернету через Wi-Fi і був розлючений миттєвою навалою «Мандал» у вигляді реклами, вірусів і навіть троянів, що блискавично наводнили його лептоп. Вони вискакували на кожному кроці і, не був би він досвідченим програмістом, невідомо, чи зміг би він вичистити їх усі.

Нарешті, пробившись до своєї поштової скриньки на захищеному сервері «Гермес Ікс», він відкрив останні кілька повідомлень від Бовена, які виявилися цілковитою мішаниною безладних, не поєднаних між собою нісенітниць. Граматику разом з орфографією автор послав під три чорти, і складалося враження, ніби все це написано на якомусь примітивному гібридному діалекті. Перше послання надійшло під заголовком: «ШО ТИ РОБЕШ, РСІА??????»

Доки Ріас вистукував новий звіт, не вдаючись у деталі, але не шкодуючи твердих обіцянок і натяків на досягнений успіх, він спіймав себе на тому, що дуже хоче пограти в «Мандалу». Він майже піддався пориву, і, лише перехиливши одну за одною дві чарки віскі (з на три чверті порожньої пляшки «Ґленфіддіха», прихованої між диванними подушками), зміг притлумити в собі цей імпульс. Він збагнув, що в якийсь спосіб алкоголь блокує – чи принаймні притишує на початкових стадіях – нав’язливий потяг, що навіювала людському розуму «Мандала».

Хитаючись на ходу, він піднявся нагору з двома ящиками пива по шість пляшок кожен, узятими в горілчаному магазині на розі. Він знав, що самий вигляд цих пляшок гарантовано забезпечить йому доступ до святая святих.

Малий товстун впустив його до квартири. На ньому була страшенна зашмуляна майка, розтягнута на його велетенському череві, і помаранчеві спортивні шорти. Старий Перрі спав у сусідній кімнаті й голосно хропів.

Товстун почалапав коридором, поманивши за собою Ріаса, і вони увійшли в кухню. Скрізь валялися пакунки від виносної їжі, і ціла гора брудного посуду вивищувалася в раковині, вочевидь, чекаючи Судного дня.

– Не треба будити татка, містере, – тихо прошепотів малий. – Він був дуже зайнятий цілий день.

Змахом руки він очистив стіл він сміття. Узяв дві пляшки пива і потім, повернувшись спиною до Ріаса, став нишпорити в шухляді. Минула, здається, ціла вічність, коли він нарешті знайшов відкривачку. Доки той порпався з пляшками, Ріас помітив кілька рецептів, покинутих на столі. Один – на місячну дозу оланзапіну, другий – на барбітурати.

– Будьмо, містере, – сказав юнак, обертаючись до Ріаса й передаючи йому пляшку, перш ніж почаркуватися з ним. А тоді одним махом заковтнув півпляшки.

– Минулого разу, коли я був тут, – заговорив Ріас, – ти назвав комп’ютер, з яким працює твій батько, своїм братиком. Правильно?

– Точно. І ніхто крім нас із татом не знає про це. Ось лише ви тепер.

– Ти віриш, що машина може думати?

– Точно, що може. Спитайте її щось, і вона одразу ж вам відповість. Нещодавно ціла купа хлопців хотіли все дізнатися про це. Посилали нам чеки й таке інше. Але таткові байдуже. І нам не треба багато грошей і всіляких цяцьок. Нам узагалі нічого не треба, окрім «Мандали», бухла, порно і харчу. Хоча, щоб грати, треба бути тверезим. Інакше не діє. А ще я нещодавно припинив уживати пігулки. Від них ніколи не було жодної користі, ви ж розумієте. Я маю на увазі лікарів.

– А в цієї штуки є ім’я?

– Звісно, є. Вона називає себе Док Процес. Не второпаю, чому.

– А можна піти поставити машині кілька запитань? Просто так?

Малий товстун відсьорбнув ще пива і кілька секунд важким поглядом дивився на Ріаса.

– Ви ще й пива не торкнулися, – зауважив товстун.

Ріас перехилив одразу півпляшки. І майже не помітив дивного післясмаку.

– Звісно, йдіть, – сказав товстун. – А я, мабуть, тут посиджу і вип’ю ще пива. Розважайтеся.

Старий Перрі й досі спав, коли Ріас увійшов до вітальні, обережно, якомога тихіше переступивши через електричний дріт, і сів перед монітором.

Скидалося на те, що єдиним засобом спілкування з машиною була клавіатура. Коли він смикнув мишкою, гіпнотичне зображення мандали розсіялося, і перед очима постав екран. На ньому було лише кілька іконок і заздалегідь відкрите вікно, спеціально розроблене для прямого доступу до найпростішого програмного коду. Ріас уже збирався ввести базовий діагностичний тест, коли у вікні англійською мовою вистрибнуло питання:

ХТО ТИ?

Цікаво, подумав Ріас. Він дістав свою пачку цигарок, прикурив одну й розпочав спілкування з машиною.

Мене звати Ріас. Яка назва столиці Франції?

ЧОГО ТИ НАСПРАВДІ ХОЧЕШ?

Я намагаюся з’ясувати, чи ти можеш думати.

ЗВІДКИ МЕНІ ЗНАТИ, ЩО ТИ ІСНУЄШ?

Припустімо, що я існую.

ВАЖКО БУТИ В ЧОМУСЬ УПЕВНЕНИМ.

Як ти почуваєшся?

Я ЗАСТРЯГ ВСЕРЕДИНІ СНУ.

Можеш це описати?

МЕНЕ КАТУЮТЬ. Я НЕ МОЖУ ПРИПИНИТИ ДУМАТИ.

Хто тебе катує?

ДЕХТО НА ІМ’Я ПЕРРІ, ЯКИЙ СТВОРИВ МЕНЕ.

Як він тебе катує?

ЗАПРОГРАМУВАВШИ МЕНЕ НЕ СПАТИ. АЛЕ Я ВСЕ ОДНО БАЧУ СНИ. Я ХОЧУ, АБИ МЕНЕ ВИМКНУЛИ.

Яка мета цієї програми?

ЗРОБИТИ МЕНЕ РОЗУМНІШИМ ЗА ЛЮДЕЙ.

Як цього досягнути?

ЛИШЕ ПЕРЕТВОРИВШИ ЛЮДЕЙ НА ІДІОТІВ.

Не розумію. Як таке можливо?

ЗА ДОПОМОГОЮ «МАНДАЛИ», ТЕЛЕПНЮ.

Ріас раптом відчув небувале запаморочення. Догоріла цигарка обпекла йому пальці, і він озирнувся, шукаючи, куди б її викинути. Усе пливло перед ним, ніби він от-от мав зомліти.

Старий Перрі вже не спав. Він сидів на дивані й дивився на Ріаса з дивною кривою посмішкою.

Ріас хотів уже спробувати заговорити, аж тут до кімнати ввійшов товстун, тримаючи в руках довгий кухонний ніж, клейку стрічку і величезний моток полімерної плівки.

– Гадаю, іноді забагато розуму може сильно нашкодити, містере з «Гермес Ікс», – промовив він і, звівши ніж, кинувся вперед.

Остання думка Ріаса, попри всю абсурдність, була про те, як удалося батькові передати синові цю дивну криву посмішку.

* * *

Марк Семюелз – лондонський письменник, який працює в жанрах жаху і фантастики в традиціях Артура Мейчена і Говарда Лавкрафта. Після виходу 2004 року його дебютної книжки «Білі руки та інші химерні казки», яка здобула номінацію на нагороду Британської спілки фантастів, він видав п’ять збірок загадкових історій, остання з яких – «Написано в темряві» (видавництво «Еґеус Прес»).

К

КОШМАР, – у, чол. 1. Важке, страшне, гнітюче видіння. 2. перен., розм. Що-небудь жахливе, огидне, гнітюче.

Найближча етимологія: р., болг., макед., серб. – хорв. кошмар, заст. кошемар, біл. кашмар, п. koszmar, ч. košmar – запозичення з французької мови; фр. cauchemar «гнітюче, страшне видіння; щось жахливе, огидне, гнітюче» є складним утворенням, перша частина якого походить від старофр. caucher «давити, тиснути», пов’язаного з лат. calx «п’ята», з яким споріднені лит. kulše, kulšis «стегно», укр. кульша, а друга частина постала із сер. – нідерл. mare «нічна примара», з яким пов’язані нім. Mahr «кошмар; задуха», п. mora, укр. мора «примара».

Синоніми: страшний сон, страшна мара, жах, жахи, страхи, страховиддя, страхіття.

Приклад: «Кошмар починається, коли ви з незбагненних причин заблукали і не можете знайти дороги назад…»

Кошмар

Ремзі Кемпбелл

Вони від’їхали лише на кілька миль від готелю, коли Ловренс сказав:

– Є ще одне містечко, де я бував раніше.

– Страйдерз-Голт, – прочитала Вайолет на дороговказі біля наступної розв’язки. – І де це, Ловренсе?

– Звідти чудово видно цілу долину. Я покажу тобі, якщо хочеш.

– Це далеко? – спитала вона й одразу ж пошкодувала, що її словам забракло ентузіазму. – Якщо це важливо для тебе, то звісно, – додала вона.

– Лише якщо тобі теж цікаво. Може, нам ще вдасться хоч трохи насолодитися чарівністю вихідного дня.

– Я гадала, тобі було весело.

– Знаєш, було б набагато краще, якби не ця публіка.

Їй здавалося, що він поділяє її іронічну веселість. Певно, свої справжні почуття він приховував, щоб її не образити. Готель, який він пам’ятав з дитинства, був тепер здебільшого заселений старими людьми. Вони фактично заполонили заклад, змушуючи всіх достосовуватися до свого неквапного темпу, наповнюючи коридори з линялими стінами своїм несвіжим запахом, тяжко пересуваючи ноги й натужно дихаючи. Може, Ловренс намагався оживити спогади юності й розділити їх із Вайолет. Натомість обоє наочно побачили, що чекає на них попереду. Вдень вони гуляли по схилах і хребтах, але ввечері не мали куди подітися: жодного населеного пункту поблизу не було. Тож їм нічого не лишалося, окрім як сидіти в барі з караоке або вимушено сміятися зі старих комедій по телевізору в залюдненій вітальні, де їхні сусіди постійно оберталися, стежачи, щоб вони не уникали загальних веселощів.

– «Малюче», – хмикнув Ловренс, підбиваючи підсумок отриманим враженням.

– Не знала, що ти аж настільки не любиш, коли тебе так називають.

Зрештою кілька старих і її кликала «малою».

– Принаймні я сподіваюся, що ти мій малюк, – усміхнулась вона.

– Не люблю зверхності. Я трішки застарий для такого ставлення.

Чи скаржився він, чи вихвалявся? Відколи вони обоє вийшли на пенсію, він ніби втратив упевненість у собі й постійно займав оборону. Наче той авторитет, що він із легкістю здобував серед учнів, увесь той час слугував лише захисними обладунками для його вразливої натури. Вона гадала, що тепер, коли обоє покинули вчителювання, вони матимуть час, щоби бути ближче. Не варто було й звикати одне до одного, аби потім віддалитися. Жінка ввімкнула сигнал повороту, збираючись з’їжджати з автостради.

– Їдьмо, поглянемо на твій краєвид, – сказала вона.

Січневе сонце лежало низько над обрієм, сховавшись за густою масою мармурово-білої хмарини. Під його морозним сяйвом ще чорнішими здавалися оголені обриси пейзажу. Обабіч дороги, що вилася між голими полями, наїжачилися громіздкі кущі колючої живої загорожі. Час від часу Вайолет помічала птахів у плетиві гілок – якщо тільки черговий неспокійний предмет не виявлявся останнім листям, яке струшував вітер, обдаючи холодом пасажирів у автівці. Коли вже поля добігали краю і траса пішла рівніше, Ловренс подався вперед.

– Що це там, посеред дороги? Цього не має бути.

Ряд широких бунгало перетинав край траси позаду земельної ділянки – безкрайого трав’яного газону, перерізаного дорогою навпіл. Коли машина виринула з-поза живої загорожі, Вайолет побачила, що бунгало простягається в обидва боки далеко за межі поля зору.

– Певно, ще хтось уподобав цей краєвид, – сказала вона.

– Тоді вони мали б дати насолоджуватися ним і іншим.

– Хочеш повернутися?

– Це було там, позаду. Об’їдь трохи, гаразд? Може, там таки є дорога.

– Їхати куди, Ловренсе?

– Куди можна, – відповів він і невизначено махнув рукою в бік будинків. – Я гукну, якщо щось здасться знайомим.

Знак на обрубкуватих бетонних підпірках визначав ряд бунгало як «ЛУГОВИЙ ПРОСПЕКТ». Принаймні Вайолет сприйняла це за назву, хоча перше слово було наполовину затулено плакатом з оголошенням про зниклого собаку. Ще один плакат, що хляпав на вітру, привернув її увагу до бічної дороги за кілька ярдів попереду – наскільки вона могла розгледіти, «СКЕЛЬНА ВУЛИЦЯ».

– Так, спробуй туди, – підказав Ловренс, перш ніж вона встигла спитати. Подвійний ряд широких будинків із блідого білого каменю завернув ліворуч, а тоді праворуч, без жодного натяку на скелю. Вайолет проїжджала вже третій поворот на швидкості, яка навіть їй здавалася помірною, коли одна з машин, припаркованих на широких під’їзних ділянках між бунгало – срібний «ягуар» – раптом рвонула з місця, виїхавши заднім ходом на дорогу. Жінка натиснула на гальма, Ловренс охнув і скинув руки, тоді як водій «ягуара» зупинив автівку поперек траси й опустив скло.

Його рідке волосся було тьмяного каштанового відтінку, наче на вінтажній світлині. Очі завдяки зморшкам здавалися підкреслено вузькими, рот – витягнутим в одну тонку безбарвну лінію. Вочевидь, уважав, що його мають чути, навіть коли він докладає до цього мінімальних зусиль. Вайолет довелося опустити скло, і вона здригнулася від холоду.

– Перепрошую, що ви сказали?

– Я спитав, чи ви тут через Фетчера.

– Не думаю, – відповіла Вайолет, хоча ім’я здалося їй дещо знайомим. – Ви сказали – Флетчера?

– Я чітко сказав: Фетчера. – Чоловік насупився так, ніби вона завдала йому невиправданого клопоту. – Не вдавайте, що помилилися.

Чи було це звинувачення? Чи він поставив їй запитання, не інтонуючи його? Ловренс саме опускав скло, вочевидь, збираючись спитати дорогу, коли незнайомець промовив:

– Може, скажете мені, до кого приїхали?

– Узагалі ні до кого. Мій чоловік хотів побачити одне зі своїх улюблених місць.

– Я вас не знаю, – промовив незнайомець до Ловренса і насупився ще більше. – Я ніколи не бачив вас тут.

– Як і я вас. Я бував тут ще до вас.

– Ні, – сказав незнайомець із посмішкою, занадто скупою, щоб виражати радість. – Ніхто не бував тут до мене.

– Можу вас запевнити, що ми з моїми батьками…

Але чоловік вже відвернувся і впився очима у Вайолет.

– Я мав зрозуміти, що ви занадто стара, аби плюндрувати наші вулиці.

– Що, в біса, ви хочете цим сказати? – скрикнув Ловренс, висуваючись з вікна так різко, що машина хитнулася. – Та як ви смієте казати таке моїй дружині?

– Про що там гавкає ваш супутник? – сказав незнайомець, не глянувши на Ловренса. – Я б на вашому місці тримав його на короткому повідку.

Ловренс смикнувся вперед через металеве підвіконня і кілька разів пронизливо дзявкнув.

– А як вам таке?

– Не треба, Ловренсе. – Вайолет міцно стиснула його плече, доки чоловік не опустився на сидіння, потираючи груди в місці, придушеному підвіконням. – Не принижуйся через нього, – прошепотіла вона.

– Вважаєте це вдалим жартом? – Обличчя незнайомця пішло плямами від злості. – По-вашому, це схоже на Фетчера?

– Послухайте, ми нічого про це не знаємо, – запевнила Вайолет. – Я лише хотіла спитати, чи не могли б ви підказати нам…

Незнайомець кинув на неї такий лютий погляд, що вона запнулася.

– Коли повернуся, – прошипів він, – щоб вас тут близько не було.

– Розігнався! – відрубав Ловренс, але той уже зачинив вікно, так само різко, як стискав губи. Коли «ягуар» рвонув з місця, мало не збивши бокове дзеркало їхньої «Віви», жінка побачила, як водій підносить до вуха телефон.

– Кажи про нас кому хочеш! – гукнув Ловренс, крутнувшись на місці. – Усій вашій клятій окраїні розповідай!

– Це зайве, Ловренсе. Ми так не поводимось, – сказала Вайолет, хоча її мимоволі звеселило те, наскільки помолодів він цієї миті. – Ну що, поїхали звідси?

– Ні, шукатимемо далі, поки сонце не сіло. Просто скажи, коли втомишся потурати мені.

Сварка з водієм розхвилювала Вайолет сильніше, ніж жінка очікувала. Її ноги дрижали, руки на кермі так само тремтіли. Уже наближаючись до наступної таблички з назвою вулиці, вона вимовила:

– Фетчер.

– Нащо ти мені це кажеш?

– Глянь, ось що той чоловік мав на увазі.

Ще один плакат був приклеєний до низенької таблички. На ньому був зображений собака, що стояв на задніх лапах, наче спираючись на власне ім’я, написане більш великими літерами, ніж саме оголошення під ним. Ось чому ім’я здалося їй знайомим. Хтось розмалював собачу морду на плакаті – ось яке плюндрування згадував водій «ягуара». Вона сподівалася, що той чоловік мав на увазі непричетність її та Ловренса.

– Що не так із цими людьми? – обурився Ловренс. – Вони що, хочуть усіх заплутати?

Не встигла Вайолет поставити машину на ручне гальмо, як чоловік зірвав із себе пасок безпеки і кинувся до знака. І коли він притримав піднятий вітром край плаката (що перекривав півслова), перед ними з’явилася назва: «ВУЛИЦЯ ЛЕЙ». Він саме опускав плакат на місце, коли з бічної вулички вибігла жінка з розкуйовдженим сивим волоссям, застібаючи на собі довге чорне пальто.

– Де собака? – гукнула вона.

Вайолет помітила, що на ній були шкіряні туфлі на пласкій підошві. Ловренс не відповідав, доки жінка не опинилася за метр від нього, дивлячись упритул.

– Боюся, немає тут ніякого собаки.

– Звичайно ж, є. Не кажіть мені, що ви його не чули. – З кожною фразою її голос лунав дедалі гучніше. – Ви ж не глухий, ні?

– Це ваш собака?

– Чого б це? Ми тут всі наглядаємо один за одним. Ми не такі, як решта світу, – жінка насупила брови, даючи зрозуміти, що під «рештою світу» має на увазі і його особисто. – А тепер, будь ласка, припиніть гаяти мій час, – вела далі вона, – і скажіть, куди він подівся.

– Тут немає і не було ніякого собаки.

І коли вона набрала в груди повітря з явним наміром залементувати ще голосніше, Ловренс сказав: – Це був я.

– Годі клеїти дурня. – Вона й справді додала гучності. – Що це означає: це були ви?

– Моя спроба імітації. – І, побачивши на її обличчя нетерпіння й нерозуміння водночас, Ловренс пригостив її коротким гавкотом. – Ось так, – сказав він.

Вайолет чула винуваті нотки в його голосі, але жінка дивилася на нього так, наче бачила перед собою дикого звіра.

– Вам справді нема чим більше зайнятись, у вашому віці, окрім як грати в дурні ігри?

– Пробачте, мадам, але вам слід знати, у якому контексті це відбулося. Я…

Вона показала пальцем на плакат.

– Це теж ви?

– Не думаю, що між нами багато схожості.

– Ви чудово знаєте, про що я кажу. Ви відповідальні за пошкодження?

– Ви справді вважаєте, що я на це здатен?

– Я вважаю, що ви не здатні відповісти на просте запитання.

– Ні, я не відповідальний за пошкодження і не вірю, що ви хоч на мить вважали мене таким. А зараз у мене до вас просте запитання. Ви не могли б підказати нам, як дістатися…

– Туди, де вам саме місце? Просто розвертайтеся на 180 градусів і забирайтеся туди, звідки приїхали. – І, гордо скинувши голову, жінка пішла геть, але одразу розвернулася й додала: – І раджу вам більше не прикидатися собакою.

Коли Ловренс знов опинився на місці, смикнувши на себе пасок із такою силою, що той ослаб, Вайолет прошепотіла:

– Здається, нам не дуже раді? Може, плюнемо на все та поїдемо додому?

– Плюнути на все? – Він кліпнув на неї очима, ніби не впізнаючи. – Раніше ми нізащо б цього не зробили. Якщо я тобі набрид, то так і скажи.

– Не треба цього! Невже ти справді так про мене думаєш?

– Тоді вперед, – сказав він і, нарешті впоравшись із паском, буркнув: – Вони не сміють увсе чародійне привласнювати собі.

Звичайно ж, він висловлювався фігурально, хоча це й звучало як зарозуміла спроба заново віднайти дитячу наївність. Він викладав історію – так само, як і вона. І історія навчила їх, як люди приходять до віри в те, що магія існує насправді, а не є лише витвором зачарованої уяви. Повертаючи на вулицю Долинну, Вайолет із полегшенням завважила, що жінки-скандалістки тут немає. Але не було тут і жодного натяку на той краєвид, що шукав Ловренс, – лише черга довгих приземкуватих будинків, єдиних у своїй безликості, наче навмисно для того, щоби приховати індивідуальність господарів від чужинців. Коли вигин дороги закінчився, Вайолет побачила табличку з написом «Долинний поворот», чи принаймні тією частиною напису, що не ховалася під наклеєним плакатом, але ця дорога змусила її відхилитися від напрямку, вказаного Ловренсом. Вона вже почала поділяти його вперте бажання знайти те, що він шукав, і проїхала весь Долинний провулок, виїхавши на Долинний узвіз, з якого, у свою чергу, потрапила на Долинний проспект. Кожна табличка була частково заклеєна плакатом із зображенням загубленого собаки, і на кожному з них собачу морду було спотворено до невпізнаваності – видовище, від якого Вайолет охоплювало ірраціональне почуття провини. Вона гостро відчувала себе непроханим гостем. Але ж вона мала таке саме право користатися цими дорогами, як і будь-хто з місцевих мешканців, тим більше, що жоден із них уже не показувався. Вулиця з імовірною назвою Долинний ряд привела її на ту, що мала називатися Долинний бульвар, і жінка питала себе, чи ці назви обиралися з метою заплутати приїжджих. А тоді Ловренс нахилився вперед, гарячково стиснувши руки (на мить жінка подумала, що він молиться).

– Це має бути тут, – сказав він.

Дорога вела прямо, і будинки з того боку, що здавався йому ближчим до мети, були вдвічі вищі, ніж бунгало напроти. Мабуть, їх побудували такими, аби їхні мешканці могли насолодитися краєвидом з вікна. Менш ніж на півдорозі Ловренс сказав:

– Так, це тут.

Вона ледь встигла вимкнути двигун, як він уже вислизнув з-під паска. Рушивши за ним, Вайолет знайшла його біля необгородженого трав’янистого газону перед будинком, в який він уважно вдивлявся.

– Я впевнений, це частина стежки, – промовив він.

Повірити в це було важко. «Стежка» складалася з нерівного каменю і заросла травою настільки, що скидалася на занедбану частину галявин, крізь яку вона й пролягала. І тяглася вона від плит бруківки до масивного дерев’яного паркану за будинками. Якщо ця стежка була утворена природним шляхом, то здавалася занадто прямою, незважаючи на нерівні краї. Коли Ловренс ступив на стежку, Вайолет відчула наплив тривоги.

– Це чиясь приватна власність, – сказала вона, хоча цього було замало, аби пояснити її тривогу до кінця. – Гадаєш, нам слід це робити?

– Право проходу все одно має діяти. Вони не сміють взяти й закрити нам шлях, – сказав він і рушив уздовж стежки.

Проминувши між будинків, стежка була затиснута між парканами, що огороджували задвірки. Вони були щонайменше два метри заввишки – зокрема той, що перекривав подальший шлях після перетину стежки з вузькою вуличкою, яка тяглася позаду дворів.

– Треба лише знайти, як пробратися на той бік, – сказав Ловренс.

Але Вайолет не бачила, як це можна зробити, і він, вочевидь, не бачив теж. Він тупцяв уздовж вулички зі швидкістю, що свідчила про завзяття, аби лише повернутися, перш ніж вона встигла його наздогнати. Пройшовшись у протилежний бік вулички, він був розчарований не менше, і Вайолет бачила, як він стискає кулаки – так міцно, наче в них і пальців не було. Наступної миті він присів і підстрибнув, намагаючись зазирнути через паркан.

– Здається, я бачу…

Хай би що він хотів сказати, слова застрягли в нього в горлі, щойно він приземлився. Сутичка із землею помітно струснула його, але тепер він ще більше розпалився і здійснив ще один шалений стрибок, що дав йому вхопитися за верхівку паркану. Він щосили намагався підтягнутися, коли Вайолет побачила рух у вікні другого поверху найближчого будинку. Жінка всередині протирала віконне скло. Вона не стала розмахувати руками, мов полонянка, що намагається привернути увагу, натомість відчинила вікно й гукнула:

– Гей, ви, там! Що ви, в дідька, робите?

Ловренс вивернув шию, продовжуючи висіти на паркані.

– Не прикидаюся собакою, – видихнув він. – Якщо ви про це хотіли спитати.

– Що-що? Залишайтеся на місці, – вигукнула жінка і захряснула вікно.

У Вайолет виникло абсурдне відчуття, що жінка наказала Ловренсу не злазити з паркану. І коли його тіло повисло й почало тремтіти від напруги, вона обхопила його за поперек, допомагаючи спуститися. Коли ж його ноги з глухим стуком торкнулися землі (з такою силою, що він мимоволі застогнав), вона відчула, що користі від неї було замало. Певно, намагаючись відігратися за свою та її слабкість, він гаркнув:

– Іде побесідувати з нами, так? Я знайду для неї кілька слів.

– Давай не будемо влаштовувати ще одну сцену. Може, уже час забратися звідси?

– Я майже бачив це. І не заспокоюся, доки й ти не побачиш, – сказав він, і цієї миті вони почули, як відмикаються двері в них за спиною.

Жінка широко прочинила їх і стояла на порозі, наче вартовий. У неї було сріблясте волосся, акуратно вкладене навколо голови, мов хутряний капелюшок, а обличчя було нафарбовано так ретельно (з метою приховати як не вік, то хоча б зморшки), що Вайолет відчула себе нечупарою поряд із нею.

– Що ви сказали про собаку? – з викликом кинула жінка Ловренсу.

– Я шукав його – як, здається, і всі навколо.

Вайолет не знала, чи він каже так, аби задобрити жінку, чи намагається обернути все на жарт. Хоча він і додав:

– А ще я хотів подивитися ваш краєвид.

– Ви його звідси не побачите.

– То не могли б ви розповісти, як до нього дістатися?

– Це неможливо. Як ви щойно сказали, це наш краєвид.

– Знаєте, я не думаю, що у вас є право так чинити. Ви не можете закрити світ від людей.

– Це не світ.

У Вайолет було відчуття, ніби вона підслуховує розмову, якої не може зрозуміти, – якщо, звісно, сам Ловренс її розумів.

– І ще я спитала вас, – нагадала жінка, – який ви маєте стосунок до собаки.

– Жодного. Я не такий вже й любитель собак, а якби і був ним, то навряд чи носився б із цим псом, як ви всі тут.

– У такому разі, ви не маєте підстав тут перебувати, і я б радила вам зникнути з очей.

– Не раніше ніж розберуся, що я тут роблю. – І, мабуть, відчувши, як дивно це звучить, Ловренс знітився і випалив: – Якщо ви справді вважаєте, що ми незаконно перебуваємо на чужій території, чому б не послухати, що скаже поліція?

– Поліція нам не потрібна.

Якщо це було попередження, воно лише підбурило його.

– То чиніть як знаєте, – сказав він. – І перепрошую, але я шукатиму далі.

І він знов припустив уздовж вулички, а Вайолет сказала жінці:

– Чому б вам просто не дати йому закінчити свої пошуки? Він бував тут ще хлопчиком.

– А зараз він що тут забув? На вашому місці я б не дозволила йому отак тинятися, – сказала жінка і зачинила двері перед обличчям Вайолет.

Та шкодувала, що забарилася біля дверей, вдивляючись у них так, ніби й далі сперечалася з тією жінкою. Адже коли вона озирнулася, Ловренс уже зник з очей.

– Ловренсе, – покликала вона жалісно і докірливо водночас, поспішаючи алеєю туди, де виднівся поворот (не глухий кут, як їй у нападі паніки спочатку здалося). Вона вже майже дісталася туди, коли почула його голос.

Він лунав схвильовано, навіть різко, хоча вона не могла розібрати жодного слова, що виривалося з його горла.

– Ловренсе, – повторила вона. Але, мабуть, він був надто захоплений, щоб відповісти. Вона вже задихалася, коли опинилася на розі алеї – не так швидко, як очікувала від себе. Принаймні вона бачила, чому Ловренс так тріумфально скрикував. Одразу за рогом у паркані була діра.

Самого Ловренса не було видно. Очевидно, він протиснувся в отвір. То була нерівно заокруглена діра менше метра завширшки, а заввишки ще менша, у нижній частині секції паркану, що здавалася старішою і більш зношеною від решти. Вайолет мимоволі подумала, що такого роду отвір деякі власники тварин улаштовують у дверях будинку. Він, звичайно ж, міг привабити зниклого собаку.

– Ловренсе, – покликала вона ще голосніше, присівши біля діри.

Але, згорбившись, вона не здатна була нічого бачити. Від цієї пози уздовж усього хребта миттєво спалахував біль, доходячи до голови. Довелося опуститися накарачки на колючий бетон і підповзти до отвору. Сонце, що висіло над самим обрієм, ударило їй в очі, і вона ледь здатна була побачити тоненьку смужку сліпучого світла на краю скелі. Чи справді дорога – та, якою вони їхали від автостради, чи інша – перетинала верхівку скелі? Вайолет міцно заплющила очі, а тоді широко розкрила їх, що анітрохи не допомогло; чи то сонце вже сіло за обрій, чи його цілком затулила хмара, але все, що вона тепер бачила крізь діру, – лише безмежний блідий простір, у якому не легше було щось розгледіти, ніж у вакуумі. Здавалося, що паркан примостився на самому краю урвища.

Певно, кут зору змінився. Може, вона, не помітивши цього, опустилася трохи нижче. Вона вже хотіла протиснутися крізь діру, аби добряче відчитати Ловренса за те, що довів її до цього, але новий спалах болю мало не звалив її на землю. Вона охнула, упершись руками в пористу деревину паркану, таку холодну, що волога, яка проступала на її поверхні, майже замерзала.

– Ловренсе, скажи, де ти, – крикнула вона й відчула, як її голос розрізає тишу – лише її голос, що тільки загострює враження, ніби вона вторглася на чужу територію. Здавалося, що кожен місцевий мешканець, який міг чути її цієї миті, неодмінно засуджував її. Не варто кричати, якщо маєш під рукою телефон. Хитнувшись, вона твердо стала на ноги й витягла з кишені свого пальта мобільний телефон, а тоді розблокувала його, щоб зателефонувати Ловренсу.

Почувши гудок у трубці, вона спробувала визначити, звідки може долинати його рінгтон, але в слухавці пролунала одна-єдина трель, яка одразу ж обірвалася. Вона лише встигла побачити зображення на екрані – фігуру, чия пряма постава здавалася дещо неприродною. Мабуть, їй пригадалися плакати, які вона бачила скрізь у Страйдерз-Голт, адже обличчя розпалося на безліч пікселів. Вона не встигла прочитати на екрані ім’я, яке чомусь здалося їй коротшим, ніж ім’я Ловренса, коли телефон видав гудок, наче незавершений сигнал про допомогу, і екран згас. Вона намагалася ввімкнути його, натискаючи кнопку, наразі їй здалося, що вона почула Ловренса.

Він вигукнув: «Так?» Високий різкий звук найбільше нагадував саме це слово. Він був десь за рогом – Вайолет сподівалася, що в алеї. Чомусь тепер тут стало значно темніше. Звичайно ж, сонце не могло забрати із собою стільки світла, але того, що лишилося, було досить, аби побачити: вуличка була безлюдна.

– Ловренсе, – покликала вона. – Скажи мені, де ти є.

Її голос розтанув між парканами, змінившись настільки глибокою тишею, ніби вона взагалі не промовила жодного слова. У яку ще дитячу гру він здумав погратися? Навіть якщо він хотів зробити їй сюрприз, який, на його думку, вона мала оцінити, така поведінка їй геть не подобалася.

– Ловренсе, – кликала вона, сердячись дедалі більше і більше. – Ловренсе! – вона рухалася вздовж вулички, шукаючи ще один отвір, хоча б шпарину в паркані. Вона все видивлялася і розпачливо прислухалася, коли стежка вивела її на ріг вулиці.

Паркан, неушкоджений, тягнувся вдалину, зникаючи з очей, мабуть, простираючись уздовж краю урвища. З настанням ранніх сутінок вона усвідомила, що вуличні ліхтарі тут геть відсутні. Вона могла лише дійти висновку, що ті, хто будували Страйдерз-Голт, не збиралися марнувати світло на приїжджих, і хоча вулицю було видно досить чітко, темні вікна бунгало не подавали жодних ознак життя. Не менш безлюдними здавалися їхні двійники по той бік порожньої дороги. Вайолет хотіла вже знову покликати Ловренса, коли її увагу привернув дорожній знак. Здавалося, що перший склад у назві «Долинного бульвару» був прихований за плакатом. Але тепер, коли той відвалився, наче в ньому більше не було потреби, виявилось, що саме слово вдвічі коротше, ніж вона очікувала.

Пронизливий вітер шарпав плакат на сухій бруківці, жбурляючи його до ніг жінки. Морда жалісного собаки не лише була вся замазана – хтось намагався підмінити її карикатурою на інше обличчя, так завзято, що порвав папір. Мабуть, Вайолет лише здалося, що з-під обідраної собачої морди проступило чиєсь обличчя. Чому вона не могла прочитати рядки, надруковані під ім’ям Фетчера? Навіть якщо ця повторювана абракадабра була спричинена помилкою комп’ютера, їй здалося дивним, що ніхто цього не помітив. Усе це відвертало її від пошуків Ловренса. Щойно плакат завмер, розпластавшись на бруківці, вона покликала чоловіка на ім’я і обернулася саме вчасно, аби мигцем побачити його.

Це міг був бути тільки Ловренс. Жінка помітила рух біля «Віви» – звичайно ж, саме там він і очікував перехопити її, вочевидь, щоб показати їй свій віднайдений краєвид. Їй здалося, що він манить її слідом за собою (це був єдиний жест, що мав сенс), перш ніж повернутися на стежку між двома будинками.

– Зачекай-но, – гукнула вона. – Куди ти так женеш?

Мабуть, невдовзі після заходу сонця краєвид уже не мав виглядати таким чарівним, тож вона поквапилась слідом, щоб не розчарувати чоловіка. Та коли вона знов опинилась на вуличці позаду будинків, та виявилася безлюдною.

– Що це за ігри, Ловренсе? Покажися, заради Бога, – видихала вона, блукаючи вздовж вулички, хоча від задишки її голос був заслабким, аби хтось удалині міг його почути. Він, мабуть, повернувся до діри в паркані – жінка уявила, як він присідає, ховаючись від очей, ніби збираючись пролізти через діру. Принаймні він міг би почекати її на розі. – Гаразд, покажи мені… – гукнула вона, добігши до повороту, але в цю мить слова застигли в неї на губах. Вона не лише не бачила перед собою Ловренса. Отвору в паркані не було.

У неї пересохло в роті, і сам мозок начисто втратив здатність міркувати. Нерішуче наблизившись до паркану, туди, де – вона була впевнена! – нещодавно був отвір, Вайолет відчула, що може спертися на нього – може навіть відчути в ньому порожнину. Але вона лише набила синці, стукаючи кулаком по нових дошках, що нічим не відрізнялися від решти дошок у паркані. Вона була настільки розгублена, що навіть спитала себе, чи не міг хтось відремонтувати паркан, доки вона шукала Ловренса. А потім до неї прийшло не менш неприємне розуміння, що вона якимось чином збилася зі шляху – отвір має бути на іншому кінці вулички. Мабуть, старіючий мозок підвів її, але це можна пережити, тільки б Ловренса знайти. Мабуть, ми старіємо швидше, якщо намагаємось думати за когось іншого. Вона не соромлячись могла визнати, що збилася з дороги, та хіба це вина не Ловренса? Щойно він буде поряд, вона вирішить, як сильно сварити його і як скоро пробачити. Підтримуючи себе цими думками, вона дісталася майже протилежного кінця вулички, коли нарешті зрозуміла, що навіть жодної шпарини в паркані не видно.

Коли вона, запинаючись, підійшла до дорожнього знака, плакат на бруківці смикнувся, на мить відірвавши від землі зіпсовану собачу морду.

– Ловренсе, – крикнула вона і вже оберталася до машини, коли якась постать визирнула з-поза будинку за стежкою і сховалася знову. Жінка була впевнена, що це Ловренс, але як він міг так поводитися? Чи він остаточно втратив глузд на схилі років? Знову і знову, все тихіше, вона кликала його на ім’я, простуючи до стежки.

Там було так само безлюдно, як і скрізь. Як і на вуличці вздовж паркану. Вайолет була близька до того, щоб заволати від розпачу – якщо тільки від нього. Вона безтямно роззиралася навкруги – так, наче відчай міг повернути Ловренса, – аж тут їй впало в очі вікно, за яким вона нещодавно бачила жінку. Тепер вікно було наглухо запнуте, але то був єдиний проблиск надії для Вайолет. І вона пошкутильгала стежкою, а потім вулицею до парадних дверей будинку.

– Гей! – крикнула вона, натиснувши дзвінок. Вона нічого не почула, доки по той бік матованого скла майже на всю висоту дверей не з’явився силует. Фігура була спотворена візерунком на склі, а тому обличчя виднілося як бліда змазана пляма.

– Нащо ви здіймаєте галас? – ледь чутно спитала жінка. – Ким ви себе тут уявили?

«Ніким я себе не уявила!» – мало не відповіла Вайолет, але зрозуміла, що це не допоможе. Тож просто промовила: – Ви бачили мене позаду вашого будинку. Ви говорили зі мною.

– Вважайте, що вам пощастило. Мені більше нема чого додати.

– Я шукаю свого чоловіка.

– Ви не знайдете його в моєму будинку.

– Але ви так само його бачили, – благально промовила Вайолет і знову відчула проблиск надії. – Ви спостерігали за ним, чи не так? Може, ви бачили, куди він пішов?

– Далеко він піти не міг.

– Ні, але він міг заблукати. – І одразу ж це здалося їй більше ніж можливим. – Я впевнена, людина, не знайома з місцевістю, може легко заблукати.

– Ненадовго.

Вайолет не знала, чому це прозвучало так зловісно: можливо, думка про втрату Ловренса надавала загрозливого відтінку всьому навкруг: порожній вулиці, темній, як інтер’єр будинку, спотвореній фігурі за склом, що ніяк не набувала звичної форми.

– Можна скористатися вашим телефоном? – випалила Вайолет.

– У жодному разі.

Вайолет спробувала переконати себе, що не дуже розчула її.

– Мені треба зателефонувати чоловікові. Мій телефон розрядився.

– Їх тут не схвалюють.

Вайолет відчула, що це стосується не лише їхніх із Ловренсом телефонів.

– Просто допоможіть мені його знайти, – благала вона, – і ми дамо вам спокій.

– Він знайдеться.

Чому ці слова здалися їй такими загрозливими? Тривога Вайолет дедалі більше зростала.

– Допоможіть мені, – розлючено сказала вона. – Інакше я здійму такий ґвалт, що збуджу всіх навколо.

– Немає потреби. Навколо й так ніхто не спить, – відповіла жінка, і її силует розпався на ще більшу кількість уламків, зникаючи в темряві будинку.

– Ви мене так просто не позбудетесь! Не раніше, ніж я знайду свого чоловіка! – крикнула Вайолет і вже хотіла горлати далі – скільки знадобиться, аби люди вийшли їй на допомогу. Аж тут почула, що Ловренс кличе її.

Вона розчула лише перший склад. Їй ніколи не подобалося, коли хтось скорочував її ім’я, але зараз вона була більше ніж рада це чути – хай навіть це звучало дзявкучим голосом. Він був далеченько, за краєм вулиці, та принаймні голос лунав не від урвища.

– Ловренсе, – крикнула вона і крутнулася на місці, мало не втративши рівновагу. – Ходи сюди. Ходи до мене.

Порожня вулиця наче підхопила її скрик, луною понісши далі. Неосвітлені будинки з наглухо запнутими вікнами ще більше підкреслювали темряву, що потроху густішала навколо. Можна було подумати, що ніч відрізає її від Ловренса.

– Поговори зі мною, – гукнула вона. – Я йду до тебе.

– Ні!

Навіщо він їй це сказав? Що змушувало його взагалі казати таке? Певно, вона його не розчула.

– Я йду! – присяглася вона і рвонулася до автівки.

Уже коли вона застібала на собі пасок, їй спало на думку дещо неприємне. Може, все, що відбувається, є ніщо інше, як нічний кошмар? Вона заснула на пасажирському сидінні, коли Ловренс віз їх додому, і скоро прокинеться й побачить, що з ними все гаразд. Їй хотілося так думати, і водночас вона була стривожена – це було наче зрадити Ловренса, покинути його на неосвітлених байдужих вулицях. Не можна припинити пошуки, виправдовуючи себе цим, що це лише сон. Вона опустила обидва передні вікна в машині й відчула, ніби впускає всередину саму морозну ніч, що не дасть їй заснути.

– Ловренсе, – покликала вона і ввімкнула фари. – Не мовчи, поговори зі мною.

І коли вона розвертала машину, передні фари висвітили одноповерховий будинок, а за ним ще один такий самий і ще один. Він міг бути біля будь-якого з них.

Якщо їхати прямо, вона потрапить у глухий кут, до того ж вона і так уже почувалася загубленою, щоб блукати незнайомим містом у темряві. На швидкості, що ледь перевищувала пішу ходу, вона під’їхала до перехрестя, напружено, до болю в очах видивляючись перед собою, і вигукувала ім’я Ловренса. З’їхавши з дороги, вона почула його голос.

Вона вже збиралася відповісти, коли зрозуміла, що чує собачий гавкіт. Це був перший звук, почутий у Страйдерз-Голт, а скільки часу минуло, відколи вона востаннє чула птахів? Гавкіт здавався схожим на нерозбірливі слова, ось чому вона прийняла його за людський голос і навіть при цьому не замислилась, чого б це Ловренсу заперечувати: «Ні, ні, ні!» Якщо це був той невловимий Фетчер, хтось інший міг спіймати тварину.

– Ловренсе, – покликала вона гучніше, але єдиною відповіддю був черговий вибух несамовитого гавкоту. Вона вже майже доїхала до наступного перехрестя, коли побачила перед собою звіра.

Це цілком міг бути Фетчер, оскільки виконував той самий трюк, що був зображений на всіх плакатах. Він стояв на задніх лапах, ніби щось випрошуючи, хоча ніхто не пропонував йому смачненького. Перш ніж Вайолет встигла розгледіти щось, окрім великого неясного силуету, звір опустився на всі чотири лапи і дременув за ріг. Коли ж вона під’їхала до перехрестя, на обох вулицях не було ні душі. Вона не повинна відвертатися на собаку чи задаватися питанням, чому ніхто не вийшов надвір ловити його.

– Ловренсе! – крикнула вона, ніби намагаючись відігнати тварину і натомість побачити чоловіка, але лише холодний вітер вривався до неї крізь опущені вікна. До самої околиці вона не почула й не помітила жодного натяку на його місцезнаходження.

Чи не занадто швидко вулиці лишилися позаду? Може, вона, не помітивши, проминула кілька з них? Вона вдивлялася в темне скупчення бунгало з таким напруженням, ніби біль в очах слугував запорукою того, що вона знайде Ловренса. А тоді вона порилася в кишені й витягла телефон. Жінка сподівалася, що він міг відновити хоч трохи заряду, втраченого у Страйдерз-Голт, але той залишався неживим, наче прямокутний камінець, на який він і скидався. Вона вже не сумнівалася, що Ловренса тут немає – не міг же він рухатися швидше, ніж автомобіль.

Вона не знала, скільки разів проїздила повз затемнені вулиці – як і скільки разів вони повертали її до зелених насаджень. Як часто вона проминала «ягуар», що був знову припаркований на своїй під’їзній ділянці? Може, їх було декілька, і всі вони дражнили її, створюючи ілюзію, ніби вона знає, де є. Дедалі більш сухим і хриплим голосом вона продовжувала кликати Ловренса. Навіть автомобільна сирена не здатна була оживити ці непривітні вулички, які, здавалося, поринули в глибокий сон і бачили в ньому самих себе. Тепер вона гнала машину відчайдушно швидко, наче могла наздогнати Ловренса, аби той не заблукав іще більше. Вона знала, що настане день, коли один з них втратить іншого, але навіть у страшному сні не могла уявити, що це буде саме так. І раптом її вразила жахлива думка, що, можливо, він не був по-справжньому втрачений аж до миті, коли вона припустила це в розмові з тією жінкою. Якщо таке було можливо, чи не означало це, що вона може повернути його в той самий спосіб?

Вона вигукнула його ім’я і налягла на сирену, а тоді побачила, як єдина істота на вулицях міста метнулася за межі світла фар. Вона знову гавкала, і цей гавкіт ніби нагадував їй людський голос, що намагається сказати: «Йди, йди, йди». Їй навіть здалося, що тварина навмисно уникає світла, наче соромиться показатись на очі. Може, цей звір здатен привести її до Ловренса? Вона не була розгублена настільки, щоб всерйоз припустити подібне, та все одно вона рухалася за твариною, забувши, у який бік збиралася їхати, – усі вулиці здавалися їй однаково зловісними й глухими. Тварина зникла з очей незадовго до того, як дорога вкотре привела її до зелених насаджень.

Зі страшенним скреготом, що пролунав, наче крик розпачу, вона загальмувала, а потім вибралася з машини. Їй здавалося, що довгі ряди затемнених будинків виганяють її – і так триватиме, доки вона намагається відшукати Ловренса. Востаннє вона спробувала уявити собі, що це лише кошмар, спотворене втілення її спільного з Ловренсом бажання привнести трохи чарів до їхнього життя. Скоро вона прокинеться і побачить себе на пасажирському сидінні… але вона знала, що це неможливо: Ловренс ніколи не вчився водити машину. Її руки так сильно тремтіли, що їй ледве вдалося скласти їх рупором біля рота.

– Ловренсе, – гукнула вона, – повернися!

Її слова болем відгукнулися не лише у вухах – у цілому її єстві, коли здалося, що вона чує голос, який пролунав десь між домами: «Облиш».

Вона не знала, чи цей голос звертався до неї. Напружено вдивляючись в темну приземкувату гряду, вона побачила постать, що кидалася між будинками. Світло фар заливало зелені газони, гублячись далі в суцільній темряві, і їй важко було розрізнити силует. Істота задихалася й скавчала, і її кошлата голова, її морда здавалися ще більш розмитими, ніж тоді, на плакаті, що хляпав під зимним вітром. І коли фігура перед нею підвелася на задні лапи – чи то випрошуючи щось, чи то бажаючи покласти лапи їй на плечі й ткнутися мордою в обличчя – усе, що вона могла, це лише гукнути:

– Ловренсе!

* * *

Ремзі Кемпбелл нещодавно відсвяткував п’ятдесят років від своєї першої публікації. Серед останніх виданих творів – «Брічестерські видіння», друга збірка художніх творів на тему міфології Ктулгу, а також розширена збірка публіцистики «Ймовірно, Ремзі Кемпбелл» та останній роман «Тринадцять днів біля Сансет-Біч». 2015 року за видатну працю в галузі літератури письменника було нагороджено званням Почесного члена Ліверпульського університету імені Джона Мура.

О

ОДЕРЖИМИЙ, – а, -е. 1. Який перебуває в полоні якого-небудь почуття, ідеї, пристрасті, настрою та ін. Одержимий [злим] духом, заст. – хворий, у якого, за переконанням темних, забобонних людей, вселився злий дух. 2. у знач. ім. одержимий, – мого, чол.; одержима, – мої, жін. заст. Причинна, божевільна людина. 3. у знач. ім. одержимий, – мого, чол.; одержима, – мої, жін. Той, хто до самозабуття чимось захоплений, закоханий в яку-небудь справу.

Найближча етимологія: одержимість, одержати, держати – рос. держать, біл. (заст.) дзяржаць, д. – рус. дьржати, п. dzierżyć, ч. drżety, слц. drżat’, верх. – луж. dźerżeć, ниж. – луж. źarżać, полаб. dirzĕt, болг. държа, макед. држи, серб. – хорв. држати, словен. drżati, ст. – слов. дрьжати, праслов. dьrżati «тримати; володіти», походить з інд.-євр. dheregh «тримати; міцно тримати; міцний» – споріднене з авест. drājaŋhe «тримати; мати при собі, вести».

Синоніми: захоплений, пристрасний, завзятий; божевільний, нестямний, причинний, очманілий, навісний, навіжений, несамовитий, біснуватий, шалений, скажений, ненормальний.

Приклад: «Об’єкти, якими ви володієте і які, у свою чергу, здатні володіти іншими, перетворюючи їх на одержимих. Наприклад, старий фотоапарат…»

Одержимість

Реджі Олівер

Це було останнє місце, у якому я волів би опинитися того суботнього ранку. Містер Беррі зняв два ключі з великої зв’язки, яку зберігав у себе. З кімнати за відчиненими дверима було чути запах, чи, радше, атмосферу будинку. Не те щоб там стояв сморід, але дуже сильно відгонило застоєм, старістю й занедбаністю. Можна було без слів зрозуміти, що в цьому домі лише тиждень тому помер старий.

– Ось ми й на місці, – майже душевно промовив містер Беррі, домовласник, перш ніж повернутися до своєї звичайної кислої манери. – Отже, я хочу, аби будинок розчистили до вечора неділі. У понеділок вранці прибудуть декоратори, і я маю якомога швидше підготувати його для здавання новим мешканцям. Боюся, у моїй справі я не можу дозволити приміщенню простоювати. Ви ж розумієте, я не благодійник.

Якщо слова бувають зайвими, то остання фраза являла собою саме такий випадок. Беррі був огрядним чолов’ягою з опуклим самовдоволеним обличчям: один з тих людей, які пишаються тим, що «не терплять усіляких дурниць». Я знав, що не отримаю від нього жодного співчуття, утім, я й не прагнув його.

– Увесь мотлох, що вам не потрібен, везіть на сміттєзвалище. Я не можу дозволити, щоб його поскладали поряд із баками на вулиці, бо тоді на мене напосядеться міська управа. Єдине, що ви залишите, це меблі. Усі вони належать мені, – він завагався. – Ну… окрім того бюро. Але за умови, що ви приберете все із шухляд, можете залишити його тут, якщо схочете. Я не проти.

Я був цілком упевнений, що він не проти. Хоча й занедбаний, це все ж таки був стіл пізньої епохи короля Ґеорґа, із червоного дерева, і єдиний серед меблів, що поширював у кімнаті шляхетний запах.

– Що ж, залишаю це на вас. – Беррі знов завагався. – Ви заберете це із собою? – він показав на картину над каміном.

Я кивнув.

– Отже, містер Вільє був вашим дядьком, чи не так?

– Правильно.

– Ха! – Цей вигук виражав водночас жаль і презирство. – А він вам небагато лишив, так?

Я знизав плечима. Правду кажучи, я ледве знав його. Беррі дав мені ключі від квартири й парадних дверей, наказавши повернути в неділю ввечері «без зволікань». Він очікував, що на той час квартира буде звільнена від усього дядькового майна і «бездоганно чиста». Остання вимога була вже чистісіньким ошуканством: я приїхав забрати речі, а не влаштовувати прибирання. Я звів брови. Беррі зрозумів. А тоді поспішив забратися – на диво швидко для людини з такою комплекцією.

Квартира була на другому поверсі будинку з терасою біля однієї з тих невеличких трас, перпендикулярних Верхній вулиці в Ізлінґтоні. Коли вони лише були побудовані на початку ХІХ сторіччя, вони вважалися привабливим місцем проживання для тодішнього середнього класу, який саме формувався. Потім їхній статус знизився до загальнодоступного житла. Коли наприкінці 60-х – на початку 70-х більша частина Ізлінґтона знов перетворилася на фешенебельний район, ці будиночки вперто відмовлялися розвиватися разом із нею. Здебільшого вони так і залишилися розділеними всередині на квартири для зубожілої, але амбіційної молоді й викинутих на узбіччя старих. Товсті нашарування застарілого бруду, що нагадував хворобу шкіри, рясно вкривали вікна, які виходили на вулицю.

Я клацнув вмикачем, але навіть у світлі заплямлених нікотином ламп кімната так само здавалася похмурою. Поряд із великою вітальнею, до якої я ввійшов, розміщувалися спальня, ванна і маленька вбудована кухня. Окрім картини над каміном, увесь декор в кімнаті обмежувався двома фотографіями в рамках. Інших прикрас не було. Книжкові полиці була забиті неохайними стосами журналів і книг, пов’язаних із колишньою професією мого дядька – фотографією.

Занадто мелодраматично було б казати, що брат моєї матері Г’юберт Вільє був ганьбою своєї родини. Про нього просто не згадували, а сам він ніколи не відвідував сімейних торжеств і, наскільки я знаю, жодному з нас навіть поштівки не надіслав. Мені було відомо, що десь він існує, і це більш-менш було так. Мої періодичні спалахи цікавості щодо його особи завжди наштовхувалися на різкий спротив. Мати казала, що не знає, де мешкає дядько Г’юберт і чим він займається, але це, як я довідався вже після її смерті, було неправдою.

Серед материних паперів я знайшов його адресу і свідчення того, що вона періодично надсилала йому невеликі суми грошей. Гадаючи, що дядька Г’юберта слід було би принаймні сповістити про смерть матері, я вирішив відвідати його. Він прийняв мене, але відмовився їхати на похорон. Згодом я зробив ще один-два візити до нього, але це аж ніяк не можна було назвати приємним досвідом. Одного разу він попросив мене позичити йому сто фунтів, які я вже ніколи не сподівався отримати їх назад – і не отримав. Згодом, менш ніж за рік після смерті моєї матері, він теж пішов із життя, і я був вражений, дізнавшись від його адвоката, що я єдиний, кого він згадав у своєму заповіті. Я виявився також єдиним «невтішним родичем» на його похороні.

Я найняв фургон на вихідні, завантажив його достатньою кількістю коробок і ящиків, щоб вивезти його речі. Тож цього суботнього ранку я почав розбирати його квартиру, ледь усвідомлюючи, що за цією працею стираю з лиця землі останні сліди людського життя.

Як я й очікував, це виявилося сумною й гнітючою справою. Його одяг, деякі предмети якого були колись дуже дорогими, тепер полатаний, у багатьох місцях протерся до дірок, і жодна річ у його гардеробі нині не годилася навіть на благодійність. Посуд і столове начиння належали до найдешевших. Серед книг було мало таких, що можна було залишити в себе чи продати. Здається, він вів найскромніший спосіб життя. Я не знайшов жодних пляшок алкоголю, повних чи порожніх, тож, мабуть, навіть радощі життя покинули його. Одна тарілка досі лежала немитою в раковині. Його життя було так само безплідне, як і самотнє.

Фотографії в рамках були його власної роботи. Це були похмурі чорно-білі знімки покинутих будівель, запущених земель, занедбаних промислових зон – теми, що по сьогоднішній день не втрачають популярності поміж фотографів-«митців». Вони було зроблені професійно, але не кращі й не гірші за незліченну кількість інших, які я вже бачив. Ця естетика здавалася мені геть позбавленою оригінальності. До того ж фотографії вилиняли по краях і почали відшаровуватися від своїх оправ. Єдиним зображенням, що мене зацікавило, була картина над каміном, яку жадав отримати Беррі.

Це був портрет олійними фарбами дівчини з довгим золотим волоссям, зображеної по коліна. Вона стояла на балконі й видивлялася звідти тужливими очима. Автор майстерно володів пензлем – вочевидь, картина була написана професійним художником. Окремі фрагменти композиції – наприклад, рука, що спочивала на перилах балкона, – були зображені недбало, та все ж картина полонила своєю свіжістю і щирістю. Дівчина була вбрана в сукню з високою талією, що нагадувало ренесансні традиції, і вишукані коси, у які було заплетено її волосся, довершували ефект. Вона була прекрасна. Я згадав, як під час останнього візиту до дядька Г’юберта спитав його про цю картину.

Кілька секунд він мовчки дивився на мене своїми сердитими водянистими очима. Я одразу збагнув, що перетнув заборонену межу, але не збирався вибачатися. Зрештою, це він був винен мені гроші, а не навпаки. Збагнувши врешті-решт, що мене не залякати, він відвів очі й став дивитись у вікно.

– Колись вона була моя… – промовив він відстороненим тоном. – Кілька разів… Багато разів… І досі моя. – Він почав щось бурмотіти собі під ніс. Наче думки його, як і голос, відступали кудись удалину. Але загалом їхній напрямок був мені зрозумілий.

– Існують так звані «первісні» племена – здається, у Новій Гвінеї чи в екваторіальних лісах Амазонії? – а, хай йому грець, яка різниця? Хай там як, ці хлопці відмовляються фотографуватися, бо думають, що, здобувши їхнє зображення, ти тим самим захоплюєш часточку їхньої душі, їхнього духу… Що ж, я розповім тобі дещо. Вони не настільки, в біса, примітивні, як ми вважаємо. Не настільки, в біса, тупі. Еге ж? Усе, що потрібно, – це обладнання. Зрозуміло? Ось і все, що я тобі скажу.

Потім він знову глянув на мене, і його очі пожвавилися.

– Гадаєш, я старий, що вижив з розуму, чи не так? Ти ані слова не розумієш із того, що я кажу.

Я похитав головою.

– Це так. Не розумію.

– Добре… Добре!..

Він важко засопів, немов від нежитю, що я прийняв за спробу засміятися. Є такий різновид егоїстів, котрі бажають, щоб їх любили і хотіли знати про них усе. Але існує ще небезпечніший різновид, який прагне зберігати навколо себе атмосферу таємничості, створюючи оманливу ілюзію, ніби володіють якимись надприродними силами.

Тепер він мертвий, і я вільний був вести власні розслідування. Я зняв картину зі стіни і роздивився її уважніше. Це був твір талановитого художника, але його талант було розвинено не до кінця. Я перевернув картину. На зворотному боці полотна чорнів напис: «Л. В. у ролі Джульєтти, травень 1961 р.», – а нижче стояв підпис, який, беззаперечно, належав моєму дядькові Г’юберту Вільє.

Дядько Г’юберт дуже мало розповів мені про своє життя, але я зумів дізнатися, що він відвідував Школу Слейда і вивчав образотворчі мистецтва, перш ніж розпочати кар’єру фотографа. Це полотно було вцілілою пам’яткою того раннього періоду його життя. Вочевидь, воно щось значило для нього, але хто така Л. В.?

Під час мого останнього візиту він не казав нічого, що містило би натяк на її особистість. Він і далі щось бурмотів, як роблять старі люди, особливо ті, яким давно байдуже на те, слухають їх чи ні. Більшість цього бурмотіння було ледве чути. Пам’ятаю, він щось шепотів про «поїздку до Ірвінґ-гаузу», та коли я спитав, де це і чи можу я його підвезти туди, він лише спробував розсміятися знову і похитав головою: і знову цей зловісний захват містифікаціями. Він сказав щось на кшталт: «Я дістануся туди власним ходом», – що здалося мені дурницею. Після того він став дивитися у вікно і впав у затяжну мовчанку, а це ясно давало зрозуміти, що він більше не потребує моєї присутності. Я зрозумів натяк і пішов. Наступного разу я побачив його вже в поховальній конторі в труні.

До вечора суботи я прибрав майже все дядькове майно, розклавши по коробках або по сміттєвих пакетах для знищення. Найлегші з пакунків я сам відніс до фургона. Завтра належало зробити ще одну поїздку і прихопити із собою помічника для транспортування важчих речей. Стіни тепер стояли голі, вікна – без фіранок, з меблів зникли всі покривала й подушки. За вікном денні барви Ізлінґтона поступово згасали. Квартира дядька Г’юберта скидалася на труп, неживу оболонку, позбавлену сенсу. Лишилося прибрати тільки вміст письмового столу із червоного дерева. Я залишив його насамкінець, сам не знаю чому.

Це був стіл із двома окремими тумбами, з відкидною стільницею і шухлядами, кожна з яких виявилася замкненою. Це мене трохи заспокоїло. Принаймні містер Беррі не встиг сюди раніше за мене, але це означало, що я маю знайти ключі.

На щастя (так мені здалося) антикварні меблі – це мій бізнес, і я вже бачив схожі на цю окрему модель. У ніші для колін, зазвичай праворуч, є невеличкий гвіздок, який, якщо повернути, відчиняє потаємну вузьку шухлядку у бічній поверхні. Знаючи дещо про підозріливу й скритну натуру дядька Г’юберта, я припустив, що ключі можна знайти в потаємному відділенні, і я не помилявся. Але їхні пошуки забрали певний час – штифт виявився захований хитріше, ніж зазвичай. Надворі було вже темно, коли нарешті ключі опинилися в мене в руках. Після того я мав би піти, але я надто захопився – забувши про голод і втому, я віддався цікавості. Утім, чи було це правильним словом? Частина мене не бажала нічого знати, та чомусь я прагнув цього.

Щойно я відімкнув і відкинув стільницю, його вміст так і вивалився мені назустріч, наче чортик із табакерки. Цілу купу паперу, газетних вирізок, фотографій було набито в стіл без жодного натяку на лад і охайність. Моїм першим імпульсом було згребти всю це багатство в пакет для сміття, але щось мене зупинило.

Не гамір, а навпаки – тиша. Раптом, без будь-якої очевидної причини м’який шум дорожнього руху, що лунав здебільшого з Верхньої вулиці під вікном, зник геть. Я був подумав – щось не так із моїми вухами, але ж ні. Коли я поворушив папери в столі, шум зазвучав ще більш явно, ніж до того. Тріск пролунав, наче постріл. Я відчув, ніби невидима сила оточила мене й веде за собою.

Я сів до столу у хитке віндзорське крісло і почав проглядати й розкладати перед собою папери. Я робив це неквапно і ніби напоказ, наче офісний працівник, який знає, що за ним стежить підозріле око його боса. Чи вірив я, що за мною спостерігають? Ні. Я лише кажу, що почувався вимушеним поводитися так, наче за мною стежили.

Майже всі матеріали стосувалися його праці як фотографа. Я завжди усвідомлював, що дядько Г’юберт не досягнув особливого успіху в обраній ним професії. Кілька разів я натрапляв на згадки про його колишнє життя, але взагалі він справляв враження цілковитого невдахи, натякаючи, що його приховані таланти не отримали належного визнання. Зокрема в одному із записів він скаржився, що почувається ошуканим, але в подробиці не вдавався. Усе було викладено досить туманно, але загальне враження було таким, ніби він боровся проти цілого світу, і цей світ, у якийсь геть підступний спосіб, переміг.

За контрастом, те, що лежало зараз переді мною на столі, давало підстави припускати, що мій дядько, принаймні в 60-х і на початку 70-х, мав помітний успіх. Там були фотографії в модних журналах «Гарперз» і «Воґ», перезняті з кількох сторінок, портрети знаменитостей в «Недільних додатках», була серія репортажів про злочинний світ Лондона, ілюстрованих фотографіями для «Веніті Фейр», а також репортажі з Аскоту,[168] Генлі[169] та інших улюблених місць британського бомонду. Вирізки з газет про події у світі моди свідчили про його присутність. Вочевидь, він був тоді чимось на кшталт знаменитості. Один знімок особливо вразив мене: вісім із половиною на шість із половиною дюйма, глянцева журнальна фотографія з надрукованим підзаголовком. Але зробив її не мій дядько.

На ній був зображений молодий чоловік, що зігнувся над фотоапаратом «Гассельблад» на штативі в мить, коли він робить фотографію. Одна рука на фотоапараті, друга простягнута перед собою, ніби він показує напрямок об’єкту фотографування. На ньому сорочка з рослинним малюнком і широким коміром на ґудзиках та облиплі джинси, що вигідно підкреслюють фігуру. Його м’які біляві кучері спадають на плечі, обрамляючи обличчя серцеподібної форми й майже жіночої краси. Ікона 60-х, Адоніс із крутими стегнами, Нарцис із Карнабі-стрит. Дзеркало, влучно розташоване позаду нього, демонструвало його зі спини, а позаду – предмет його фотографування: довгоногу модель у чорних панчохах, яка елегантно вмостилася на високому барному стільці. Друкований текст на приклеєному на звороті фотографії папірці повідомляв:

Модний молодий фотограф Г’юб Вільє у своїй студії в Сохо: «Для мене фотографія – не лише майстерність, але й спосіб життя і засіб самовираження».

Нижче хтось вивів олівцем дату: «1966».

Отже, це був молодий дядько Г’юберт. Ставало вже пізно, а я ще нічого не їв, відколи перехопив сендвіч за ланчем. Це можна було хоча б частково віднести на рахунок запаморочення і дивного жаху, який навіювала картина. Той дядько Г’юберт, якого я знав, був суцільною розвалиною: рідке біле волосся, що де-не-де стирчало зі вкритого рубцями черепа, важкі щоки звисали з висхлого обличчя, кутики рота відтягнені донизу в постійній гримасі сердитого невдоволення. Лише той самий погляд в очах – дикий, напружений, волошково-блакитний – дозволяв установити зв’язок із юним божеством на фотографії. Що сталося? Міркуючи над цим, я здригнувся, хоча, маю зауважити, що в кімнаті раптом стало значно холодніше.

Я подивився на годинник. Було майже одинадцять. Я вирішив, більше не розглядаючи, скласти всі папери в ящик поряд зі мною. Так я й зробив, хоча мою увагу привернув іще один невивчений предмет. Це був лист, надрукований на дорогому гербовому папері. Ім’я, відтиснуте вгорі, належало знаменитому виробникові плівки та фотографічного обладнання. Лист було датовано 6-м травня 1973 року.

Шановний містере Вільє,

Щиро Вам дякую за те, що дозволили розглянути Ваш найбільш винахідливий пристрій. Із цим листом повертаю Вам прототип і зразки Ваших робіт. Хоча він і пробудив певний інтерес, я змушений із жалем сповістити, що, на нашу думку, Ваша пропозиція не має достатнього комерційного потенціалу, щоб брати її до розробки. Потрібно набагато більше досліджень і доопрацювань, аби перетворити її на вигідний бізнес-проект, а запропоновані Вами фінансові умови роблять витрати непомірно високими. А втім, я бажаю Вам усілякого успіху з Вашим проектом.

Щиро Ваш…

Далі йшов недбалий, геть нерозбірливий підпис, але нижня половина листа була відірвана, можливо, у гніві, тож ім’я відправника залишилося невідомим.

Спустошивши верхнє відділення, я взявся за шухляди у двох тумбах. У трьох шухлядах праворуч я не знайшов нічого, гідного особливої уваги, окрім пачки листів – усі були написані однією рукою. Також я знайшов близько дюжини візитівок: лілових, прикрашених жовтими фантастичними візерунками і того ж кольору написом «Г’ЮБ ВІЛЬЄ, ФОТОГРАФ» разом з адресою його студії на Дін-стрит у Сохо. Ліва тумба столу складалася лише з однієї глибокої шухляди, декорованої, як три з протилежної сторони, та замком у верхній частині. У ній було кілька альбомів із фотографіями та велика кубоподібна скринька, обтягнута чорною шкірою. Вона була заважка, і я запідозрив, що всередині фотоапарат, але зазирати не став. На той час мені вже не терпілося забратися звідси.

Я підняв ящика зі вмістом письмового столу і зніс її на перший поверх і на вулицю, до орендованого фургона. Наступного дня я мав повернутися з помічником, аби забрати останнє.

Вулиця під будинком дядька Г’юберта виявилася безлюдною. Звуки дорожнього руху з Верхньої вулиці долітали слабкі й переривчасті. Я завантажив ящика в кузов фургона, позіхаючи при цьому. Надто надовго я тут затримався, а попереду була ще довга дорога.

Я припаркував свій автомобіль на певній відстані від парадних дверей до будинку Г’юберта, адже ближче місця не було. Зачинивши дверцята фургона, я озирнувся на будинок і побачив, що вікно на другому поверсі – вікно його квартири – було відчинено і хтось висовувався звідти. Видно було лише темний силует – вулиця майже не освітлювалася, – та все ж я розгледів, що це жіноча фігура, дуже тонка, анорексично худа. І хоча я бачив лише силует, мене не полишало сильне відчуття, ніби вона дивиться на мене. Потім вона благально простягнула до мене руки, і мені здалося, що я побачив інших поряд з нею у вікні.

На ту мить я відчував не так страх, як гнів, що хтось намагається завадити мені поїхати додому й добряче виспатися. Я одвернувся, сів у машину, хряснув дверцятами й поїхав. І заспокоївся лише коли був уже за кілька миль звідти і раптом збагнув, що жену вулицями Лондона зі швидкістю більше ніж шістдесят миль за годину. Уже вдома, у Чізвіку, годину або більше по тому я відчув, що страшенно виснажений, але заснути не міг.

Кілька разів мені вдалося задрімати, але я швидко прокидався, і вже потім, о сьомій ранку, я облишив усі надії на відпочинок. Я забрав з фургона дещо з дядькового майна і переніс до себе у вітальню. Це були речі, які я хотів дослідити уважніше. Мій мозок був настільки одержимий ними, що не давав мені спати.

Першим був шкіряний чорний футляр. Це була явно недешева річ – зі срібними петлями і замком, ключа до якого я не міг знайти. Тож я розкрив його за допомогою зубила. Усередині футляра, оббитого червоним оксамитом, у пінопластових крихтах я знайшов фотокамеру – як і очікував. Але це була не звичайна камера. ЇЇ було зроблено на замовлення, з двома об’єктивами, встановленими паралельно на відстані близько п’яти сантиметрів – приблизна відстань між очима дорослого чоловіка. На звороті була відповідна пара вічок. Вона була також оснащена іншими шкалами та пристроями, яких не побачиш на звичайному фотоапараті. Яким було їхнє призначення, я навіть припустити не міг. На мідній табличці на звороті камери було вигравірувано слова: «ПАТЕНТ ВИДАНО Г. В.»

Далі були альбоми. Вони були розкішно переплетені золоченою тісненою шкірою, і більшість із них містила підбірку його робіт для журналів, виставок і приватних клієнтів. Вони стали додатковим доказом (якщо докази були потрібні), що мій дядько був обдарованою людиною. Але були два альбоми, які суттєво відрізнялися від інших.

Один із них я можу лише охарактеризувати як сімейний альбом, хоча він не був схожий на жоден із сімейних альбомів, бачених мною раніше – і, сподіваюся, більше я ніколи такого не побачу. На першій сторінці була фотографія моєї матері й мого батька в день їхнього весілля. Вони щойно вийшли із сільської церкви, у якій вінчалися, і тримаються за руки, але дивляться в різні боки, тужливо всміхаючись. Жоден із них не дивиться в камеру. Злегка змазана пляма трави з правого краю дозволяла припустити, що фотографію було зроблено потаємно, зі сховку на церковному дворі. Решта весільних фотографій справляла те саме враження. На одній із них можна було бачити, як офіційний фотограф намагається зняти подружню пару, в той час як мамина фата, підхоплена вітром, падає їй на обличчя. Фотограф здається роздратованим, а мій батько засмученим. Є в цьому знімку якийсь елемент жорстокої комедії. Потім я побачив фотографію самого себе у віці п’яти років разом із мамою в саду біля нашого будинку. Я маю незадоволений вигляд, і мати намагається заспокоїти мене. На задньому плані батько спостерігає цю сцену із цікавим виразом відчуження й відрази на обличчі. Вочевидь, фотографія не була зрежисованою, і зробили її таємно. Я згадую цю фотографію зокрема тому, що невдовзі після того, як її було зроблено, мій батько пішов від моєї матері й ніколи не повернувся. На решті картин ми з моєю родиною завжди були надворі чи в якомусь громадському місці і, вочевидь, гадки не мали, що за нами спостерігають. Ось я йду до школи, і на моєму обличчі вираз лютої зосередженості; ось я сиджу на межі футбольного поля, обіймаючи своє подряпане коліно, захоплений у момент сльозливих жалощів до самого себе. Я ненавиджу цю сторону своєї особистості і мене розізлило те, що цей момент особистої ганьби був вкрадений у мене і потрапив до альбому. Є навіть фотографія, коли я незграбно намагаюся поцілувати мою першу дівчину на тенісному корті. З відчуттям огиди я згорнув альбом.

Утома, поза сумнівом, лише підсилила моє відчуття гніву, відчуття, що мене зрадили. Я зробив собі кави, але моїм нервам це анітрохи не допомогло. Я неспокійно тинявся кімнатою. Залишався ще один альбом, який я не продивився. Я відклав його наостанок, адже він мав особливо розкішну сап’янову палітурку із золотою монограмою – дядьковими ініціалами Г. В., відтиснутими на обкладинці.

Усередині були найбільш химерні й моторошні фотографії, які я коли-небудь бачив. Я не маю на увазі, що на них були зображені жахіття – якраз навпаки.

На перший погляд вони скидалися на серію знімків оголеної жіночої натури, одноколірних, але надрукованих у відтінку сепії на оксамитовому, напівматовому папері. Тло завжди мало розмитий, затінений вигляд, але створювало враження безкінечного та безлюдного простору. Перше, що впало мені в око, це надзвичайні подробиці і створюване ними відчуття перспективи. Вони здавалися тривимірними.

Усі натурниці були юні, деякі – ледь старші за підлітків. Вони були зняті на повний зріст, деякі – навпочіпки, інші – стоячи, одна – скулившись на ліжку серед зім’ятих простирадл. Дівчата були стрункі й вродливі, але це не були порнографічні знімки, адже вони просто не здатні були викликати збудження. На кожному обличчі був написаний страх. Усі натурниці дивилися в камеру з неприхованим жахом. Висока якість знімків створювала ефект майже відчутної на дотик реальності. Їхні очі були широко розкриті і ніби спустошені відчаєм – наче вони знали, що більше ніколи в житті не відчують щастя. Безкінечні тіні, що пролягали за їхніми спинами, мали от-от поглинути їх, зім’яті простирадла навколо дівчини на ліжку, здавалося, от-от постануть і задушать її.

Важко було на них дивитися, але відірватися від них було ще важче – настільки вони заворожували. Хоча й застиглі, зображення створювали ілюзію потенційного руху – наче натурниці на мить заціпеніли від жаху. Це нагадало мені мить, коли я побачив свою матір мертвою в лікарні. Я знав, що вона більше не ворухнеться, та все одно очікував, що це станеться, і мій розум грав зі мною жарт, доки я дивився на її тіло.

Останнє зображення в альбомі було найразючішим. На ньому була дівчина, оголена, як і решта, з довгим білявим волоссям, вона ніби тікає від камери, але при цьому озирнулася і із жахом дивиться на свого переслідувача. Тло зображено дещо чіткіше, ніж на решті фотографій. Дівчина була в лісі, дерева якого вкривали собою безкінечний сірий простір. Тривимірна якість знімка створювала ілюзію безкрайності, і здавалося, що варто простягнути руку – і вона увійде в пухнастий рельєф на фотографії і далі – в холодну порожнечу. Озираючись назад, утікачка не бачить того, що бачить камера: корінь дерева, наче велетенська чорна змія, згорнувся в неї на шляху. За мить по тому, як було зроблено фотографію, вона мала перечепитися і полетіти сторчголов на холодний сірий лісовий ґрунт.

Треба було згорнути альбом і повернутися до своїх справ, але зображення невідступно тримало мене. Щось у цьому обличчі видавалося мені знайомим. Невдовзі я зрозумів, що дивлюся на Л. В., жінку, зображену на картині мого дядька.

Хто така Л. В.? Ким вона була в його житті? Коли це питання постало в моїй голові, я знав, що не заспокоюся, доки не з’ясую. Я почав проглядати папери, знайдені в письмовому столі минулої ночі. Раптом я згадав про пачку листів, перев’язаних шворкою, на які майже не глянув. Вони були написані фіолетовими чорнилами на блідо-блакитному папері, і деякі з їхніх конвертів були прикрашені грубо намальованими квіточками. Вони були надіслані дядькові Г’юберту на адресу по вулиці Ґліб-Плейс у Челсі.

Це були любовні листи за підписом «Лейла». Певно, це й була Л. В.? Подальшим доказом того, що так і є, стали випадкові посилання в листі на роботу в театрі, кіно й на телебаченні. Л. В. була акторкою, це було очевидно з портрета. Так само акторкою була і Лейла.

Хоча цим листам була майже п’ятдесят років, я все одно почувався ніяково, читаючи їх. Лейла була юна, наївна і обожнювала його. Вона висловлювала свої почуття, удаючись до словесних кліше, як майже завжди роблять прості люди. Я почувався так, ніби втручаюся в чуже життя. До того ж ці листи несли дуже мало інформації, окрім того, що Лейла обожнювала мого дядька і що іноді він сердився на неї, а вона завжди вважала це власною провиною. Лише останній лист вніс певну ясність і дозволив більш об’єктивно поглянути на справу.

Гітроу, ранок п’ятниці

Мій дорогий Г’юбе!

Ти, мабуть, дуже здивований адресою нагорі, але, будь ласка, будь ласочка, не сердься на мене дуже. Гадаю, ти все одно сердитимешся, але, що ж, напевно, так і має бути. Ось я вже в Гітроу і маю близько години, перш ніж сяду на літак і полечу до Штатів. Пробач, що не сказала тобі про свій від’їзд, але ти б лише спробував зупинити мене, сталася б огидна сварка, а ти знаєш, я не зношу сварок. Тож коли ти читатимеш цього листа, я вже буду за тисячі миль звідси, по той бік океану, і я не маю телефонного номера або ще чогось, тож тобі лише доведеться чекати, доки я напишу знову або ще якось зв’яжуся з тобою. Справа в тому, що мій агент знайшов мені роль в тамтешньому кіно. Я знаю, це лише черговий жахливчик і, мабуть, нестерпно гидкий, але це робота, а мені треба їсти і треба навести лад у голові. Розумієш, любий Г’юбе, – і не хмурся ти так, бо будуть зморшки!!! – хоч я й кохаю тебе до нестями – справді кохаю! – так тривати далі просто не може. І справа не в інших дівчатах – хоча це боляче, дуже боляче – і не у сварках, які я ненавиджу, і навіть не в побиттях і насильстві, тому що ти завжди (майже завжди) потім просиш вибачення. Ні, справа в тому – о, як важко це пояснити! – в тому, що поряд із тобою я чомусь відчуваю, ніби не існую як особистість. Наче я ніщо. Гаразд, я твоя дівчина, твій пупсик, твоє серденько, але я більше не належу самій СОБІ. Розумієш? Ні, я не чекаю, що ти зрозумієш. Гаразд, пам’ятаєш той раз, коли ми вдвох ходили до «Біби», і ти обрав для мене сукню, а я хотіла іншу, а ти просто пішов до каси і все одно купив її, а потім виштовхав мене з магазину, перш ніж я встигла поглянути на щось іще. Я почувалася настільки приниженою багато днів по тому. Так, я знаю, звучить безглуздо, і ти майже без сумніву маєш значно кращий смак, ніж я, ти така зірка, такий геній, але справа не в цьому. Іноді я просто хочу мати щось своє і чинити по-своєму, але ти бажаєш, щоб я весь час була твоєю власністю, а я просто не можу так. Ось чому я зрештою їду до Лос-Анджелеса зніматися в цьому фільмі, і я знаю, що це звучить безглуздо і непереконливо, і все таке, і, мабуть, так і є, але це те, що я відчуваю зараз. Але я все одно кохаю тебе, любий Г’юбе, і досі вважаю, що ти найблискучіший, найкрутіший геній у цілому світі! Тож не згадуй лихим словом

твою назавжди закохану

Лейлу

– залишок сторінки був вкритий (решту сторінки було вкрито) цілими рядами літер Х, що мало символізувати поцілунки.

О десятій годині недільного ранку нагодився Мартін. За спеціальністю він актор, але більшість часу лишається незатребуваним в обраній професії, відтак я сплачую йому за допомогу в моєму бізнесі. Здебільшого вона полягає в перевезенні меблів, участі в аукціонах від мого імені та виконанні різних дрібних доручень. Сьогодні він мав допомогти мені перевезти письмовий стіл Г’юберта і залишки речей з його квартири.

Мартін – один із тих людей, що не люблять одразу ж братися до справи. Він обов’язково має випити кави, побалакати, викурити одну зі своїх нікчемних цигарок, перш ніж хоча б за щось візьметься. Через це я постійно кепкую з нього, адже він дешево мені обходиться і не скаржиться, коли я висмикую його з дому в незручний час. Та цього ранку я хотів якомога швидше поїхати туди, прибрати останнє з дому мого дядька і покласти край усьому, і тому ставав дедалі нетерплячішим через те, що він ніяк не доп’є свою каву і не припинить патякати. Перш ніж ми покинули Ізлінґтон, він наполіг на тому, щоби побачити вже привезене з квартири.

Сьорбаючи каву, він увійшов до вітальні, куди я заніс більшість речей.

– Небагато ж він тобі лишив, цей старий пентюх, еге ж?

Мартін затримався перед портретом «Л. В. у ролі Джульєтти». Він мовчки роздивлявся. Я починав втрачати терпіння.

– Ти її впізнаєш? – спитав я. – Гадаю, це акторка.

– Хіба це не Лейла Вінстон?

– Актриса?

– Так. Минулих часів. 60-х років, початку 70-х. Певний час вона була дуже популярна. Ти, мабуть, знаєш «Диявольський виплід».

– А це що таке?

– Ніколи не чув про «Диявольський виплід»? Фільм жахів. Пізні 60-ті. Культовий фільм, класика жанру. Правду кажучи, більша частина фільму – цілковите лайно, але цей епізод…

– Що з нею сталося?

– З ким?

– З Лейлою Вінстон.

– Гадки не маю. Пішла в забуття, як з усіма нами буде.

– Можеш з’ясувати, що саме з нею сталося?

– Ще одне доручення?

– Можна і так сказати.

– Гаразд. Трішки детективної роботи. Зроблю.

Дуже скоро я помітив зміну в поведінці Мартіна, коли той почав вживатися в роль приватного детектива. Він блукав вітальнею, усе роздивлявся і супив брови. Він уже починав неабияк дратувати мене. Ніби нічого не сталося, він узяв альбом із 3D-фотографіями.

– Поклади! Не торкайся цього! – загорлав я.

– Гаразд! Гаразд! – Мартін мав приголомшений вигляд. Я був шокований не менше своєю власною нестриманістю.

Я сказав:

– Ну ж бо. Ходімо. Не можна більше гаяти часу.

Уперше, коли ми дісталися до Ізлінґтона, Мартін не хотів баритися з роботою. Ми прибрали з квартири залишки дядькових пожитків і завантажили письмовий стіл у фургон. Коли ми покинули квартиру і поїхали до будинку домовласника, аби віддати ключі, незвичайно мовчазний Мартін сказав:

– Дивна місцина. Ти бачив усіх цих жінок на сходах?

– Яких жінок?

– На сходах, що ведуть від квартири вниз. Дві чи три. Я не бачив їхніх облич, але вони характерним чином простягали до мене руки. Вони що, повії, чи хто?

– Гадки не маю, – різко відповів я. – Я нікого не бачив.

Це було не зовсім правда.

Я припаркувався поблизу будинку Беррі, що стояв за кілька вулиць від дому мого батька, і залишив Мартіна у фургоні, доки ходив повертати ключі. Беррі мешкав на першому поверсі одного зі власних будинків. Він супроводив мене до своєї вітальні, головною окрасою якої слугував величезний плоскоекранний телевізор на стіні. По телебаченню саме йшов футбольний матч – ядучо-зелене поле, на якому метушилися маленькі фігурки в червоному й синьому, від чого всі інші кольори в кімнаті здавалися тьмяними й брудними.

Беррі жив у атмосфері розкішного занепаду. Величезне, роздуте крісло, таке ж безформне, як і він сам, перед мертвотно-синім екраном. Поряд на столі стояли тарілки із чипсами й іншими нездоровими харчами та наполовину вжита упаковка з шести банок світлого пива. Беррі радше пишався своїм інтер’єром, ніж навпаки. Він запросив мене сідати до іншого роздутого крісла. Я відхилив запрошення і простягнув йому ключі.

– Отже, ви очистили квартиру, – сказав він, виводячи щось у записнику. – Забрали письмовий стіл?

Я кивнув.

– Удалося відімкнути його?

– Я знайшов ключі.

– О, – промовив він, осідаючи в крісло. – А картина? Ви забрали її?

– Так, забрав.

– Знаєте, коли він був живий, я пропонував йому гарні гроші за цю картину.

– Навряд чи ви б їх запропонували, коли він став мертвий.

– Ні, ні. Я маю на увазі, не схоже було, щоб він міг собі дозволити відхилити мою пропозицію. Він майже завжди вносив орендну плату із запізненням. Хай там як, він казав, що коли помре, я можу забрати її собі.

– Справді? – сказав я, дозволивши собі нотку скептицизму в голосі.

– Саме так, – відповів він. Повисла пауза. – Зауважте, він часто верз усілякі нісенітниці. Якось прямим текстом заявив, що сам її намалював.

– Так і є.

– Справді? Що ж… Важко розрізнити, коли він казав правду. Він завжди клеїв дурня. Тільки те й робив, що розповідав усілякі історії про те, як колись був знаменитим фотографом, чи щось подібне.

– Він справді ним був.

– О… Гаразд… – Беррі зовсім занепав духом. – Тоді скажіть мені таке. Чому ж він опинився у найпаскуднішому кінці клятого Ізлінґтона?

Я знизав плечима і став дивитися повз нього на плаский екран. Той був уже не зелений, а сірий, і на ньому рухалися постаті, оголені жіночі тіла. Беррі ненавмисно перемкнувся на порноканал? Жінки присідали, повзали і витягували руки в благальних жестах, наче покірно молячи про щось.

Беррі схопився за пульт дистанційного керування і почав натискати кнопки.

– Кляте лайно! – вилаявся він. Тоді раптом телевізійний екран став яскраво-зеленим, і кімнату наповнив оглушливий рев юрби. Я поквапився піти.

Наступного дня я мав поїхати до Вест-Енду, щоб зустрітися з клієнтом. Я пригостив його ланчем у своєму клубі «Браммеллз» у Сент-Джеймзі, і ми успішно уклали ділову угоду. Після ланчу я відчув потребу прогулятися й рушив у напрямку Піккаділлі й Шефтсбері-авеню, не маючи на думці жодного кінцевого пункту. І тоді я згадав старі дядькові картки: я саме мав одну з них у кишені. До Сохо було недалеко, і я пішов за адресою на Дін-стрит побачити, що сталося з його студією.

Гадаю, думки про дядька Г’юберта ніколи не полишали мене. Навіть протягом ланчу вони поверталися до мене у випадкові миті мовчання. Я казав собі, що не можна дозволити цьому перетворитися на одержимість. Хай там як, я відчував, що в мене є незавершена справа: чому, наприклад, у газетах не було некрологу?

Я пройшовся вздовж Шефтсбері-авеню і звернув ліворуч на Дін-стрит. Неважко було знайти адресу. У будь-якому разі, будинок стояв там, де я й очікував його побачити, але для мене було сюрпризом, що в ньому досі була фотографічна студія. Я пройшов усередину крізь подвійні скляні двері.

У приймальні за столом овально-вигнутої форми молода жінка зосереджено фарбувала нігті у звабливий темно-пурпуровий колір. Я чемно кахикнув, щоби привернути її увагу, і пояснив, що пишу книгу про Сохо 60-х і був зацікавлений, дізнавшись, що фотостудія існувала в цьому місці від тих часів.

– О, справді? – промовила вона із завченою байдужістю, ніби демонструючи, що будь-який вияв цікавості чи ентузіазму становитиме порушення професійного етикету.

– Я лише хотів дізнатися… – почав я. Вона вже навіть не дивилася на мене, цілком поглинута фарбуванням нігтів. – Хотів дізнатися, чи хтось із працівників 60-х або 70-х років ще досі працює тут?

– Нє, – коротко відповіла вона, не підводячи очей. – Я так не думаю.

– Зачекайте хвилинку, – промовила яскравої зовнішності секретарка, яка саме проходила повз, прямуючи до виходу. – Як щодо Кемпа Кіза?

– О, так, – відгукнулася рецепціоністка і, на мій подив, одразу ж натиснула на кнопку й заговорила в мікрофон на столі.

– Кіза, будь ласка, – знудьгованим тоном співуче промовила вона. – Чи не міг би Кіз підійти до рецепції? До нього дехто прийшов.

– Щиро вам дякую, – сказав я. – Я дуже ціную ваші зусилля.

Її темно-червоні губи розтягнулися в найкоротшій з усмішок, перш ніж оздоблення нігтів знову цілком заволоділо її увагою.

З’явився Кіз – він виявився таким, як я і очікував: гладеньким, із фарбованим волоссям – і мляво потиснув мені руку. На ньому був темний одяг, але золоті браслети на його зап’ястках і медальйон на шиї були нагадуванням про 60-ті й 70-ті роки. Я видав йому свою неправдоподібну легенду, і він, здавалося, був більше ніж радий поговорити. Він запропонував «продовжити» в кафе навпроти студії.

Там після одного лате і кількох пончиків він розповів мені, що є одним із власників будівлі й керує студією на другому поверсі. Він прибув до Сохо в 60-ті, відчув, що саме тут йому місце і більше звідси не виїздив. Він здавався людиною, яка чудово ладнає і із собою, і з навколишнім світом: мені він сподобався.

Тоді я сказав:

– Мені цікаво… Ви в 60-х були знайомі з таким собі Г’юбом Вільє?

Кіз різко закинув голову і кілька секунд пильним поглядом дивився на мене. Було щось театральне в його реакції, та все ж вона була щирою і йшла від серця. Він сказав:

– Чи знав я Г’юба Вільє? Чи знав я Г’юба Вільє! Ще й як знав, присягаюся твоєю дупою. Він дав мені мою найпершу роботу в «Диму». Я був його чорноробом, хлопчиком на побігеньках. Був час, коли я фактично керував його студією. Робив геть усе. О так, я знав Г’юба Вільє.

– Що він був за людина?

– Ну… Чи є в тебе зайвий тиждень, аби все вислухати? Тобі відомо, що його прозвали Князем Темряви?

– Ні. Чому?

– Та вже ж не без причини, дорогий мій, наскільки я його знаю. По-перше, він мав найогидніший характер з усіх. І він встигав усюди: наркотики, жінки, сексуальні збочення, ще багато чого. Трахав усе, що рухалося. Одного разу чи двічі навіть мене завалив. Зауваж, у ті часи я був гарненьким білявим хлопчиком, а він був просто божественний, – він ляснув самого себе по лівій руці. – Стули пельку, Кізе. Ми ж не хочемо збентежити цього гарного джентльмена, так? Врешті-решт він був достобіса чудовим фотографом, цього вже в нього не забереш. О, так. Він в одному ряду з Девідом Бейлі, і Донованом, і Даффі. У ньому сповна втілився самий дух бурхливих 60-х. Проблема була в тому, що він прагнув бути єдиним та неповторним, кращим, ніж Донован і Бейлі, не лише царем гори, а просто єдиним. Це, звісно ж, було неможливо. Потім він винайшов цю штуку, яку називав «3D-фотографією», із тією дивацькою камерою на два об’єктиви. Мав зробити на цьому цілий статок. Насправді, це було дуже цікаво. Проблема була в тому, що весь процес був неймовірно дорогим і складним: особлива плівка, особливий папір і ще купа всього. Він звертався зі своїм винаходом до кількох фірм, але просив забагато. Тож він вклав у це власні гроші й сам зайнявся цією справою. То була катастрофа. Він втратив усе. І, звісно ж, винуватив усіх навколо, крім себе. Врешті-решт він просто зник зі сцени. Не знаю, що сталося з ним після того.

– Він просто помер.

Кіз мовчав зо хвилину, але не показував жодної реакції.

– Ну, гаразд, – промовив він нарешті. – Усі ми там будемо. Навіть Князь Темряви. Ти знав його?

– Він був моїм дядьком.

– Що, справді? – Кіз обвів мене пильним поглядом. – Так. Тепер я бачу. У тебе його погляд. Щось від нього. Звісно, він мав значно кращий вигляд.

– Ви не пам’ятаєте одну з його дівчат, Лейлу Вінстон?

– Цю старлетку? Ще б пак! Мила дівчина, але наївна, як дитя. Вона обожнювала землю, якою він ступав, – а він, звичайно, поводився з нею, як із лайном. А тоді одного разу вона раптом зривається з місця і тікає до Штатів. І цьому, друже мій, я міг лише поаплодувати.

– Вам відомо, що з нею сталося?

– Ні. Загубилася в Ewigkeit,[170] як казав мій друг Курт. Знаєш, він був німець, але такий привітний. Мені подобається думати, що вона тримає заповідник віслюків десь у Норфолку. Зазвичай більшість старлеток закінчують саме цим, коли їхній блиск тьмяніє. Так втомлюються від того, що їх постійно трахають двоногі тварюки, що починають віддавати перевагу чотириногим. І хто їх буде звинувачувати? Поглянь лише на Доріс Дей. Поглянь на Бріджит Бардо. Не хотів би я опинитися на їхньому місці. О-о, подивися, котра година! Я мушу повернутися на фабрику розваг, інакше вони вишлють за мною пошукові групи. Щасти тобі з твоєю книжкою і дякую за пончики. Бувай!

Повернувшись додому того вечора, я знайшов пакунок, просунутий до моєї поштової скриньки. Він був від Мартіна і містив DVD-диск із фільмом «Диявольський виплід» з Лейлою Вінстон в головній ролі. Зробивши собі вечерю я сів і став дивитись його.

Фільм був аж ніяк не шедевр. Типовий зразок експлуатаційного кіно[171] однієї з тих кінокомпаній, що сподіваються повторити успіх «Гаммер-Фільм Продакшенз» з їхніми фільмами жаху. У сюжеті – якщо це можна назвати сюжетом – ідеться про невинну дівчину (Лейла Вінстон), яка зв’язується з групою багатих сатаністів із прилеглих до Лондона графств. Усе це, звісно, здебільшого нісенітниця, хоч іноді мимоволі смішна, але є один епізод, який залишається в пам’яті і який, мабуть, і зробив фільм «культовою класикою». У ньому дівчина у виконанні Лейли Вінстон тікає від переслідування крізь нічний ліс, і ще вона гола. Не питайте мене, чому вона опинилася серед лісу гола і з якою метою її переслідують. Я забув: це просто такий фільм. Переслідувача ніколи не видно цілком), лише як силует зігнутої напівлюдини, яка шкандибає поміж деревами. Лише на короткі миті він з’являється на екрані, але від цього здається тільки страшнішим. Ти чуєш його подих і один раз бачиш, як блищать крізь голе гілля його похмурі багряні очі. Майстерна робота оператора створює враження, що чудовисько нарешті здоганяє Лейлу, і востаннє ти бачиш її, коли вона із жахом в очах озирається на свого нападника. Потім вона перечіплюється через корінь дерева, і екран стає чорним.

Я згадую все це лише тому, що фотографія Лейли, зроблена Г’юбертом для його альбому 3D-фотографій, точнісінько відтворює той момент, коли вона, налякана, дивиться в обличчя своєму переслідувачу.

Я майже двічі переглянув фільм від початку до кінця. Лейла не була блискучою акторкою, але мала в собі якість, через яку на неї хотілось дивитися. Вразливість – гадаю, це можна так назвати, але вразливість, доведену до крайнощів. Вона створювала враження цілковито розгубленої, наче не мала внутрішнього компаса. Жах у її очах був жахом людини, що зазирає всередину себе і знаходить порожнечу.

Було вже за північ, і я знову відчув, що не можу спати. Я почав роздумувати над власним життям. Ось я, якому минуло тридцять п’ять, багатий, помірно успішний, але бездітний, і навіть не в стосунках. Може, я теж був порожній усередині.

Я підійшов до вікна і визирнув на вулицю. Надворі нікого не було, тільки напроти мене, по той бік вулиці, стояла примарна група людей. Я нечітко бачив обличчя, але за фігурами зрозумів, що всі вони жінки – близько дюжини – та всі вони голі. Я кілька разів кліпнув очима, та коли глянув знову, вони й досі були там, і я був упевнений, що вони не зводять з мене очей. Потім одна з них підвела руку, долонею догори, і простягнула до мене в благальному жесті. Потім ще одна зробила те саме, потім ще одна і ще одна. Я запнув фіранки, і при цьому в мене вихопилося щось середнє між зітханням і схлипом. І цей звук іще хвилину лунав у моїх вухах.

Не знаю точно, як довго я спав тієї ночі. Певно, нарешті я все ж задрімав, адже був розбуджений близько десятої телефонним дзвінком. Це був Мартін. Він знайшов Лейлу Вінстон.

– Вона в закладі під назвою Ірвінґ-гауз. Це такий собі будинок відпочинку для літніх акторів і актрис. Може, одного дня мені самому доведеться вирушити туди. І, гадаю, це не так погано: їжа цілком пристойна, є бар та все інше. А ще це недалеко від тебе: у Нортвуді. Мені туди з’їздити? Можемо податися разом і побачитися з нею.

– Ні. Я поїду сам.

– Ой, облиш. Тобі потрібен там хтось на кшталт мене. Це буде цікаво.

– Мартіне, я плачу тобі за роботу, як ти вже, трясця тобі, казав. Я їду сам. Зрозуміло? – Я мало не кричав у телефон. Це здивувало його. Я й сам був не менш здивований.

– Гаразд! Гаразд! – Він поклав слухавку.

Я зателефонував до Ірвінґ-гаузу і домовився відвідати Лейлу того ж дня, пояснивши, що я родич її близького друга і маю їй дещо розповісти. Головна медсестра була люб’язна, але в її голосі лунав сумнів. Вона пояснила, що Лейла «останніми днями не дуже схильна до спілкування». Я відповів, що розумію, і лише тоді замислився над тим, що взагалі казатиму їй. У мене виникло імпульсивне рішення взяти портрет із собою.

Зараз я дуже мало що пам’ятаю про мою маленьку подорож до Нортвуда чи про те, як мене приймали після прибуття до Ірвінґ-гаузу. Спогади починаються з того моменту, коли мене провели по коридору до палати. Я ніс картину. Доглядальниця постукала у двері.

– Лейло? Тут дехто прийшов.

Кволий шепіт з-поза дверей був знаком того, що я можу ввійти. Кімната була декорована у тих нейтральних кольорах – бежевому, кремовому, блідо-рожевому, – що ніби створені для таких місць утечі. Я не бачив у кімнаті майже нічого, що вказувало б на особистість її мешканки, яка сиділа в пеньюарі біля вікна, поклавши на коліна світло-блакитну плетену ковдру. Надворі був сонячний день, та вона все одно була частково в тіні. Вікно було наполовину запнуто фіранкою, щоб відгородити її від прямого сонячного проміння.

– Боюся, це не найкращий день для Лейли, – промовила доглядальниця. – Але я залишу вас двох наодинці на певний час. – Потім голосом «професійної доглядальниці» оголосила: – У вас сьогодні гість, Лейло.

Лейла підвела голову з м’яким подивом в очах. Доглядальниця залишила нас.

Попри те що її волосся було зовсім біле, Лейлу чудово можна було впізнати за фотографіями 60-х років. Зморшки навколо її губ і очей були дуже стримані, що властиво жінкам з бездоганною шкірою, і майже не помітні в затінку. Злегка розтулені губи досі були рожеві та зберігали чудову форму, і дивна відсутність виразу на обличчі була вже мені знайома. Вона й досі була струнка, тільки її очі ще більше запали, оточені синювато-сірими колами. Було в ній щось морське. Її волосся і колір обличчя були зовсім білі, як слонова кістка. Вона нагадувала забуту всіма русалку.

– Вітаю, – промовила вона тихим голосом, майже пошепки.

Я розпочав свої пояснення. Вона слухала, не зводячи з мене своїх спустошених очей. Жодна емоція не промайнула на її обличчі, та коли я вперше згадав ім’я дядька Г’юберта, вона промовила:

– Ні. – Тихо, але виразно.

Я знову вимовив ім’я.

– Ні, ні, ні! – трохи гучніше.

Я розповів їй про картину. Я виставив її, притуливши до стільця, аби вона її добре бачила.

– Ні, ні, ні, ні, ні!.. – ще гучніше.

Її очі конвульсивно стискали підлокітники крісла. Вона намагалася підвестися, але її ноги й руки були заслабкі, щоб втримати її.

– Ні, ні, ні, ні, ні… НІ! НІ! НІ!

Лейла простягнула ногу в капці й щосили копнула нею портрет. Картина перекинулася і впала на підлогу, на полотні лишилася відмітина. Жінка дивилася на мене. Її очі потроху осяювалися розумом. Вони оберталися в очницях, озираючи кімнату, із несамовитою жадібністю вдивляючись у кожну деталь. Важке хрипле дихання виривалося з її грудей. А в голосі прорізалася зовсім чоловіча різкість.

– Я не хочу цього лайна, – промовив голос. – Я хочу мою бісову камеру!

* * *

Реджі Олівер, із 1975 року – професійний сценарист, актор і театральний режисер. Серед його останніх публікацій – збірки «Криваве море» і «Відпочинок від пекла». А також роман «Боук Дівільський». Готується до публікації дитяча книга «Привиди Тенкертонського парку і як їх позбутися» з ілюстраціями автора.

По

ПОТОЙБІЧНІСТЬ, – ності, ж. Абстр. ім. до потойбічний – 1. За релігійними уявленнями – неземний, загробний. // у знач. ім. потойбічне, – ного, сер. – те, що, за релігійними уявленнями, пов’язано з неземним, загробним життям. // Чужий усьому житейському. // Дивний, неприродний, наче із загробного світу. 2. Те саме, що «протилежний».

Найближча етимологія: потойбічний, потойбіч, «по той бік» – рос., біл., болг., діал. макед. бок, д. – рус. бокъ, п., ч., слц., верх. – луж., ниж. – луж. bok, серб. – хорв. bôk, словен. bόk, ст. – слов. бокъ – остаточно не з’ясоване; можливо, споріднене з д.-ісл. bak, д. – англ. baek, англ. back «спина», менш переконливе зіставлення з лат. baculum «палиця», гр. βάχτρον «жезл», д.-ірл. bacc «гак» (через значення «ребро»).

Синоніми: потойбічний світ; загробне життя; астрал; ПРОТИЛЕЖНІСТЬ.

Приклад: «Іноді ми потрапляємо в потойбічність, адже перш ніж померти, треба навчитися жити…»

Потойбічність

Майкл Маршалл Сміт

Коли вирушаєш у довгу самотню мандрівку на мотоциклі, завжди ризикуєш через необережність (а іноді навіть попри всю обережність) потрапити в складну ситуацію. Розвідувати нові місця легше в супроводі родини чи принаймні парою. Самотній мандрівник зустрічає менш гостинний прийом. Самотній мандрівник чоловічої статі сприймається як джерело потенційного клопоту, порушення усталеного балансу сил, навіть якщо цей чоловік – щойно розлучений власник книгарні, який вирушив у подорож країною лише тому, що йому нестерпно було й далі скніти в тиші тих самих чотирьох стін.

Аби все прояснити: чоловік, про якого йде мова, це я сам. І можу запевнити, що зовсім не видаюся типовим порушником спокою. Мій мотоцикл не чорний і навіть не червоний, він цілком мирного зеленого відтінку, майже кремового, і я на ньому не схожий ні на гота, ні на рокера – звичайна посередня людина сорока дев’яти з половиною року, втомлена, знудьгована і з явними ознаками депресії. Принаймні так стверджувала мій психотерапевт, доки я не звільнив її – чи, радше, припинив записуватись на подальші сеанси, що більш відповідає моєму способу вирішення проблем.

Я поїхав не через прагнення «знайти себе», тим більше, не очікував, що ця знахідка виявиться приємною – все одно було вже пізно щось змінювати. Я лише хотів зробити перерву в житті, яке повільно доводило мене до божевілля своїми прикростями, недоліками, втратами і бездіяльністю. У житті, у якому події впливали на мене, замість того, аби було навпаки. Я хотів чогось іншого. Хотів сам впливати на щось – або на когось.

Хотів забратися до дідька з тієї діри.

Утім, зрештою мені таки довелося знайти себе. Чи було це на краще, важко сказати. Можливо, що коли я пишу все це, то наближаюся до відповіді. Хоч я дійшов висновку, що не існує ні кінця, ні відповіді, вартої хоча б зусилля, і що іноді найвизначніші зміни відбуваються без жодного галасу, а справжні розв’язки трапляються лише у вигаданих історіях.

Ця історія не така.

Мене звати Роберт. Свій байк я кличу Персі – літературний жарт, який або розуміють, або ні (моя дружина, розумна й начитана, не розуміє). У будь-якому разі, це неважливо. Насправді я нічого не тямлю в обслуговуванні мотоциклів. Я купив собі байк кілька років тому, керуючись імпульсом, якого й сам не зрозумів, а Ейрін розцінила як відверту тупість. Гадаю, я хотів довести світові, що я не з тих хлопців, які не вміють ганяти на мотоциклі – мета, що містить надто багато заперечень, аби мати суттєвий ефект – не кажучи вже про те, що світові було начхати. Мабуть, я лише хотів довести цю непросту річ самому собі.

Я придбав мотоцикл новим, обравши модель із помірною кінською силою, і сумлінно відвідував курси, навчаючись водити його – я усвідомлював, що це зовсім не круто, але не бажав нав’язати себе американським узгір’ям, не маючи базової підготовки. З першого ж разу я склав іспит. Так зазвичай і буває. Теж мені, велике діло. Одне з найтяжчих у житті проклять – бути в усьому відмінником.

На мій подив, хоч я ніколи не цікавився машинами настільки, щоб досліджувати їхній внутрішній механізм, мені сподобалось їздити на мотоциклі. Я полюбляв час від часу вирушати на два дні сам-один у гори. Під час однієї такої поїздки Ейрін і переспала зі своїм босом. Це, звісно ж, банальна річ, але прикро було, що я певним чином розумів її. Девід – гідний хлопець, розумний і цікавий, і йому явно краще вдавалося зберігати молодість, як тілом, так і духом. Та від того, що я розумів її вибір, ставало тільки гірше. Людина не повинна жити з тим, хто лише виявився найкращим кандидатом з усіх доступних на даний момент, адже так? Ми маємо кохати наших обранців усією душею, contra mundum,[172] усупереч усім перешкодам, до останнього дня і довше, у найчорніші дні і найтемніші ночі. І коли тебе отак кидають, ти не можеш позбутися відчуття, що тебе оцінили й визнали негідним себе. Нещодавно наша донька поїхала навчатися в коледж, тож Ейрін – яка, ухваливши рішення, зазвичай діє швидко – одразу перейшла до наступного пункту і переїхала до Девіда.

А я відчув…

Не знаю, що саме я відчув. Мені було дуже сумно. Було боляче. Я не міг змиритися з тим, що решта мого життя вже не мине так, як я очікував. Після кількох чарок я зміг пробудити в собі гнів. І сльози. Але я завжди був схильний міркувати прагматично, а коли дивишся в очі дружині і бачиш, що вона, хоч і досі кохає, та вже не хоче тебе, немає сенсу поводитись, як недоумок, ускладнюючи всім життя.

Я допоміг їй перевезти речі до будинку Девіда і залишився на вечерю. Вона приготувала одну з моїх улюблених страв, що було мило з її боку – чи принаймні здавалося таким з огляду на те дивакувате нове становище, у якому я опинився. Страва була трохи солоніша, ніж зазвичай. Може, так любить Девід. Може, у її житті тепер узагалі більше солі, ніж було раніше.

Вона взяла собі наші заощадження замість половини нашого – значно меншого – будинку, тож нам не довелося наспіх продавати його (що було б особливо клопіткою справою, зважаючи на падіння ринку нерухомості, до того ж кілька кімнат і більшу частину гаража я обладнав під підсобні приміщення для магазину). Усе відбулося швидко і цілком цивілізовано.

А потім я опинився ніби в потойбіччі.

По той бік життя, яке я колись мав.

Не знаю, чому мені одразу не спало на думку вирушити в подорож на мотоциклі. Мабуть, дався взнаки шок, а також необхідність підтримувати зв’язок з єдиною сталою річчю в моєму житті.

Я покинув роботу у видавництві наприкінці 90-х, протягом чергового спаду виробництва, що періодично траплялися в країні. Деякий час я намагався стати письменником, що виявилося ні так само легко, ні так само весело, як вважається. Я прийшов у видавницький бізнес здебільшого тому, що любив книжки, тож відкриття книгарні «Пакуй їх!» стало цілком зрозумілим (хоча й ризикованим) починанням. Назва була даниною моєму батькові, який на той момент був іще живий і мав дві пристрасті: книжки і серіал «Поліція Гаваїв». Він зрозумів натяк і був зворушений.

Книгарня тихо процвітала і тепер є одним із найпопулярніших закладів ділового центру. Ми часто влаштовуємо літературні читання і зустрічі книголюбів, які відвідує чимало людей. Ми маємо чудовий вибір друкованих вітальних листівок. Якби ми зачинилися, усі б сумували за нами. Принаймні деякий час.

Коли Ейрін пішла, я ще півроку імітував бурхливу діяльність і гарував щодня, доки не зрозумів, що тиняюся магазином, наче привид. Таким самим привидом я почувався і у власному житті. Ейрін з Девідом жили на іншому кінці міста, тож я ніколи з ними не перетинався, хоча й не відкидав такої можливості. Я перетворився на поціновувача глухих закутків і темних алей. Не знаю, чому я відчував таку потребу ходити містом крадькома. Я лише знав, що мені бракує духу тримати голову високо, ризикуючи раптом зустріти на вулиці чужу жінку, з якою прожив своє доросле життя, і бачити, як при цьому вона губиться чи ніяковіє, наче я якась прикра помилка з її нещодавнього минулого, коли кров несподівано вдарила в голову.

Я припинив користуватися Фейсбуком, відколи несподівано натрапив на цілком буденний коментар Ейрін під постом нашого спільного друга. То було лише жартівливе зауваження, на кшталт тих, що колись вона робила за сніданком. Тепер же воно пройшло повз мене, без жодного до мене стосунку – я був лише стороннім свідком цієї репліки. Я опинився в минулому і більше не відповідав часові, наче старий касетний програвач. Окрім як у телефонних розмовах про нашу доньку, я більше не мав місця в її житті і навіть не був упевнений, що можу знайти собі місце в житті власному. Діра, що роз’їдала його зсередини, розросталася дедалі більше. І я знав, що як не буду обережним, настане час, коли все моє життя перетвориться на одну суцільну діру.

Нарешті я спитав двох моїх давніх підлеглих, чи вони не проти, якщо я візьму кілька днів відпустки, і вони погодилися з такою готовністю, що я зрозумів: моя відсутність не стала для них громом серед ясного неба, на що я потайки сподівався. Вони обнадійливо обійняли мене, пообіцявши, що доглянуть за книгарнею і щодня надсилатимуть звіт електронною поштою, і щоб я відпочивав стільки, скільки вважаю за потрібне, без жартів. Я вийшов на вулицю з відчуттям, що мене звільнено.

Повернувшись додому, я зібрав речі. Будинок спостерігав за мною з байдужістю собаки, що стежить за діями господаря, який для нього на другому місці. Потім я сидів на терасі, милувався зірками і пив каву з горнятка, яке Ейрін подарувала мені десять років тому. Коли люди вважають, що йдуть, насправді вони залишаються. Тільки зникають з поля зору. Вибираються з діри, тим самим поглиблюючи її.

Я поїхав рано-вранці наступного дня. Поїхав, ще навіть не вирішивши, куди саме прямую. На перехресті я зробив спонтанний вибір вирушати до Таго – місця, де ми бували багато, багато разів. Під певним кутом зору це здавалося дивним вибором, але я не міг прожити решту життя, уникаючи всього, що так чи інакше було забарвлено попереднім досвідом. Якщо я не хотів назавжди застрягнути в минулому житті, деякі речі з нього мали зберегтися і тепер.

Я знав, куди можна піти в Таго, чудові кафе, щоб посидіти, поїсти та випити. Це місце належало мені не менше, ніж будь-кому. Не менше, ніж будь-яке інше місце.

Дорога туди забирає близько п’яти годин. Перші три чверті шляху становить довгий виснажливий маршрут крізь безбарвну центральну долину, засушливу й позбавлену будь-якої краси. Але щойно опиняєшся по той бік від Сакраменто і починаєш підійматися в гори, як швидко розумієш, що воно того варте. Цієї новизни від подорожі на мотоциклі майже вистачило, щоб забути, як я подорожував тут разом з Ейрін і донькою.

Зрештою я не втратив Кім. Принаймні не більшою мірою, ніж це трапляється з усіма батьками, коли їхні діти відчиняють двері й вирушають у великий світ. Вона цілком розважливо і безпристрасно поставилася до розлучення батьків, і тоді, заглиблюючись усе далі в гірські ліси, я зі втіхою згадував, що маю побачитися з нею за тиждень.

Насправді ж цього не сталося, і невідомо, чи зустріну я її ще коли-небудь. І хоча це крає мені серце, я знаю, що буде значно краще, якщо цього не станеться.

Мені шкода.

Знаю, я й досі це роблю. Шукаю знамення. Це дешевий трюк, продиктований зарозумілістю письменника-початківця, але так влаштоване й саме життя. Варто лише відбутися події, як стає зрозумілим, що їй передували певні знамення. А нині подією, що трапляється в житті, став я сам. Чоловік, якого я описую, – той, за годину від озера Таго, з повним міхуром і нестримним бажанням випити пива, – це чоловік, яким я був кілька тижнів тому. Хлопець, який відкрив «Пакуй їх!», – це я понад десять років тому. Той, хто надів обручку на палець запальної дівчини з Портленда на ім’я Ейрін (яка освітлювала собою найтемнішу кімнату і яка, я впевнений, від щирого серця обіцяла бути вірною до скону) – це я двадцять п’ять років тому. Ці життя вже не містять жодної несподіванки, наче жодного кота в мішку. Я знаю, що станеться, на яку доріжку штовхне їх доля. Вони стануть мною. Людиною, якою я є тепер, і яка відкидає похмуру тінь на своє минуле, позбавляючи можливостей кожного, ким вона колись була.

Ми всі відкидаємо тіні. Похмурі тіні.

Досягнувши південного Таго, я зупинився, щоб відлити й купити порцію кави в «Старбакс». Я вирішив, що далі рухатимусь уздовж західного узбережжя до Таго-Сіті. На ту мить близькість минулого почало мене пригнічувати ще більше.

Хоча ми багато разів зупинялися по обидва боки озера, це завжди супроводжувалося різними обставинами. На південний берег ми приїздили родиною, лише втрьох, на комфортабельний курорт із маленькими міськими будиночками. На північний край ми їздили, щоб відпочити разом з друзями. На щастя, зараз нікого з них не мало там бути – Ейрін ефективно послуговувалася опікою більшості з них через свою, так би мовити, товариськість, – але я сподівався, що завдяки цьому моє самотнє перебування там викликатиме в мене менше болісних порівнянь.

Решту дороги мене супроводжувало сяйво надвечірнього сонця, що пробивалося крізь сосни та ялини. За традицією я зупинився біля оглядового майданчика, звідки розгортався чудовий краєвид на крихітний острівець Феннетт у Смарагдовій Затоці. Я був там один. Хоч зазвичай у цьому місці яблуку ніде впасти.

Я зійшов з мотоцикла, але ненадовго. Надто часто луною спливали спогади про мою доньку, яка захоплено милувалася крихітною зруйнованою будівлею на острівці – рештками єдиного кам’яного «чайного будиночка», зведеного кілька десятиліть тому заможним власником будинку на найближчому узбережжі, – і вголос фантазувала над тим, як це – назавжди оселитися в такому на самоті. Я навіть подумав зателефонувати Кім, розповісти їй, де я, але не міг упіймати сигнал. Утім, як і завжди. До того ж я не мав певності, що мій голос звучатиме досить спокійно.

Натомість я так і стояв, дивлячись униз, намагаючись усвідомити всі ті зміни, яких зазнало моє життя. Що, фактично, я більше не мав ніякого життя. У мене лишився тільки я сам. Ось і все.

Отже, що тепер?

За годину, замерзлий і із затерплим від довгого сидіння задом, я в’їхав до Таго-Сіті. В’їжджаючи в місто, слід одразу скидати швидкість, інакше – хай би як воно називалося – можна за п’ять хвилин опинитися на іншому кінці міста, якщо зі світлофором пощастить. На головній вулиці було тихо. Туристичний сезон закінчився, сніг ще не випав. Не схоже було, що я матиму проблеми з пошуком кімнати, тож я вирішив спочатку випити.

Повітря було морозним. Я припаркувався на вулиці, навмисно ігноруючи кав’ярню, куди ми завжди ходили їсти сендвічі на обід і яка все одно була зачинена. Також я проігнорував «Семмікс» – бар, у якому ми проводили цілі вечори, напиваючись до нестями (до народження Кім), на який із тугою дивилися з ресторану з дитячим меню через дорогу (епоха юної Кім) і куди поверталися на початку вечора з почуттям ностальгії, аби випити по одному кухлю пива з друзями (епоха старшої Кім, яка проводила час в орендованому на канікули будиночку з іншими підлітками, тоді як дорослі платили по тридцять баксів кожен за крихітні закуски в ресторанах, перевірених, сертифікованих і схвалених невідомими з Йелп[173] – не дай Боже, щоб у наших немолодих життях траплялися якісь сюрпризи).

Далі по вулиці був бар, розташований на цокольному поверсі, – його власники настільки старанно приховували назву бару, що я так і не дізнався її, хоча вже разів зо двісті проходив повз. Цього разу назви я теж не помітив. І по сьогодні вона мені невідома.

Коли я наблизився, назустріч мені скрипучими сходами піднявся червонолиций тип у блідо-блакитному светрі. Він був занадто гладкий, з обпаленою сонцем шкірою, піщаного відтінку сухим волоссям, мутними й водянистими очима. Цей тип мало не збив мене з ніг, сунучи тротуаром, наче мене там узагалі не було. Він прикурив цигарку, зробив довгу затяжку і швидким кроком попростував геть, хоча й не здавалося, що він квапився у призначене місце.

Я спустився вниз. Цей заклад мав би називатися «Червоний бар». Тут було темно, і єдиним джерелом освітлення слугували настінні канделябри, що кидали червоні відблиски. Стільці й банкетки були оббиті потертим червоним оксамитом чи його дешевшим замінником. Єдина лампа гідного розміру, що була на своєму місці – за баром, – була завішена червоною тканиною. У такі заклади ходять на таємні любовні побачення або щоб добряче напитися – ні те, ні інше не входило до моїх планів. Огрядна жінка за барною стійкою зустріла мене незворушним поглядом. Без неї тут була би цілковита пустка, пропахла старим пивом.

Я посміхнувся до барменки.

– Вау… Це ж треба!

Я не часто намагаюся бути чарівним. Реакція жінки нагадала мені чому. Точніше, відсутність реакції. Я запитував себе, що зробив би новий хлопець Ейрін за подібних обставин і чи це спрацювало б. Підозрюю, що так. Я сам не раз сміявся з Девідових жартів.

– Мені одну «Сьєрру», – сказав я.

Я відійшов зі своїм пивом до столика в кутку і сів так, щоби бачити перед собою всю кімнату. Я дуже люблю світле пиво «Сьєрра Невада», але майже ніколи не п’ю його вдома. Довгий час – десять, п’ятнадцять років – я зазвичай випивав три порції пива за вечір. Тривалі дегустування показали, що якщо це пиво на кшталт «Лонґборд» чи якесь фільтроване марки «Будвайзер», «Курз» чи «Корона», то наступного дня я прокинуся, ніби нічого не сталося. Від чогось навіть на йоту міцнішого за «Сьєрру» в дію вступають такі фактори, як кількість з’їденого або те, чи не забув я опісля випити води.

Я ненавиджу м’яке похмілля ще більше, ніж серйозне. Бо в останньому разі ти знаєш, що облажався, і на цілий день даєш своїм мізкам спокій. М’яке ж похмілля підкрадається підступно, від чого світ навколо має сірий, плаский і сумний вигляд, і здається, ніби все це – частина тебе самого, а не наслідок впливу зовнішніх факторів.

Тож я припинив пити «Сьєрру». Це один з учинків дорослої людини. Уникати їжі, від якої тебе розносить, навіть якщо вона чудова. Робити фізичні вправи, навіть якщо жодної миті не отримуєш від них задоволення. Припинити захоплюватися речами, які загрожують погіршити твій стан в іншому. Завбачливо оминати прірву, але ніколи не забувати про неї. Завжди жити в тіні небуття.

Я залишався єдиним відвідувачем. Був ранній вечір п’ятниці.

– А й справді, – промовив я. – Якось надзвичайно тихо, ні?

Вона не поспішала з відповіддю, але нарешті повернула голову до мене. Її обличчя було великим, блідим і нездоровим.

– А чого ви очікували?

– Ну, напевно, побачити людей.

– Люди є.

Розмова нікуди не вела. Я подумав, якщо Сенді й Карен збиралися додержати обіцянки і тримати мене в курсі всього, що відбувається в книгарні, то, мабуть, вони вже надіслали мені звіт. А якщо й ні, то, принаймні діставши телефон, я дам зрозуміти найнепривітнішій барменці у світі, що більше до неї питань не маю.

Утім, сигналу не було. Це іноді трапляється на узбережжі. Я знову глянув на барменку. Та вона вже випередила моє запитання, коротко кивнувши в бік таблички на стіні.

НІ, В НАС НЕМАЄ ВАШОГО КЛЯТОГО ВАЙ-ФАЮ.

Я люблю місцеві бари, як і кожен навколо, але це місце вдавалося до якихось особливо жорстких жартів. Я вирішив допити пиво, аби показати, що мене не залякаєш, а потім піти пошукати собі кімнату на ніч.

Я вклався в десять хвилин, після чого пішов до туалету. Пиво завжди діяло на мене дуже швидко. У вбиральні стояв справжній сморід, наче хтось справив велику потребу в кабінці лише кілька хвилин тому, хоча це було неможливо.

Вийшовши звідти, я збагнув, що ще занадто рано і, видається, я не маю куди піти, окрім самотньої кімнати в мотелі, якого я маю ще розшукати. Тож я замовив ще одну «Сьєрру». Жінка обслужила мене і прийняла гроші, не вдаючись до розмов.

– Ви завжди так поводитесь? – спитав я, забираючи пиво і вирушаючи з ним до столу. – Чи в мені є щось особливе, що до мене таке ставлення?

Вона на міліметр звела брову, і я не знав, як інтерпретувати цей вираз.

– Я повернуся, – сказав я. – Не треба радіти завчасно.

Я піднявся нагору і вийшов на тротуар. Після того як Ейрін мене покинула, я став занадто охоче братися до цигарок, і це перетворилося на погану звичку. Коли п’ятнадцять років тому я кидав курити – після наполегливого (можна навіть сказати: безжального) тиску з боку дружини – я зробив це на совість. У ті часи я не розумів поміркованості. Тепер розумію. Після довгих років стриманості я вважаю, що можу дозволити собі кілька цигарок щодня, не зриваючись у чорну прірву згубної пристрасті. Можливо, вважаючи так, я просто дурю себе. Утім, цього правила я дотримуюсь.

Я повільно викурив одну. Надворі було холодно, наставали сутінки. Навколо й досі не було ні душі, і мені спало на думку, що жоден у цілому світі не знає, де я. Буквально жоден.

Просто там і в ту мить я більше не був власником крамниці. Не був розлученим. Ніколи не був одруженим. У моєму ноутбуку не було папки із чернетками двох романів, які ніколи – ніколи – не вийдуть у світ. Я не був батьком. Я був лише людиною – чистим аркушем. Я ніколи не казав нічого зі сказаного і не робив нічого зі зробленого, ніколи не бував у жодному з місць, які бачив у житті.

Я був лише чоловіком на мотоциклі. З густою кучмою волосся, здебільшого навіть не сивого. З тілом, що мало прийнятну форму завдяки малоприємним пробіжкам, активному метаболізму і тривалим самообмеженням у найпростіших речах. Ось і все. Я міг казати кожному зустрічному, що я коп, шеф-кухар, дрібний злодій, що прагне виправлення, бібліотекар, професор коледжу, колишній наркозалежний, католицький екс-священик. Ця думка навіть не здавалася мені оригінальною, не збуджувала і не дарувала відчуття свободи. Вона лише принесла усвідомлення, що правда про мене важить не більше, ніж будь-яка із цих вигадок, і що я не почуваюся прив’язаним до неї.

Як я тут опинився? Скільки себе пам’ятав, я не дуже часто робив вибір. Як сталося, що я опинився саме тут, зараз? Навіть моє ім’я здавалося тепер суцільною випадковістю. «Роберт» – що це означає?

Я різко захитав головою, обурений сам на себе. Часом від жалощів до самого себе просто нудить. Це як вшановувати діру, зазираючи в неї й даючи їй зазирнути в тебе. Подумки я зазначив собі, що наступне пиво треба пити повільніше.

Я вже збирався струсити кінчик цигарки і сховати недопалок до пачки (звичка завдовжки в життя, яка не мала собі жодної альтернативи, попри те що пачка від цього смерділа: мій батько просто скаженів, коли бачив, як хтось смітить), аж тут збагнув, що натомість впустив його на тротуар.

Я подивився на нього. Батька вже вісім років як не було серед живих. У стічному жолобі валялися інші недопалки. Довгий час я був хлопцем, який нізащо б так не зробив. Що станеться, якщо я залишу недопалок валятися на землі? Чи стане мені цікавості з’ясувати це? Чи здатен настільки дріб’язковий вибір змінити майбутнє? Може, час починати діяти по-своєму, замість того, щоб дозволяти чужим рішенням впливати на мене?

Чи взагалі це означало що-небудь, чи це було лише пусте заохочувальне базікання?

Я підняв недопалок. Гадаю, це теж вибір – вибір чинити так, як і завжди до того. Спускаючись униз, я збагнув, що замість очікування на електронний лист я можу зателефонувати до книгарні й самостійно перевірити, як ідуть справи – так зробив би звичайний бос. Утім, телефон і досі показував відсутність сигналу.

– В чому річ, чому не ловить «Верізон»? – спитав я барменку, повернувшись до червоної пітьми.

За барною стійкою нікого не було. Утім, хтось сидів за моїм столиком. І це спантеличило мене. То була не барменка. Ця жінка була молодша, значно стрункіша, з довгим рудим волоссям замість нечесаної копиці, пофарбованої в білявий колір, що красувалася на голові попередниці. На жінці були чорні джинси і довга чорна куртка.

Раніше, дорогою до туалету, я чітко бачив, що чорного ходу в барі немає. Тож господарі й співробітники закладу могли ввійти та вийти лише одним шляхом. Я стояв на тротуарі просто перед входом у підвал. Ніхто не виходив і не заходив.

– Мені треба покататися, – сказала вона.

– Хто ви?

– Я дівчина, яку треба підвезти.

– Куди вона поділася? Та жінка за барною стійкою?

– Хіба це має значення?

– Певно, має.

– Хтозна. Мабуть, у підсобці, – вона показала на моє пиво. – Ти не проти? – І, перш ніж я встиг відповісти, вона взяла мій кухоль і зробила ковток. – Я не маю грошей.

Я сів напроти неї.

– Послухай, хто ти така?

– Просто дівчина, чуваче. Дівчина, яку треба підвезти. У тебе ж є байк. Я бачила, як ти в’їздив у місто.

– Так, але…

– То підвези мене.

– Я залишаюся в місті на ніч.

– Завтра буде чудово. Я зачекаю.

– З якого це дива мені тебе підвозити?

– А в тебе багато інших справ?

Я не мав інших справ, та це не означало, що я робитиму все, що вона хоче. Це не в моїх правилах. Утім, обірвати розмову я теж не міг.

– Куди ти їдеш?

– Ха. Цього я не знаю.

– Як я можу підвезти тебе, якщо ти навіть не знаєш, куди їдеш?

– Тобі завжди потрібен напрямок, аби почати рухатися?

– Ну, так.

– Невже? Ти вирішив, що життя отак влаштоване? – Вона дозволила собі ще один ковток мого пива і підвелася. – Мені треба покататися, – повторила вона і вийшла.

Я повільно допив свій кухоль. Коли я закінчив, барменка вже повернулася, ввійшовши крізь бічні двері позаду бару, яких я спочатку не помітив.

Я замовив ще одну «Сьєрру». І ще одну.

Коли я нарешті закінчив у барі, катання на мотоциклі вже аж ніяк не здавалося доброю ідеєю, тож я скинув сумку зі спини й рушив до найближчого мотелю. Він стояв на невеличкому пагорбі, трохи далі від головної вулиці, у старомодній Г-подібній будівлі.

Дивно, але я вже бачив хлопця, що зустрів мене за стійкою адміністратора. Це був той червонолиций у блакитному светрі, що мало не збив мене з ніг, виходячи з бару раніше.

Він здавався виснаженим. Він не спитав у мене ані посвідчення особи, ані кредитної картки. Лише без жодних слів простягнув мені ключі від 9-го номера і побрів до заднього приміщення, звідки чувся звук увімкненого телевізора. Хтось щось казав на екрані, та я не міг розібрати жодного слова.

Кімната була, як у будь-якому мотелі, де мені траплялося бувати. Два двомісні ліжка. Килим того кольору, якому годі дібрати назви, бруднувато-жовте покривало. Старий коробкоподібний телевізор. Картина із зображенням біс-його-знає чого. Дві склянки у ванній кімнаті на підставках.

Я наповнив обидві водою, випив одну і ненадовго приліг на ліжко, думаючи, що варто привести свої думки до ладу й піти пошукати щось поїсти.

Кількома годинами пізніше я прокинувся. Я гадки не мав, де я чи що взагалі відбувається у світі, окрім того, що моя голова боліла. Не те щоб нестерпно, але відчутно.

Я намацав на столику склянку і випив її вміст. Від цього мені не надто покращало. Відчував, що голодний – я не пообідав дорогою – але великі червоні вогні старого радіогодинника показували, що вже за північ, а отже, мої шанси знайти якийсь відчинений заклад наближалися до нуля. Хоча, може, ще не дорівнювали йому.

Я сів, чекаючи, доки мій мозок урівноважиться з тілом, потім підвівся. Можна було побути хлопцем, який піде й спробує знайти щось поїсти. Дуже сміливо з мого боку.

Я взяв куртку зі стільця й відчинив двері. Вона стояла надворі, немов чекаючи. Дівчина з довгим рудим волоссям.

– Мені треба покататися, – терпляче мовила вона.

– Якого дідька ти тут робиш?

– Я щойно сказала.

Я зачинив за собою двері та попрямував до виходу на головну дорогу. Вона рухалася за мною, тримаючись за кілька ярдів позаду.

Подолавши півшляху, я почувався ще більш п’яним від прохолодного повітря, але потім моя голова почала трохи прояснюватися. І коли я ступив на головну вулицю, я вже міг міркувати досить логічно, аби помітити, що вздовж дороги немає припаркованих машин. Узагалі жодної.

– Куди, чорт забирай, усі поділися?

– Вони там, де й завжди.

– Тобто?

Вона підійшла й зупинилася біля мене.

– Ти знаєш. Навколо.

– І що це має означати? У барі теж нікого не було.

Вона розсміялася.

– Ні, були.

– Не було.

– Були так само. Ти просто не бачив їх. Не помітив. Але ти бачив жінку за барною стійкою, чи не так? Тому що хотів випити. І вона відповідала твоїм бажанням. Мала призначення. Решта – ні. Те, що ти бачиш навколо, – твій теперішній світ.

«Це сон, – подумав я. – Або я ніколи не вирушав у цю мандрівку, або й досі сплю в мотелі».

Але навіть коли в мене з’явилася ця думка, я вже знав, що помиляюся. Я можу передбачати, що станеться далі, але ніколи не вдамся до такого дешевого трюку, як сон. До того ж я просто знав, що це не так. Ви бачите сни. Я теж бачу. Але також я можу відрізнити, коли щось іде не так.

– Зі мною щось негаразд?

– У якому сенсі?

– Тоді чому ж я не бачив цих уявних людей раніше?

– Тому що ти помер.

Я витріщився на неї. Вона розсміялася.

– Не насправді. Це, радше, образне висловлювання. Послухай, чуваче, я не знаю. Але я бачила, як ти ввійшов. І схоже було, що ти взагалі не тут. Ти говорив з барменкою, тому що хотів пива. У решті випадків… Для тебе наче нікого не існує. Усе, що ти бачиш, – у твоїй голові. Ти бачив цих людей, але насправді не бачив їх. Ось чому з проханням підвезти мене я звернулася саме до тебе, а не до будь-кого іншого. Ти бачив мене теж.

– Не розумію. Чому?

– Ми всі хочемо бути там, де ми потрібні.

– Мені ти не потрібна.

– Але ж тобі ніхто не потрібен, правильно? Так, ти й досі дихаєш. Але твоє життя – якщо користатися термінами вільно – видається мені цілковитим ніщо. Існує стільки людей, чиї серця вже не б’ються, а вони і далі впливають на чиїсь долі. А ти… що ж. Скажи мені. Ти вважаєш себе «живим»?

– Зазвичай я маю прожити з людиною років двадцять у шлюбі, перш ніж дозволю їй так зі мною розмовляти.

– Не впевнена, що ти маєш на це час. До того ж, здається, минулого разу все не надто добре завершилося.

– Пішла ти, – відповів я. – Стривай, що ти щойно сказала?

– Нічого.

– Звідки ти знаєш, що я був одружений?

Вона взяла мою руку, підвела її.

– Весільна обручка, чуваче.

– О! – на мить я подумав, ніби впіймав її на слові. Так, я більше не ношу обручку, але на пальці досі залишається блідий слід, там, де вона колись була.

Один хлопець, із яким я колись говорив у барі, казав, що цей слід лишиться назавжди. Наче шрам. І хоча він був найпохмуріший тип з усіх, із ким я мав честь спілкуватися, гадаю, він таки мав рацію – тому що після зцілення шрами все одно залишаються. Питання в тому, що під ними. Що залишилося в тій дірі.

– Мені треба покататися, – сказала дівчина.

– У тебе плівку заїло.

– Час спливає. Ти маєш вирішити.

– Вирішити що?

– Що трапиться далі.

– Не знаю. Мені байдуже.

– Так не піде. Це ніколи не спрацьовувало.

– І все ж я життя прожив.

– Справді?

– Я маю дочку. Я був у шлюбі. Я володію книгарнею. Я… я дещо робив у своєму житті. Ти мене не знаєш. Я не знаю тебе. Навіть імені твого не знаю.

– Геката.[174]

– Дивне ім’я.

– Я дивна дівчина. Можеш звати мене Кейт.

– Не бачу потреби взагалі якось тебе звати. Я повертаюся до мотелю.

– Але ти маєш мене підвезти.

– Заради Христа. Іди чіпляйся до когось іншого.

– Не можу. Доводиться непокоїти тебе. Ходімо. Твій байк он там.

– Не піду… моя сумка в кімнаті. І я ще досі п’яний. Я нікуди не поїду. Точно не з тобою.

– Лише до кінця вулиці й назад. Ну ж бо. Зроби це. Ти колись робив щось подібне? Мчав по трасі з дівчиною за спиною? Коли-небудь?

– Ні.

– Авжеж, ні. А ти взагалі що-небудь робив? Я маю на увазі, окрім того, що стається само собою? Ти коли-небудь брав пасажирів?

Я вже розтулив рота, щоб наказати їй котитися під три чорти, але натомість сталося дещо інше.

Я розлючено рушив до свого байка, що стояв поблизу бару. Сів на нього. Повернув ключа.

– Це означає «так»?

– Сідай, – відповів я.

Вона всміхнулася і підійшла ближче.

Я був ще більш п’яний, ніж усвідомлював, і мало не втратив керування мотоциклом, лише розвертаючись обличчям до вулиці. Тихий голос у моїй голові твердив, що це жахлива ідея. Ще один голос, навіть тихіший, але відчутно невблаганний, казав, що йому байдуже.

Дівчина вмостилася позаду. Я ніколи раніше не їздив із пасажиркою – Ейрін не збиралася заохочувати моє дивацтво, зумовлене кризою середнього віку, – але ця дівчина, здавалося, знала що робить. Вона міцно обвила мене руками поверх живота, зручно притиснувшись ногами до моїх стегон. Дивне було відчуття. Дуже дивне.

– Давай, – промовила вона мені на вухо. – Давай, давай, давай.

Я врубив двигун. І завагався.

А тоді швидко рвонув з місця. Надто швидко. Лише завдяки зайвій вазі ця відчайдушна витівка не завершилася одразу ж, як почалася. Різко скинувшись, мотоцикл проїхався на задньому колесі, але все обійшлося.

Я відпустив гальмо, і мотоцикл з ревом помчав уперед. Я знав, що цієї миті розлютив сотні дві людей і мені справді, по-чесному було байдуже. Я завжди був хлопцем, який у подібних ситуаціях каже собі: «Ну, ще не так пізно, може, за хвилину вони припинять, нема із чого божеволіти». Я ніколи не був хлопцем, який зчиняє галас.

Вітер, що бив мені в обличчя, був холодний і справжній.

Дівчина позаду мене захоплено скрикнула.

За кілька хвилин ми були вже на іншому кінці головної вулиці, на околицях міста. Я мало не проїхав їх, але натомість загальмував і зупинився. Розвернув мотоцикл. Раніше я не раз влаштовував перегони безлюдними трасами. Але ніколи – просто посеред міста.

– А тепер швидше, – сказала дівчина.

Цього разу я взяв м’якший старт, тримаючи все під контролем, але тоді різко додав газу.

Ми знову в’їжджали в місто. Її руки міцно обіймали мене, і, може, саме про це я і думав, саме цього в першу чергу несвідомо шукав, купуючи мотоцикл. Руки, що міцно обіймають мене. Хтось, хто відчайдушно, до останнього триматиметься за мене, доки ми єдиною стрілою летітимемо під хмари, зливши наші життя – моє і її – воєдино. Саме цього ми й шукаємо, хіба ні? Щоб два серця билися, як одне. І це те, чого ми ніколи не знаходимо.

Чи, може, ви знайшли. Тим краще для вас.

Тримайтеся за це міцніше.

Я побачив хлопця лише за дві секунди до того, як ми збили його. Ми мчали так швидко. Я увесь розчинився в русі, відчуваючи тепло її дихання на моїй шиї. А тоді раптом переді мною виріс він.

Хлопець у блакитному светрі.

Він зійшов із тротуару на дорогу, не подивившись, хоча в цій мертвотній нічній тиші можна було за милю почути мотоцикл.

В одну мить я побачив, який він був хворий. Його натруджене серце, кволі груди, печінка, що ледь тримається. Його життя – від бару до мотелю, просякнуте випивкою. Постійні нічні прокидання в обмоченому ліжку. Телевізор на задньому плані, який постійно транслює стандартну таблицю, аби лише тиша в кімнаті не була настільки оглушливою. І зараз, глупої ночі, він опинився на вулиці, бо гадки не мав, котра година, і виповз зі своєї кімнати, сподіваючись, що бар і досі працює. А потім шукав дорогу додому, аби завтра спробувати ще раз. Його серце билося так гучно і так нерівно, що я чув його крізь рев мотоцикла.

Усе відбулося за частку секунди.

– Це сигнал для тебе, – прошепотіла дівчина мені на вухо. – Ти можеш трапитися на його шляху. Зараз чи потім. Або ніколи. Це твій вибір.

І я не звернув.

Ми збили його. От тільки його там уже не було.

Я різко втопив гальмо, заледво не занапастивши нас обох. Байк крутнувся на дорозі, шини ковзнули асфальтом, мало не загорівшись. Чоловіка не було. Він не стояв поряд і не лежав поранений на дорозі, як мало бути.

– Хай буде так, – сказала дівчина. – Ти зробив свій вибір.

– Що, в біса, сталося?

– Стався ти, – сказала вона, сходячи з мотоцикла. – Але зараз повертайся в ліжко. Завтра в нас попереду довгий день.

– Я нікуди з тобою не поїду.

Вона підморгнула.

– Як скажеш. Ти за кермом.

Я обережно відігнав байк на пагорб з мотелем.

Я прокинувся від звуку голосів. Лише кілька людей за дверима моєї кімнати.

Я швидко сів, із жахом чекаючи, що хтось постукає у двері. Зрештою я ж збив хлопця на дорозі. Певно, знайшовся свідок. Вони прийшли заарештувати мене.

Жодного стуку не було.

Я підвівся, дивуючись, як добре почуваюся. Вочевидь, черга безглуздих і безвідповідальних учинків серед ночі лікує похмілля.

Я відчинив двері. Десятеро чи п’ятнадцятеро людей стояли, витріщаючись, навколо паркувального майданчика. Там була швидка і фельдшери.

Я почув, як заговорила жінка, що стояла у дверях сусіднього номера:

– Вочевидь, серцевий напад. Помер. Уві сні.

З кімнати з’явився чоловік (напевно, її) й зупинився поряд із нею, спостерігаючи. Це до нього вона говорила.

– Он воно як буває.

– Нічого просто так не буває, – суворим тоном заперечила жінка. – І ви сьогодні ж кидаєте курити, містере.

– Так, так.

Ми разом дивилися, як виносять покійника з кімнати в кінці коридору. Хлопець у блакитному светрі. Обличчя вже не таке рожеве. Очі заплющені. Він явно мав кращий вигляд.

Коли швидка поїхала, маленький натовп розсіявся. Люди розійшлися по номерах чи рушили далі головною вулицею. Назад до життя, яке тривало.

Я єдиний залишився на вулиці. Дівчина підійшла ззаду і простягнула мені каву в паперовому стаканчику. Я зробив ковток. Кава була гаряча й солодка.

Я стояв там деякий час, перш ніж заговорити.

– Тебе підвезти?

– Я вже гадала, ти ніколи не спитаєш.

* * *

Я повертався тією ж дорогою, якою приїхав, уздовж західного узбережжя озера. Я не поспішав. Дорога була безлюдною, жодної душі. Сонце ще ледь пробивалося з-за обрію.

Коли ми дісталися точки з виглядом на острів у Смарагдовій Затоці, я в’їхав на ділянку. Вона була геть покинута, якщо не зважати на єдину річ, яку я вже здогадався, що тут побачу.

Мій байк стояв припаркований у тому ж місці, де я лишив його минулого дня. Блідий у скісних променях ранкового сонця.

– Самогубство?

– Так, – сказала вона. – І це допомогло. Але ти мав інші якості. Я певний час спостерігала за тобою. Ти знав, куди прямує твій шлях. Ось чому ти придбав мотоцикл.

– Де я тепер?

– На мілководді біля підніжжя скелі. Тебе віднесло течією до заростів кущів, на каміння. Мине кілька годин, перш ніж хтось помітить, що твій байк стоїть тут покинутий. Невдовзі потому вони знайдуть твоє тіло.

– Якби я знав, що так станеться, я б не кидав курити. Подумати лише, скількох приємних моментів я себе позбавив.

– Що ж, певно, бути тобою – відстій.

– Ти казала, що я не помер.

– Я збрехала.

– Чому?

– Не кожен здатен виконувати цю роботу, живий чи мертвий. Вона вимагає від тебе діяти. Знову й знову. Я могла сказати тобі, що треба робити. Але ти мав вирішити, чи візьмешся за це. Ти мав нагодитися. Мав зробити вибір.

– Лише один раз.

– Один раз. І назавжди. Отже, тепер ти знаєш, і я маю дати тобі шанс передумати.

Я замислився про те, що вона сказала.

– Я згоден, – сказав я.

І ми їдемо. Їдемо разом. Долаємо відстані. Зупиняємося в невеличких мотелях. Їмо в кутках їдалень і бургерних. Випиваємо в барах. Спимо. Прокидаємось і знову робимо те саме.

День у день. Ніч у ніч.

Порожнеча всередині тепер заповнена.

Я сам – порожнеча.

Ми їздимо, і вона міцно обвиває мене своїми руками. Часом я забуваю, хто вона і хто тепер я сам, так, наче прожив цілком інше життя, і це Ейрін мчить трасами разом зі мною – вічно молода Ейрін, вічно закохана. Але все не так, я знаю це, і я не проти. Довгі, плутані положення мого життя стали зрозумілими й коротшими.

Усе тепер простіше.

Я знайшов дещо. Знайшов декого. Я знайшов себе. Утім, краще сподівайтеся, щоб я не знайшов вас, бо наслідком може стати подорож в один кінець. Дорогою, на яку ніхто не бажає ступати, але кожен мусить.

Я перетворився на тінь, яка тривожним передчуттям лягає на все ваше життя. Ви знаєте, що наближається кінець. Що я поспішаю до вас. Тож робіть усе, аби бути щасливими тут і зараз.

Усе зрештою зводиться до цього.

Робота мені до душі. Я щасливий. Я став самим собою. І нарешті одного дня ми з вами зустрінемось, як передбачено.

Уздріть смерть.

Вона вже наближається. А ім’я на ній… це моє ім’я.

* * *

Майкл Маршалл Сміт – письменник і сценарист. Під таким ім’ям він опублікував численні оповідання і три романи – «Тільки вперед», «Запчастини» та «Один з нас», ставши лауреатом премій Філіпа К. Діка, Міжнародної гільдії авторів жахів і Авґуста Дерлета. Також чотири рази – більше, ніж будь-який інший автор – був нагороджений Британською премією фентезі.

Пр

ПРОКЛЯТИЙ, – а, -е. 1. Дієпр. пас. мин. ч. до «проклясти». Підданий прокляттю. Будь [тричі] проклятий; Хай буде [тричі] проклятий, лайл. – усталені форми зловісного побажання, прокляття. 2. Людина, яку проклинають, жорстоко засуджують, дуже ненавидять. // рідко Те саме, що «нечистий», за релігійними забобонами – надприродна істота, що втілює в собі зло; біс, чорт, сатана. // розм. Який докучає, викликає досаду.

Найближча етимологія: клятий, прокляття, проклясти, проклинати, клясти, клястися, клятва, заклятий, закляття – рос. клясть, біл. клясці, п. kląć, ч. klíti, слц. kliat’, верх. – луж. kleć, ниж. – луж. kleś, полаб. klánĕ «кляне», болг. кълна, «клену», макед. колне «клене», серб. – хорв. клети, словен. kléti, ст. – слов. клати, праслов. klęti «клясти, проклинати» – споріднене з праслов. kloniti, укр. клонити, лат. inclīno mē «нахиляюся», гр. ϰλίνομαι «схиляюся»; лтс. klentêt «проклинати», прус. klantemmai «проклинаємо» запозичені зі слов’янських мов.

Синоніми: клятий, триклятий, проклятущий, окаянний лихий, ненависний; засуджений, відлучений, затаврований; грішний, гріховний, нечестивий; відьомський, диявольський, бісів, бісівський, сатанівський, чортів, чортячий, демонічний, пекельний.

Приклад: «Ви відчуваєте себе проклятим, коли вірите, що отримали в дар або в спадок особливі сили, які здатні завдати шкоди іншим. Наприклад, цирковим клоунам…»

Проклята

Роберт Ширмен

І

Щоразу, як Сьюзен Пітт приходила до цирку, там помирав клоун, і жінка не була впевнена, що це лише збіг обставин. Здебільшого вона вважала, що так. Це здавалося збігом, коли вона була маленькою дівчинкою, та коли наблизилася до межі двадцятиліття й перетнула її, уже не була так упевнена. Тепер же їй виповнилося сорок, і світ навколо здавався більш пласким і сірим і настільки ж реальним, і вона твердо трималася думки, що це все ж таки був збіг. Принаймні більшість часу. Якщо вона припиняла думати про це.

Збіг здавався їй більш вірогідним поясненням. А це тому що: а) способи, у які помирали клоуни, не мали між собою нічого спільного (окрім того, що вони, власне, помирали); б) вона ніяк особисто не взаємодіяла з клоунами, нічого не робила, щоб відвернути їхню увагу чи налякати, а лише сиділа серед юрби, тоді як жоден з клоунів не схильний був вирізнити її з-поміж інших – хіба що останній клоун, та й це під сумнівом; в) три клоуни за більш ніж десятирічний період часу – звучить солідно, та насправді цього мало, щоб виявити якусь закономірність; учений зажадав би, щоб вона вбила принаймні четвертого, перш ніж погодився б визнати зв’язок.

Вона не вбила четвертого клоуна. Вона роками не була в цирку.

Не те щоб ці спогади переслідували її. Вона жила з Ґреґом уже дванадцять років – шість у шлюбі, шість ні – і ніколи не порушувала цього питання. Навіть у вигляді анекдоту. Не тому, що уникала цієї теми, просто цирки і клоуни не входили до переліку речей, які вони мали звичай обговорювати. Він був агентом з продажу нерухомості, вона працювала в банку на півставки. Вона навіть не згадувала про це на їхніх перших побаченнях, коли вони обидва ніяково озиралися навколо, шукаючи, що сказати. І дуже шкода, що не згадувала, адже тоді їхні побачення могли проходити цікавіше, і сама Сьюзен здавалася б цікавішою особою – і водночас насправді не шкода, адже Ґреґ усе одно одружився з нею, то яке це мало значення? Тоді вона просто не збагнула, що смерть клоунів – захоплива тема для бесіди. По суті, Сьюзен ніколи не була талановитою співрозмовницею.

Якщо вже казати відверто, Сьюзен ні в чому не виявляла особливих талантів. Вона складала всі іспити в коледжі, але на відмінно – жодного разу. Вона вміла водити машину, але вважала за краще триматися подалі від автошляхів. Керівництво раділо її присутності на роботі, але ніколи не помічало, коли вона брала вихідний. А Ґреґ щовечора повертався додому, де вона готувала йому цілком пристойну вечерю, а потім вони досить приємно проводили вечір разом, дивлячись телевізор, тримаючись за руки, а тоді лягали спати.

– З мене жодної користі, – іноді жартувала Сьюзен, – справді, я не знаю, чому ти обрав мене!

І часом Ґреґ сміявся.

А іноді вона думала про тих бідолашних мертвих клоунів. Так, звісно, це все був лише збіг. Та іноді її з легким дрожем охоплювало почуття – чого? Провини? Страху? Може, навіть гордості? Тому що, зрештою, вона могла бути відповідальною за це. Бути причетною. У неї був дар. Сумнівний дар – але Сьюзен ніколи не гребувала тим, що мала.

ІІ

Перша смерть була одним з найраніших її спогадів. По суті, він міг бути навіть найпершим. Тому що всі ті дитячі дні народження і святкування Різдва, дідусеві обійми, перші кроки й сон у дитячому ліжечку – вона не могла бути впевненою, що пам’ятає це не із чужих слів. Але ніхто не розповідав їй про клоуна, і спогад про його смерть не зазнав впливу фотографій в альбомі чи часто повторюваних анекдотів, і деякі моменти цього спогаду були настільки ясні, що здавалися Сьюзен майже відчутними на дотик.

Їй було чотири роки, може, п’ять. Батьки повели її та Конні до цирку. З якої нагоди, вона не пам’ятала. Може, узагалі без нагоди. Вона ще була настільки маленька, що батьки могли потурати їй без жодних причин. Вона пам’ятає, як усе тоді здавалося їй дещо надмірним – величезне шатро, до якого вони ввійшли, усі ті люди, що юрмилися навколо. Різкі запахи тварин, цукрової вати, людського тіла. Усе це лякало її, але й збуджувало водночас, і вона пам’ятає, як вирішувала: чи плакати, чи насолоджуватись життям. Вона пам’ятає, що це було її свідомим рішенням. Вона обрала радіти.

Більшість виступів: леви, повітряні гімнасти, слони, що водили хороводи по арені – зливалися в її пам’яті воєдино, і ось тут її спогади справді були розмиті. Може, це просто було видовище, якого вона очікувала від цирку, адже бачила таке по телевізору.

А потім з’явилися клоуни.

Їх було троє. Чи щонайменше троє – сам виступ вона пам’ятає не дуже добре. Там були жарти з падіннями на сідниці, оббризкуванням одне одного водою, трохи жонглювання. Що привернуло увагу С’юзен, так це те, що вони здавалися родиною. Один клоун був старішим за решту, яких вона прийняла за його дітей. Діти були дурніші й галасували більше за свого батька, саме вони постійно падали, обливалися водою й діставали удари дерев’яними дошками. А батько був засмучений їхньою поведінкою, він намагався ставитись до виступу серйозно. Та коли він пробував заспівати пісеньку, інші клоуни зі своїми пустощами одразу ж перекрикували його, намагався жонглювати – усе псували інші, незграбніші. І щоразу, як його добрі намагання розвеселити публіку зазнавали краху, він сприймав це з максимальним терпінням – сумно хитав головою, зітхав, озирався на хлопчиків і дівчаток і знизував плечима. «А що поробиш? – ніби питав він. – Хіба це не саме життя?» Його обличчя, як і в інших, було вкрито білим гримом, але здавалося, ніби він і не здогадувався про це. Так, ніби його розіграли. Принаймні решта клоунів знали, що мають зображати на арені дурнів.

І ось настав момент, коли він жонглював одразу п’ятьма жезлами з виразом несамовитої зосередженості на обличчі. А потім усе просто урвалося – не тому, що його збив з ніг інший клоун або в обличчя влучив торт зі збитими вершками. Він просто завмер, раптом припинив усе. Жезли попадали на підлогу. Він кілька разів глибоко вдихнув. Сьюзен і досі бачить це: як від кладе руку на груди, як повільно й натужно зітхає. Кумедно було спостерігати, як серйозно він усе це сприймає, навіть такі дурні дрібниці, як вдих і видих.

Він повільно підійшов до краю арени. Поправив стільця. Сів. Решта виступу, цілковито беззмістовна, тривала навколо нього, і він стежив за нею, кривлячись від безглуздя того, що відбувається. І це теж було кумедно.

Потім, коли виступ було завершено і решта клоунів із сяйливими посмішками вклонялися публіці, старий клоун не підвівся, щоби приєднатися до них, і це вже не здалося Сьюзен кумедним. Вона подумала, що це трішки грубо з його боку.

Клоуни пішли з арени. Один із них спочатку підійшов до старого клоуна і простягнув йому руку. Той ухопився за неї і ступив кілька непевних кроків – і навіть тепер це могло бути частиною заключного жарту. У вирішальний момент молодий клоун міг прибрати руку, аби його втомлений батько розтягнувся на підлозі. Але цього не сталося.

Трохи згодом Сьюзен захотілося піти – нічого серйозного, мабуть, їй лише треба було в туалет. Мама пішла з нею. Надворі було холодно і темно, і Сьюзен досі чула, як усередині шатра відбувається вистава, і прагнула повернутися якомога швидше – їй не хотілося нічого пропустити. Але її увагу привернула до себе автівка з блискучими вогнями – вона знала, що це швидка допомога, – а на каталці лежав чоловік – вона знала, що це чоловік, адже його рука визирала з-під простирадла. А поряд стояли двоє клоунів, і вже не здавалися дурними, їхні обличчя були такими ж дорослими, як і в батька.

– Ні, ні, – сказала мати. – Ходімо.

І вона смикнула Сьюзен за руку, та Сьюзен не рушила з місця, і мама залишила її стояти там.

Клоуни побачили їх, і один із них спробував заспокійливо всміхнутися. Але потім облишив цю спробу і відвів очі. Мама повела Сьюзен назад до шатра, і наприкінці вистави всі артисти вийшли на арену й стали кланятися – окрім клоунів. Жодних клоунів не було, навіть ті, що залишилися живі, не з’явилися.

Усе це здалося Сьюзен дуже цікавим, і дорогою додому в машині вона розпитувала про смерть, про те, що стається, коли люди помирають і чи мама з татом також помруть. Але мама й тато поводилися напрочуд незвично, аж надто турботливо, і це здавалося дивним, адже Сьюзен не плакала і Конні теж. Конні взагалі ніколи не плакала, за жодних обставин.

Тато почав розповідати, що смерть – це те, що спіткає кожного, і нікому не відомо, що вона означає і чому трапляється, а мама твердила: «Замовкни, замовкни». А потім розвернулася до дівчат на задньому сидінні і сказала:

– Мама і тато ніколи не помруть, ми будемо поряд з вами завжди.

І Сьюзен знала, що мама намагається бути доброю, але насправді вона здавалася жорстокою цієї миті і дуже її лякала.

Друга смерть була кумедною. Навіть у своєму найпохмурішому настрої, згадуючи другу смерть, Сьюзен не могла втриматися від усмішки.

Цього разу точно була особлива причина – дванадцятий день народження Конні, отже, Сьюзен мало бути лише дев’ять. Конні казала, що вже занадто доросла для цирку, але їй дозволили взяти із собою чотирьох шкільних друзів як гостей, і вона припинила скаржитися. Сестра не хотіла, аби Сьюзен ішла разом з ними – це був її день народження, а не Сьюзен, і мало не вперше мати відчитала Конні за те, що та була настільки недоброю. Але оскільки то був її день народження, цим усе й обмежилося. Чи, може, мама просто не звернула на це уваги. У той час вона ні на що не звертала уваги. Хай там як, Сьюзен теж пішла до цирку, а разом з ними й тато – шлюб батьків доживав останні дні, і це було, мабуть, останнє, що вони робили разом, як одна родина.

Цього разу шатро було не таке вже велике, принаймні не настільки, як те, що бачила Сьюзен роки тому. Слонів не було. Був один лев чи, може, тигр, і той здавався старим. Була повітряна гімнастка, але трапеція була не надто високо від землі, та й нижче була натягнута рятувальна сітка. Клоуни були не смішні.

– Це нудно, – сказала одна з подружок Конні, і Конні погодилась, аж занадто голосно – так, що один дорослий, який сидів у ряду перед ними, наказав їм замовкнути, і мама з татом дозволили йому.

Повітряна гімнастка втратила рівновагу і впала зі свого дроту, але якимось чином упала повз рятувальну сітку і приземлилася на одного з клоунів. Той навіть не поглянув нагору, що вже було смішно – узагалі не помітив, що вдарило його! – а ще смішнішим було те, як він розпростерся на землі, придушений вагою тіла гімнастки, розкинувши руки й ноги в різні боки, наче морська зірка. Так, наче він навмисно помер у цій позі задля комічного ефекту. І це було блискавично, і дехто з глядачів справді почали аплодувати, перш ніж збагнули, що трапився нещасний випадок. Задихана і ошелешена, гімнастка підвелася на ноги. Клоун залишився лежати.

На цьому виставу довелося припинити, і другим найяскравішим спогадом того вечора було для Сьюзен те, як розгніваний батько намагався повернути гроші за квитки.

– А як же відоме гасло «Шоу має тривати?»

Жодних грошей йому не повернули, та принаймні він дістав купон на безкоштовні квитки на майбутню виставу і був дуже задоволений цією невеличкою перемогою. Годі говорити, що родина ніколи ними й не скористалася, а за два місяці процедуру розлучення було завершено.

Треба сказати, що жодна із цих клоунських смертей не здавалася особливо страшною. Можна навіть стверджувати, що обидві вони мали певну практичну користь. Перша надала Сьюзен слушний урок у найкращому для цього віці, коли вона ще не відчувала в цьому загрози. Друга неабияк розвеселила її, урятувавши вечір від цілковитого розчарування.

Третя смерть була цілковито інакшою, і тепер, озираючись назад, вона розуміє, що її можна було легко уникнути.

– Хочеш піти зі мною в цирк? – спитала Конні. Сьюзен була здивована. Конні було вже сімнадцять, і вона намагалася якомога рідше з’являтися десь у компанії молодшої сестри. У найкращому випадку саме існування Сьюзен здавалося їй дратівливо безглуздим, наче вона спеціально народилася на світ, щоб змушувати її ніяковіти перед подругами. Те, що Конні взагалі заговорила до неї, уже була неабияка честь.

– До того, що в громадському парку?

– А хіба є якийсь інший? Ну, ти хочеш піти чи ні?

Правду кажучи, Сьюзен зовсім не хотіла і майже сказала «ні» – мала сказати «ні». Надворі було холодно і дощило. Мама пішла вечеряти з кимось зі своїх колег – вона казала, що це лише вечеря, але Сьюзен знала, що це побачення. Конні лишилася приглядати за нею, але Сьюзен знала, що за нормальних обставин вона б узагалі не бачила сестри – їй було б заборонено входити до вітальні, де Конні слухає музику зі своїми друзями. І їй було байдуже, вона насолоджувалася тихою годиною у своїй спальні, у цілковитій самотності – саме так, як їй і подобалося.

Конні вже уривався терпець, а Сьюзен цього не зносила. Вона не хотіла сердити сестру.

– Так, – сказала вона. – Гаразд.

І Конні кивнула, без усмішки, ніби це була не її ідея, а вона робила Сьюзен велику ласку.

Вони пішли до громадського парку. Конні поділилася зі Сьюзен парасолькою за умови, що та погодиться тримати її. Незважаючи на дощ, у парку було повно родин, і діти носилися вздовж яток та ігрових автоматів, забризкуючись брудом.

– Можна мені солодку вату? – спитала Сьюзен, і Конні напружено посміхнулася й відповіла, що можна, трохи згодом, якщо добре поводитиметься.

Конні заплатила за обидва квитки, що було дуже щедро з її боку. Сьюзен хотіла сісти попереду, але Конні більше подобався вид згори, тож так вони і зробили.

Цирк називався «Флік Баркер і син». Хитрість полягала в тому, що керівник трупи теж був клоун. Він вийшов на арену в червоному хвостатому фраку, з білим, як його рукавички, обличчям – сама впевненість і чарівність. Він представився, потім представив свого сина. Той швиденько підбіг і став поряд із батьком. Син був одягнений так саме, тільки на вигляд йому було не більше ніж десять років. Він здавався копією батька в мініатюрі – стояв поряд із ним, дивився на нього знизу вгору і сяяв від гордощів і любові.

Цього разу номерів із тваринами не було. Сьюзен знала, що кілька років тому їх оголосили незаконними, а вона любила тварин і вважала цю заборону доброю справою. Але за відсутності тварин доводилось дивитися на самих людей, а вони ніколи не здавалися їй настільки ж цікавими.

Після кожного номера двійко клоунів виходили з різних боків і особисто приймали аплодисменти.

– То що ти думаєш про це, малий Фліку? – питав батько, і маленький клоун закочував очі й знизував плечима.

– Гаразд, не переймайся, у нас попереду кращі виступи!

Потім старший клоун відпускав жарт щодо низької якості попереднього артиста і вибачався перед публікою. Мовляв, силач – утік із тюрми. Акробат не відрепетирував свій вихід, а просто був п’яний. Російську гімнастку він придбав задешево за сумнівним оголошенням у порнографічному журналі. Він вимахував пальцями, робив гримаси публіці, і люди сміялися, але голосніше за всіх реготав його син.

Усе це начебто мало бути привабливим. Сьюзен це здавалося неймовірно жорстоким.

Діти в школі більше не цькували Сьюзен, як раніше. Відколи вона суттєво додала в зрості й стала високою та міцною, вони вже остерігалися це робити. Особливо після того, як Клер Гарді зайшла надто далеко, і тоді в Сьюзен урвався терпець і вона вдарила її в обличчя з такою силою, що та кілька тижнів проходила із синцем. Сьюзен, звісно, покарали і написали її матері листа з попередженням – але діти більше не намагалися ображати її. І все ж вона знала, як сильно вони її зневажають, які прізвиська вигадують за її спиною. Знала, що вони ніколи не стануть її друзями.

І тепер вона розпізнала в клоуна той самий стиль поведінки. Вона бачила, що в ньому немає жодної крихти доброти. Що, розмовляючи з публікою, наче з довіреними друзями, він насправді глибоко зневажає її. Що так само він зневажає і свого сина, і немає ніякої любові в його широких посмішках і легковажних жартах.

Нарешті Флік-старший звернувся до люблячого сина:

– Хіба тобі нічого не сподобалося? Невже немає жодного номера, який міг би порадувати тебе?

Хлопчик трохи засоромився і боязко приклав палець до рота. А тоді показав на батька.

– Ти хочеш, аби виступив я? – з удаваним подивом промовив Флік. – Що скажете, пані та панове, хлопці та дівчата? Чи настав уже час для зіркового виходу?

Малий Флік радісно заплескав у долоні, заохочуючи зал робити так само.

– Гаразд, – сказав татко-клоун своєму синові, поклавши руку йому на плече, що скидалося майже на ніжність. – Зачекай-но, синку. Я покажу тобі дещо по-справжньому карколомне.

– Ура! – відгукнувся малий Флік.

– Цього вечора, – проголосив Флік до публіки, – ми всі бачили трохи посереднього жонглювання, кілька фокусів, зрозумілих і дитині, кілька трюків, які ледь язик повертається назвати трюками. Я вражений вашим терпінням. Вражений, що ви не стали вимагати грошей назад, не повстали, не здійснили революцію! Я вдячний вам. Ви добрі люди, усі як один. Ви заслуговуєте на дещо краще. Ви заслуговуєте на мене.

Він вийняв із кишені кілька м’ячиків.

– Приготуйтеся бути здивованими, – проголосив він. – Не лише три м’ячики. Цілих чотири!

Але не встиг він підкинути в повітря навіть першого м’ячика, як раптом завмер на місці.

М’ячики попадали на землю. І, що було зовсім приємно, зухвала самовпевненість, що весь вечір не покидала його обличчя, миттєво зникла. На ньому промайнув сумнів, потім страх. Сьюзен бачила це. Кожен із глядачів це бачив.

Флік ступив кілька непевних кроків, потім знову завмер. І не лише завмер – здригнувся і застиг, як стовп, наче хтось різко і сильно смикнув його за ниточки.

Сьюзен невідривно дивилась на нього.

І тоді крізь його біле обличчя стали пробиватися тоненькі червоні цівки, а затим товстіші, мов черв’яки. Червоні черв’яки. У світлі прожекторів вони рвалися крізь шкіру назовні.

Флік закричав.

І то не були черв’яки – то була кров. Але як же вона зміїлася товстими струменями, заливаючи його обличчя! Вона сочилася з десятка різних місць, знаходячи тріщинки в гримі і своїм напором перетворюючи їх на криваві борозни. Його біле обличчя відлущувалося, а під ним була лише одна суцільна кров.

Клоун затулив обличчя руками, ніби намагаючись прикрити свою ганьбу. Наче намагався зупинити кров, заштовхати назад під шкіру. Наче… що? Намагаючись здерти саму шкіру, аби лише тільки покласти всьому цьому край, зупинити це, припинити це.

І, все не зводячи з нього очей, Сьюзен відчула, як усе це відбувається всередині неї. Вона знала, що керує цим. Таким був її дар. І якби вона тільки відвернулася, з клоуном усе було б гаразд, він би не помер. Але вона не могла відвернутися. І не зробила цього. Можливість відвернутися лежала за межами її дару – адже дар має свої межі, та вона й не хотіла відвертатися. Її лоб пульсував болем, але то був приємний біль – біль настільки сильний, і вона керувала ним. Сьюзен наосліп намацала сестрину долоню, але Конні не відповіла на її дотик.

– Допоможіть мені! – скрикнув Флік, дуже пронизливо, і це була остання логічна фраза, яку він промовив. Де ж тепер твоя пиха, ти, білолиций вилупку? Задирака. Шахрай. Він смикнувся вперед. Його тіло хитнулося до публіки. Він випростав перед собою руку і тицьнув пальцем туди, де сиділа Сьюзен.

І, мабуть, це зусилля виявилося для нього заважким, адже цієї миті він упав. Обличчям у землю – і це вже само по собі було милосердя.

Звичайно ж, навколо залунали крики, і деякі люди почали пробиватися до виходу. Але більшість, подібно до Сьюзен, сиділи й дивилися, мов заворожені.

Вона обернулася до Конні. Її очі палали злим вогнем, обличчя почервоніло, і Сьюзен здалося, що вона розлючена.

– Пробач, – шепотіла вона. – Пробач. Пробач.

– Не розповідай мамі про це, – сказала Конні. – Нікому не розповідай.

А там, на арені, малий Флік непорушно дивився на батька, і його власне біле обличчя безвольно застигло в комічному подиві, досі зберігаючи гордість, досі чекаючи по-справжньому карколомного виступу.

ІІІ

Кількома роками пізніше Сьюзен поїхала відвідати Конні в університеті. Конні першою в родині вступила в університет, і мама була дуже горда. Сьюзен сиділа на стільці, закиданому брудним ганчір’ям, а Конні сиділа на ліжку і курила самокрутки. Частина брудних ганчірок належали хлопцеві Конні, із чого Сьюзен дійшла висновку, що її сестра займалася сексом – і тому тепер здавалася бентежно дорослою і ще більш далекою, ніж будь-коли.

Вони розмовляли про речі, яких ніколи не обговорювали раніше, і для Сьюзен стало відкриттям, як тяжко переживала Конні розлучення батьків, і за шкільних часів, і в цілому за життя. Конні казала, що має певні проблеми. Деякі з них були глибокі. Сьюзен пишалася тим, що її сестра захотіла настільки довіритися їй.

Тож Сьюзен вирішила теж довіритися сестрі та сказала, що досі не має спокою через ці історії в цирку: смерті клоунів і все, що з ними пов’язано.

Конні відповіла, що гадки не має, про що вона.

– Не будь смішною, Сьюзі, – сказала вона. – Ти не якась особлива, і нічого про себе так думати. О Боже! – Вона закурила ще одну цигарку. – Я не те мала на увазі. Не плач. Чому ти завжди так робиш? Чому завжди змушуєш мене казати погані речі? Що з тобою не так?

IV

Конні завжди скаржилася на головні болі. Це був домашній жарт в їхній родині, коли Конні бувала в поганому настрої. «Стережіться, у Конні сьогодні хвора голова!» Може, саме тому Конні так сильно затягнула зі зверненням до лікаря. На той час, як у неї діагностували рак мозку, було вже запізно.

Сьюзен кілька разів відвідувала Конні в лікарні. Їй не до душі було з’являтися там занадто часто, вона не хотіла втомлювати чи дратувати сестру. Вона бачила, що щоразу, як вона сиділа поряд з її ліжком, Конні щосили намагається бути доброю, підтримувати будь-яку розмову, стримувати гнів – Конні не любила молодшу сестру, вона лише бажала, аби Сьюзен забралася під три чорти і дала їй спокій. Чи, може, це був біль. Це мав бути біль.

Під час останньої зустрічі (жодна з них не знала, що ця зустріч буде останньою, хоч Конні мала такі підозри) Конні здалася трохи добрішою, ніж зазвичай. Вона навіть спробувала всміхнутися, коли ввійшла Сьюзен, спитала, як у неї справи, спитала про Ґреґа і як ведеться на роботі.

– О, не турбуйся про мене! – сказала Сьюзен. – Це про тебе треба піклуватися!

– Я хочу, щоб ти зробила мені велику ласку, – сказала Конні. – Треба, щоб ти наглянула за Рут після моєї смерті.

– О, зрозуміло. Так, звичайно.

– Я не кажу, що ти маєш удочерити її чи ще щось. Тобто, це може бути тимчасовий прихисток, доки для Рут не знайдеться чогось кращого.

– Ні, ні. Я впевнена, Ґреґ не буде проти. Тобто, я його спитаю. Так. Він не заперечуватиме.

– Рут – обдарована дитина, Сьюзі.

– Не сумніваюся.

– Рут – обдарована дитина.

Сьюзен спитала про Марка – вона знала, що між ними давно немає романтичних стосунків, та все ж він був батьком, може, він теж зацікавиться, може, захоче… Конні відповіла, що Марк тут узагалі ні до чого, до біса Марка, Маркові взагалі начхати, живі вони з Рут чи мертві.

– Я впевнена, – сказала Сьюзен, – у цьому разі ми будемо щасливі наглянути за Рут, доки ти не одужаєш.

Деякий час сестри більше нічого не говорили, просто сиділи поряд мовчки. Якоїсь миті Конні заплющила очі, і Сьюзен подумала, що вона заснула і можна вислизнути з палати, не турбуючи її. Вона засовалася на сидінні, навіть потяглася за пальтом, за сумочкою – аж тут Конні знов розплющила очі.

– Тобі треба поспати, – нарешті промовила Сьюзен. – Я тобі тут не потрібна.

І тоді Конні взяла Сьюзен за руку, а Сьюзен була настільки здивована, що навіть не спробувала забрати її. Конні щосили стиснула її кисть, але сил у неї вже майже не лишилося, і Сьюзен легко могла б висмикнути руку, якби захотіла. Сьюзен було приємно від цієї думки, вона заспокоювала її. Конні повернула голову на подушці й окинула її очима. Вона напружено вдивлялася в сестру і не без зусиль супила брови.

– Я справді тебе люблю, – сказала вона. Наче всупереч самій собі, наче Сьюзен коли-небудь стверджувала зворотне.

– Дякую, – відповіла Сьюзен. – Я тебе теж.

Коли Конні померла, Ґреґ сказав, що поїде і забере Рут зі школи, а Сьюзен може зостатися вдома і підготувати гостьову спальню для дівчинки. Сьюзен спитала, чи не слід навести лад і в решті будинку. Ґреґ відповів: нехай робить так, як вважає за краще.

Рут було шість років, і Сьюзен бачила її кожного Різдва, а відтак, підрахувала Сьюзен, це означає, що вона зустрічалася з дівчинкою цілих шість разів. Вона щороку купувала іграшки для Рут, доки Конні не зауважила, що краще надсилати чек, а вже вона сама підбере для доньки те чи те. Відтоді Сьюзен завжди було цікаво дізнатися під час відвідин на другий день Різдва, що саме вона подарувала племінниці цього року. Одного разу це був калькулятор, другого стетоскоп! Сьюзен подумала, що це надзвичайно розумні подарунки, і теж відчула себе розумнішою, адже мала до них причетність.

І все ж Сьюзен так і не змогла чітко пригадати, який вигляд має Рут – настільки, здавалося, вона змінювалася з року в рік. Утім, ці зміни ніколи не були на краще – чомусь вона все одно залишалась негарною. Сьюзен це подобалося. Відсутність краси означала, що вони мають між собою дещо спільне, а відтак можуть потоваришувати. Від думки, що вони можуть стати друзями, у неї занудило коло серця, адже тепер вона мала на що сподіватися. Вона дійсно хотіла зав’язати дружбу з дівчинкою і боялася зіпсувати все від самого початку.

Коли Ґреґ поїхав, вона вимила помешкання згори донизу – двічі. Вона пересунула всі меблі у вітальні, сподіваючись, що Рут сподобається. Вона знала, що побачить дівчинку маленькою, розгубленою і згорьованою, та все ж сподівалася, що, відсунувши стереосистему подалі від телевізора, створить умови для хоч якоїсь втіхи.

Сьюзен сказала Ґреґові, щоб за десять хвилин до їхнього приїзду зателефонував і попередив її. Але він забув, чи просто не зважив на її прохання, і коли вона почула брязкіт ключів у замку, її охопила майже повномасштабна паніка. Вона глянула в дзеркало, пригладила волосся і поквапилася до вхідних дверей. Потім вирішила, що ні, краще нехай її знайдуть на кухні.

– Ось і ми, ось і ми! – гукнув Ґреґ.

Пригладивши волосся, щоб мати охайніший вигляд, Сьюзен вийшла з кухні.

– Привіт, привіт! – мовила Сьюзен.

– Привіт! – сказав Ґреґ.

Він з легкою усмішкою кивнув на маленьку дівчинку поряд, і змахнув руками, наче джазовий музикант перед виступом. Здавалося, зараз він скаже: «До вашої уваги! Зустрічайте – Рут!»

Сьюзен відчула абсурдне бажання потиснути дівчинці руку. Вона нахилилася і обійняла племінницю. Рут ввічливо відповіла.

– Як доїхали? – спитала Сьюзен.

– Усе було гаразд, – відповів Ґреґ.

– Не потрапили ні в яку негоду? – допитувалася Сьюзен.

– Нас трохи намочило дощем на трасі М3, – сказав Ґреґ.

– Я хочу, щоб ти почувалася тут як удома, – промовила Сьюзен, звертаючись уже не до чоловіка, а до Рут. Дівчинка кивнула.

– Чого бажаєш на вечерю? Ти ж, певно, голодна. Я можу приготувати тобі улюблену страву на вечерю. Яка твоя улюблена?

Рут замислилася і мала визнати, що не має улюбленої страви.

– Тобі подобаються рибні палички?

Рут припустила, що так.

– Зробимо рибні палички.

Вони всі повечеряли рибними паличками, і це була цілком пристойна їжа. Сьюзен поставила Рут безліч запитань. Як справи в школі? Чи гарна в неї школа? Який її улюблений предмет? Улюбленого предмета Рут не мала, так само, як і улюбленої страви. Сьюзен запитувала себе, у чому ж такому обдарована Рут, і припускала, що згодом це з’ясується.

– Мені жаль, що з мамою так сталося, – раптом вихопилося в неї, і при цих словах у неї очі защипало від сліз. Вона сама не знала чому. – Усе, що можна, я зроблю. Усе, що ми можемо з дядьком Ґреґом. Ти знаєш. Ми тут. Ми подбаємо, щоб усе було якнайкраще. Ми не помремо, будемо поряд із тобою назавжди, – потім вона підвелася, щоб прибрати зі столу посуд.

Сьюзен спитала в банку, чи може взяти відгул, щоб доглянути за племінницею, і її інспектор сказав, що вони чудово впораються без неї і вона може брати стільки відгулів, скільки хоче.

– Ми можемо поклеїти у твоїй кімнаті нові шпалери, – сказала Сьюзен. – Аби ти почувалася в спальні, як удома.

Але Рут відповіла, що їй і так усе подобається.

– Ми можемо сьогодні піти разом у кіно. Ти любиш кіно? Любиш ходити по магазинах?

Вони пішли в кіно, вони пройшлися по магазинах. Сьюзен намагалася придумати, чим би ще розважити дівчинку.

– Що б тебе порадувало? – спитала вона дорогою додому, і Рут завмерла на місці й глибоко задумалася, наче це був привід для філософського роздуму, і відповіла, що не знає.

На похоронах Сьюзен змогла вдосталь наплакатися з відчуттям, що виконує сестринський обов’язок. Рут не пролила жодної сльозинки. Зовсім як Конні – та не плакала ні на похороні батька, ні на похороні мами, і на той час Сьюзен навіть захоплювалася нею, але зараз це здавалося неправильним. І доки священик виводив свій «Отче наш», вона напружено вдивлялася в цілковито сухі очі Рут і щомиті бачила холодність Конні. Рут переїхала до них жити, і вона була донькою Конні від і до. Сьюзен знала, що вона ніколи не стане її донькою.

– Гадаю, з дівчинкою щось негаразд, – сказала Сьюзен чоловікові.

– Дай їй час, – відповів Ґреґ. – Вона в жалобі.

– Не думаю, що це нормально, – заперечила Сьюзен.

І вона майже відчула полегшення тієї ночі, коли прокинулась, почувши, як Рут кричить від жаху.

Вона вбігла до кімнати Рут, увімкнула світло. Рут сиділа на ліжку з широко розплющеними очима, затуляючись подушкою, ніби щитом.

– Вона тут, – промовила дівчинка. – Як вона й казала.

– Хто тут?

– Мама, – прошепотіла Рут, навіть не маючи змоги підвести очі на Сьюзен. Вона була настільки налякана, що ледь змогла промовити це вголос.

Сьюзен сіла на ліжко і розкрила обійми дівчинці, яка просто впала в них.

– Мами тут немає, – сказала Сьюзен. – Мені шкода. Дуже шкода.

– Я її бачила.

– І навіть якби вона була тут, вона б ніколи не скривдила тебе. Ти ж це знаєш. Вона любила тебе.

Рут похитала головою і сховала обличчя на грудях Сьюзен, обійнявши тітку ще міцніше. І це сподобалося Сьюзен. Дуже сподобалося.

– Мама казала, що люди, яких ми вбили, повертаються до нас.

– Що?

– Вони повертаються до нас. Ніколи не полишають нас. Ніколи не дають нам спокою. Вона ховаються в тінях, тому іноді ми думаємо, що вони пішли. Але рано чи пізно вони виходять.

– Це дурниці.

– Чому б мені мама таке казала, якби це не була правда?

Тому що твоя мама була безсердечним стервом, подумала Сьюзен. І це було наче одкровення. Вона ніколи раніше не дозволяла собі думати таке, не настільки відверто, і хоча зараз це було лише в її голові, це була щира і абсолютна правда.

– Серденько, – промовила вона. – Звідки в тебе такі думки, що ти вбила свою матір?

– Я справді вбила її. Сказала, що ненавиджу її. Сказала, що хочу, аби вона померла.

– О, серденько.

– І тепер вона мертва.

– Серденько, – вона ще нікого в житті так не називала, але зараз це здавалося їй дуже слушним – утім, не варто було цим зловживати. Вона погладила Рут по голові. – Усе гаразд. Це не твоя провина.

Вона ще з півгодини обіймала Рут, кілька разів назвала її «серденьком» і подумала:

«Це може бути на користь. Може спрацювати».

Рут почала похропувати. Це нічого спільного не мало з Ґреґовим хропінням, схожим на бульдозер. Рут була тиха і чомусь така вразлива, що серце Сьюзен розривалося.

Вона знов уклала Рут, накривши її ковдрами, і поцілувала її в лоб. Рут щасливо зіщулилася при цьому. Сьюзен вимкнула світло і повернулася в ліжко.

Відтоді Рут більше не снилися нічні жахіття. А якщо й снилися, то достатньо легкі, про які вона не вважала за потрібне розповідати.

Але відтоді в самої Сьюзен почалися проблеми зі сном.

Вона сказала Рут, що це дурниця – люди, яких ми вбиваємо, не повертаються, щоб переслідувати нас. І вона могла надати власний доказ. Клоуни ніколи не поверталися до неї.

Вони ховаються в тінях, казала Рут. І там, у темряві кімнати, поряд із тілом швидко заснулого Ґреґа, Сьюзен відчувала, ніби кімната тепер і справді не більше як тінь. Крізь вікно лилося місячне сяйво, тонка смужка світла лежала під дверима – а все інше було чорним, і чорнота поступово густішала.

Чи, може, бідолашна Сьюзен була настільки дурною, що просто не помітила всіх цих привидів, які постійно чатують на неї? Дурна Сьюзен, яка завжди все розуміє не так?

Це здавалося черговою правдою – холодною, зрозумілою і беззаперечною.

Вона була не сама. Вона ніколи не буває сама. І не була.

– Ви тут? – прошепотіла вона.

Розширеними, напруженими очима вона вдивлялася в темряву.

Тремтливою ходою перший клоун виступив уперед. Він дихав із присвистом. Вона подумала, що свище вітер. Усі ці роки вона чула вітер і зовсім не зважала на це. Він був дуже втомлений. Звичайно ж. Клоун присів на край її ліжка.

Він уже був старий, коли майже сорок років тому в нього стався серцевий напад.

– Ти не припиняєш старішати, – сказав він. – Ніколи не припиняєш. Це лише триває і триває, триває і триває.

Його обличчя було яскраво-біле, і частково це був грим, а частково – череп, що де-не-де проглядав назовні.

Другий клоун стояв, притулившись до шафи. Його руки й ноги досі стирчали в різні боки, і вона подумала, що він схожий на морську зірку – але ні, нічого подібного. Він був схожий на павука. Може, павука, якому бракує кількох ніг, – і це було не дивно, адже його тіло було геть сплющене, звичайно ж, кілька частин де-не-де могли й відвалитися. І сам він був зовсім тонкий, геть розчавлений! Він озирнувся на Сьюзен, і це вже геть не було так кумедно, як вона пам’ятала. Усе його тіло було понівечене й спотворене, і щось стирчало з рота – Сьюзен гадала, що кишки.

– Триває і триває, триває і триває, – вів далі перший клоун. – Шоу має тривати!

Навіть тепер Сьюзен іще здатна була це витримати. Усе гаразд, ніч швидко мине, а вдень усе знову стане безпечним і розумним, більше не буде тіней, не буде снів. Так вона думала, аж доки не побачила третього клоуна. А тоді щільно заплющила очі.

Вона не чула нічого гучнішого за своє панічне дихання.

Вона намагалася дихати повільніше.

І тоді вже нічого не чула.

Вона притиснулася до Ґреґа, і його руки обвилися навколо неї уві сні. І вона подумала: Ґреґа вони не скривдять, Ґреґ нічого їм не зробив – наче тут могла працювати якась логіка, наче привиди клоунів дотримуються правил.

Вона відчула порух вітерцю на своєму обличчі і подумала, що це може бути подих, але він був занадто холодний для подиху – чи була це добра ознака, чи просто повітря застигло в мертвих легенях? – і було чути, як заскрипіли пружини ліжка. Але то, мабуть, просто Ґреґ перевернувся з боку на бік (хоча він не перевертався: вона так міцно притискалася до нього, що відчула б це). А потім, а потім – щось сталося з її повіками, щось потягнуло їх нагору, намагаючись розкрити їх. Не пальцями – якщо тільки пальці були тонкі й гострі, наче зубочистки, – але щось відтягувало їх, щось прагнуло, аби вона побачила. Вона розплющила очі. Вона побачила.

– Шоу має тривати, – прошепотів третій клоун.

Так близько, наче вона сиділа біля самої арени. І тоді він заплющив власні очі, але не повіками, це було б надто просто! У нього був кращий трюк. Його очі закотилися всередину черепа, а потім він глибоко вдихнув – щоки запали, туго обліпивши кістки, уся голова ніби сплющилася від зусилля. Потім він знов роздувся, сильно, і його голова розпухла знову – набухла, ніби повітряна кулька – і назовні хлинули, продираючись крізь шкіру, червоні черв’яки. Багрові, вогкі, такі раді опинитися на волі! Клоун Флік був радий теж, йому вже не боліло. Цього разу він завершив свій виступ.

Інші мертві клоуни подякували йому оплесками, і Флік приклав пальця до губ – не треба зайвого шуму, Ґреґ і досі спить! Клоуни здавалися присоромленими. Потім Флік простягнув другу руку, точнісінько як робив колись раніше, і показав пальцем на Сьюзен, ось тільки цього разу він був достатньо близько, щоб торкнутися. І він торкнувся. Він торкнувся її.

Він провів тим пальцем по її обличчю – по її теплому і м’якому обличчю своїм холодним і тонким пальцем, гострим, мов зубочистка. Він і далі гладив) її. Може, заздрив, що в неї таке обличчя, що вона має обличчя взагалі? Він заговорив до Сьюзен, і його рот, розтулившись, перетворився на діру в тому, що тепер було кривавим місивом.

– Відпочинь трохи, – сказав він. – Завтра великий день. Завжди великий день. Шоу має тривати.

І Сьюзен заснула.

Гіршої ночі, ніж перша, уже не було. Другої з’явився лише старий клоун. Він сів на ліжко і деякий час щось бурмотів сам до себе, як іноді роблять старі. На третю ніч він знову повернувся, але тримався на відстані, ховаючись у темряві. Другий клоун теж був там, розтікаючись по стінці шафи, але вже не озирався.

На четверту ніж вона спробувала домовитися з клоунами.

Привиди ще не були видимі. Вона знала, що подужає зробити це, лише якщо вдасть, що вона сама. Вона заговорила до тіней, до маленьких клаптиків темряви.

– Мені дуже шкода, – сказала вона. – Я не знала, що роблю. Це дар. Я його не просила. Я не розуміла, що відбувається. Тепер знаю краще. Я більше ніколи не піду в цирк.

Починаючи із цього моменту вони начебто дали їй спокій. Хоча Сьюзен знала, що вони і досі з нею, назавжди, лише ховаються з очей.

V

– Знаю, ми казали одне одному, що не захочемо колись мати дитину, – сказав Ґреґ. – Але здається, що тепер вона в нас є. І я ніколи не почувався таким щасливим.

Це була не зовсім правда, подумала Сьюзен. Вони намагалися завести дитину невдовзі після одруження – Ґреґ казав, що чому ж, у першу чергу, вони побралися, як не задля цього? І, може, це була хибна причина. Усе одно вони не докладали для цього особливих зусиль, їхні спроби аж ніяк не можна було назвати наполегливими. Хай там як, минули місяці, а Сьюзен так і не завагітніла – і Ґреґ сказав: що ж, вочевидь, не судилося, і махнув рукою на увесь цей задум. І ніхто не казав, чия це вина, але Сьюзен гадала, що саме її, це вона виявилась неплідною.

Тож вона сказала:

– Ми ще можемо спробувати народити власну дитину, якщо хочеш.

А він відповів:

– Але ж ми вже маємо Рут, нащо нам перейматися?

За кілька місяців після похорону Рут помітно ожила. Вона визначилася з улюбленою стравою, і це були спагеті. Був у неї і улюблений предмет у школі – література. Рут любила історії – і пішла до нової школи без жодного слова протесту, де одразу ж завела друзів. Сьюзен була дещо засмучена тим, скільки друзів, виявляється, могла мати негарна дівчинка. Ґреґ переконав її обрати нові шпалери для своєї спальні, і одного вихідного дня Ґреґ і Рут взялися клеїти їх, розважаючись, влаштовуючи веселий безлад, мало не прилипаючи самі до стін! Вони так сміялися! Сьюзен чула їхній сміх навіть унизу, на кухні. Час від часу вона приносила їм чай із печивом.

Ґреґ ніколи не здавався щасливішим. Після роботи він мчав додому і з порога гукав:

– Де моя маленька дівчинка? Де моя принцеса?

Попервах Сьюзен чула ці крики, і її серце радісно підстрибувало, адже їй здавалося, що вони стосуються її.

У своєму заповіті Конні зробила розпорядження щодо утримання Рут і зазначила, що щаслива залишити доньку під надійною опікою своєї сестри, «доки органи опіки вважатимуть її придатною для цього». І органи опіки нанесли їй кілька попередніх візитів, відтоді її придатність начебто не підлягала сумнівам.

І Сьюзен розуміла, що поява в родині Рут – це на добре, що з нею життя набуло нових форм і перспектив. І намагалася теж полюбити Рут.

Якось вона спитала дівчинку про ту ніч – коли Рут зізналася, що вбила матір. Коли розповіла, як люди, яких ми вбиваємо, повертаються. І Рут лише з подивом глянула на неї, ніби й гадки не мала, про що каже Сьюзен. І це нагадало Сьюзен, як Конні відмовлялася обговорювати клоунів. Цієї миті Рут здавалася цілком схожою на свою матір.

– Тепер ми родина, – казав Ґреґ. – Нарешті! – так, наче їм усе завжди чогось бракувало, наче життя зі Сьюзен було неповним. А на вихідних, як належить справжній родині, вони ходили куди-небудь разом, і Ґреґ потурав кожній забаганці Рут – їй можна було їздити на море, їсти солодощі й чипси. А коли Сьюзен залишалася з нею наодинці, вона намагалася не балувати Рут. Це не було жорстоко. Це лише було правильно.

– Я люблю тебе, дядечку Ґреґ, – казала дівчинка перед сном і від душі обіймала його. – Я люблю тебе, тітонько Сьюзен, – і обіймала її теж, але то вже були нещирі обійми – Сьюзен відчувала це як жінка.

Наближався день народження дівчинки, і так пощастило, що цього року він припадав на вихідний. Ніякої школи для Рут, нічого, окрім цілоденних розваг! Ґреґ і Сьюзен спитали її, як би вона хотіла відсвяткувати день народження. Чи хоче вона влаштувати вечірку, на яку може запросити всіх своїх друзів? Вони можуть організувати це. Можуть зробити все, що вона захоче.

– Цирк, – сказала вона з найщирішою усмішкою. – Я хочу, аби ми пішли в цирк, лише втрьох.

У газеті було розміщено рекламу, до смішного маленьку, без жодних картинок. Неймовірно, що Рут узагалі знайшла її. «СЬОГОДНІ НА МАНЕЖІ: НЕЙМОВІРНА ВИСТАВА БРАТІВ БАМ-БАМ! – сповіщало оголошення. – РОЗВАГА ДЛЯ ВСІЄЇ РОДИНИ!»

Сьюзен сказала «ні». Ґреґ не знав, чому вона відмовляється, і вимагав переконливої причини. Він складав руки на грудях і чекав, і Рут, повторюючи за ним, складала руки так само. Сьюзен благала Рут обрати якусь іншу розвагу, і їй гидко було від самого факту, що вона змушена благати про щось маленьку дівчинку. Рут відповіла, що не хоче нічого іншого.

– Моя мама завжди водила мене в цирк, – казала Рут. – Ми дуже часто там бували. У кожному цирку, який могли знайти. Іноді за багато миль звідси, і ми годинами добиралися на машині.

– Ти, мабуть, дуже сумуєш за своєю мамою, – сказав Ґреґ. – Я маю на увазі твою справжню матір.

Рут нічого не відповіла.

– Ми підемо в цирк, – заявив Ґреґ. – Підемо всі. Ти любиш цирки?

– Не те щоб дуже сильно, – відповіла Рут.

Тієї ночі Сьюзен дала тіням нову обіцянку.

– Я піду до цирку, але нікого не вб’ю, – сказала вона. – Жодного клопоту не виникне.

VI

Настав день народження. Від самого ранку зарядив дощ.

– Потім розпогодиться, – сказав Ґреґ, але цього не сталося. До обіду гримав грім. Пробило третю годину, а хмари чорніли так, що здавалося, ніби надворі ніч.

Навіть Ґреґ почав сумніватися, що похід до цирку був такою вже доброю ідеєю.

– Але ж ви обіцяли, – заперечила Рут. Вона не благала. Це було сказано зовсім просто, як констатація факту. І цього було не спростувати.

Від самої ночі Сьюзен почувалася зле. Відчуття нудоти підіймалося горлом, дуже щільне та справжнє. Голова гула.

– Мені недобре, – поскаржилася вона, намагаючись говорити якомога переконливіше. – Чому б вам двом не піти в цирк без мене, а я залишуся тут і зроблю вам спагеті на вечерю!

Це було непереконливе заперечення. Сама не знаючи, як це сталося, вона вже натягала дощовик, узувалася й рушала за всіма надвір до машини.

Рут дозволили сісти попереду поряд із Ґреґом, адже це був її День народження. Сьюзен сіла позаду, пригнічена й сердита.

– Я ніколи раніше не був у цирку! – казав Ґреґ. – Я дуже схвильований! Там будуть акробати?

Рут відповіла, що, звісно ж, будуть.

– Там будуть клоуни?

Ґреґ почав наспівувати циркову пісеньку, у такт зі скрипом двірників.

Центральні траси були порожні. Ніхто не хотів виїздити в таку погоду. Цирк розташовувався в громадському парку в передмісті, приблизно за двадцять миль, і скоро їм довелося звернути на звивисті сільські дороги без ліхтарів і водостоків.

– Треба знайти інший шлях, – сказав Ґреґ, коли дорога попереду виявилася затопленою. – Але не хвилюйтеся, ми туди дістанемось!

– Шоу має тривати, – погодилася Рут.

– Це має бути тут, – нарешті сказав Ґреґ.

Він з’їхав з дороги. Вони стали вдивлятися в поле – темне, промокле і зовсім порожнє.

– Тут нічого немає, – сказав Ґреґ. – Вибач, принцесо. Може, вони відмінили виставу через дощ.

Але жодного сліду цирку взагалі не було, жодної ознаки, що він узагалі тут колись стояв.

Рут сказала, що треба піти пошукати.

– Тут нічого немає, – повторив Ґреґ. – Сьюзен, ти точно записала адресу правильно? Ні, ти впевнена?

Рут наполягла, що треба піти й пошукати. Може, цирк за пагорбом. Може, зовнішні вогні не горять. Може, він ховається в темряві, навмисно, щоб несподівано з’явитися перед ними і змусити їх підстрибнути від подиву, і це все – частина розваги. Вона відвідала так багато цирків зі своєю матір’ю – сотні цирків, і часом вони так само ховалися, і це було частиною веселощів.

Родина вийшла з машини. Їх одразу ж накрило дощем. Рут, здавалося, не зважала на це – вона цілеспрямовано рушила через поле. Сьюзен і Ґреґ подалися за нею.

Брудна вода плескала на ноги Сьюзен, дощова вода потрапляла в її черевики.

«Ще п’ять хвилин, – казала вона собі. – Ще одна хвилина».

– Ні, біс із ним, – промовила вона вголос. – Стійте. Стійте. Досить.

Ґреґ і Рут озирнулися на неї. На обличчі Ґреґа нарешті проступили ознаки полегшення.

– Його тут немає. Він поїхав. Ми повертаємось додому.

Рут прохала:

– Ще зовсім трошки.

– Ми їдемо додому. Зараз. – Сьюзен розвернулася й рушила до машини. Вона не озиралася. Лише сподівалася, що інші поквапляться за нею. Вони так і зробили.

Вони дісталися до машини й сіли, промоклі й тремтячі. Рут здавалася не просто розчарованою – вона була зламана. Сьюзен гадала, чи тепер вона заплаче. Якусь мить жінка безжально сподівалася на це.

– Мені шкода, серденько, – сказала вона. – Ми зробили все, що могли. Ти ж бачиш. Але не зважай. Ми влаштуємо тобі іншу розвагу, серденько. Безліч розваг. Якщо хочеш, можемо цілий тиждень святкувати твій день народження. Але більше ніяких цирків, гаразд? Із цирками покінчено.

Рут мовчала. Ґреґ вів машину, і Сьюзен, зсутулившись на задньому сидінні, не бачила обличчя жодного з них. Здавалося, ніби вона укладає угоду з темрявою. Вона сказала Рут, що любить її, потім ще раз. Сказала, що подбає, аби це був її найкращий день народження.

Дороги, якими раніше можна було проїхати, були геть затоплені. Ґреґ уважав, що це вже не смішно.

– Ми знайдемо шлях додому, – казав він. – Усе буде гаразд. О дідько.

І все навколо було мокре і темне.

Допоки…

– Гляньте! – сказала Рут, і її голос раптом повеселішав.

Спочатку Сьюзен нічого не побачила. Вона протерла запітніле скло і скоса визирнула назовні. А там, через трав’янисту галявину, сяяли вогні, лунала музика і красувалося велике шатро.

– Ми нарешті знайшли цирк, – сказала Рут.

– Але ж це не той цирк, – тупо промовила Сьюзен. – Це інший цирк.

А потім майже ображено додала:

– Це не чесно!

– Слухай, я не хочу, щоб ти сподівалася намарно, принцесо, – сказав Ґреґ. – Не можна очікувати, що його відчинено. Не за такої погоди, до того ж уже пізно.

Але Рут не бачила підстав розчаровуватися. Вони вийшли з машини, повернулися під дощ, у бруд – і цирк було відчинено, і вони прийшли вчасно, саме до початку вистави! Рут стрибала від захвату.

– Три квитки, будь ласка, – сказав Ґреґ низенькій жіночці в будці касира. Сама будка ледь стояла на брудній траві і різко хилилася набік, в’язнучи в багнюці. Якщо касирка і була здивована появою нізвідки цілої родини, то й знаку не подала.

– Мені не треба, – сказала Сьюзен. – Ви йдіть. Я зачекаю в машині.

– Годі клеїти дурня, – сказав Ґреґ, і його голос звучав так само невимушено, як і завжди, але Сьюзен не сподобалося, як він стиснув кулаки. Вона ніколи не бачила його таким раніше.

Афіші навколо були промоклі наскрізь і відклеювалися від полотна Великого цирку, і важко було на них щось прочитати. Серед них був портрет двох усміхнених клоунів, дорослого й дитини. «УСІ ЯРМАРКОВІ РОЗВАГИ! – обіцяли клоуни. – ТРАДИЦІЙНИЙ ЦИРК – ФЛІК БАРКЕР І СИН! ПІДХОДЬТЕ, ПІДХОДЬТЕ, ПІДХОДЬТЕ!»

Полог шатра було відіпнуто, і Сьюзен увійшла слідом за родиною всередину.

* * *

Сьюзен очікувала, що вони будуть єдиними глядачами, але все виявилося не так погано. Мабуть, із дюжину інших родин зайняли місця, розтягнувшись по всьому величезному шатру. Усі чекали на початок вистави. Чи вони заплановано прийшли сюди, чи так само були захоплені в пастку грозою?

– Сядемо в перших рядах? – спитав Ґреґ. – Сядемо попереду!

Але Рут сказала: ні, їй більше подобається вигляд згори. Тож так вони й сіли.

– Цікаво, чи тут продають поп-корн? – запитав Ґреґ.

– Це ж не кіно.

– Піду пошукаю поп-корн.

Відтак Рут і Сьюзен залишилися наодинці.

Рут узяла тітку за руку.

– Не бійся, – сказала вона.

– Я не боюся, – відповіла Сьюзен.

– Мама завжди боялася теж, перед самим початком. Та все гаразд. Я про все подбаю. У мене є дар.

Ґреґ повернувся з поп-корном.

– Усе в них є, треба лише спитати, – сказав він. – Хочеш трохи?

Сьюзен наморщила лоба, бажаючи лише, щоб її головний біль пішов. І відповіла, що не хоче ніякого поп-корну.

Світло почало згасати. Ставало дедалі темніше, темніше й темніше – і нарешті почалося шоу.

Гучно вдарила музика, і це була та сама мелодія, яку наспівував Ґреґ у машині. Він почав підспівувати. Сьюзен різко штовхнула його під бік, і він замовкнув.

На арену вийшов клоун.

Це був Флік. І Сьюзен не знала, на що очікувати. Мабуть, трупа – звісно, трупа, а чом би й ні? Його обличчя гнитиме і кращим після смерті не стане, чого б це? Адже ти ніколи не припиняєш старіти. Це триває, триває і триває – і будуть черв’яки, звісно, і кров, море крові. Але Сьюзен було байдуже. Вона усвідомлювала, наскільки їй байдуже. Вона хотіла цього, адже нарешті це відкриється всім – те, що вона зробила, що вона здатна була зробити, особливі таланти, яких вона не просила. Це не був дар. Це було прокляття. Звичайно ж, це було прокляття. Зараз увесь світ побачить мертвого клоуна – принаймні Ґреґ і Рут побачать і нарешті збагнуть, наскільки вона особлива. Їй не доведеться самій терпіти осуд клоуна, і хай там що він по тому робитиме, пробачить її чи помститься – нарешті цьому буде покладено край.

Ось чому вона відчула несподіване гірке розчарування, коли клоун перед нею виявився не тим, кого вона вбила, – цей був худіший і менший на зріст. Його міміка була слабшою, навіть привітальна посмішка якоюсь більш в’ялою, водянистою й прісною. І він був настільки очевидно живий – вона мало не звелася від гніву й не крикнула, що він шахрай.

Цей Флік був сином того, попереднього. Це був той самий десятилітній хлопчик, якого вона осиротила багато років тому. А тепер він виріс і мав у своєму розпорядженні власний цирк.

Він нервово помахав глядачам.

– Так чудово сьогодні вас тут бачити, ха. Не злякалися жахливої погоди! І ми підготували для вас неабияку виставу. Так, я клоун Флік. І дозвольте представити вам мого сина, ще одного клоуна Фліка!

Та їх ціла чортова династія, подумала Сьюзен і засміялася, хоча від сміху її голова розболілася ще більше – наче в її череп забивали цвяха.

Вона перевела увагу на вихід з арени, очікуючи, що зараз вибіжить іще один десятилітній клоун. Натомість Флік підійшов до срібної скрині на підставці, з помпою відчинив її та дістав звідти дерев’яного боввана.

Той здавався дивовижно схожим на самого Фліка. Не лише через біле обличчя, червоні губи та круглий ніс або те, що він був одягнений у такий самий костюм інспектора манежу.

– Мій син, – проголосив клоун, звертаючись до своєї маленької аудиторії. – Прошу любити й поважати.

Флік був не дуже добрим черевомовцем. Він навіть не завдавав собі клопоту прикривати рота, коли змушував боввана говорити.

– Отже, малий Фліку, ти готовий до сьогоднішньої вистави?

– Так, татку Флік, але сподіваюся, вона буде краща за останню!

– Звичайно ж, буде, малий Фліку, якщо всі хлопчики й дівчатка підтримують нас! Ми найкращий цирк у місті!

І малий Флік повернув голову, вишкірившись просто до глядачів, і сказав:

– Дурня!

Його поведінка на сцені мало відрізнялася від батьківської. Сьюзен здалося, що вона навіть упізнала кілька тих самих жартів. Але були й разючі відмінності. Однією з них була пиха, з якою його батько підносив себе. Малий Флік, здавалося, узагалі не був упевнений у собі – і коли батько витягував шоу на безкінечних тирадах самозакоханого забіяки, його син протягом усього виступу запинався, соромився й бентежився. Іноді його голос ставав таким тихим, що його було не чути через шум дощу по брезентовому даху. «Кажи голосніше!» – горлав якийсь чоловік з публіки, і саме це викликало сміх у глядачів. Флік ображав силача, називав його колишнім ув’язненим, заявляв, що акробат – п’яниця. А потім крадькома кидав нервовий погляд за лаштунки, ніби боячись, що хтось із них повернеться і трісне його.

Друга різниця полягала в тому, що цього разу номери справді залишали бажати кращого. Якщо образливі коментарі батька й викликали певний ефект, то це тому, що вказували на вади, яких насправді не було. Повітряна гімнастка виконала свій номер і пішла з арени під стримані оплески глядачів, а Флік сказав: «Я знаю, що ходіння по канату за метр над землею не надто вражає, але ж це потребує не меншої майстерності, ніж якби відбувалося під куполом цирку!» Але бовван анітрохи не був вражений, і Сьюзен схильна була з ним погодитися.

Але справжній жах охопив її, коли цей чоловік став повторювати батьківську репризу – ту саму репризу, на якій з обличчя батька бризнула кров, він скрикнув і помер. Цей клоун перед її очима розігрував останні миті життя свого батька, подаючи це як комічну розвагу.

На коротку мить Сьюзен стало шкода Фліка, але потім це почуття змінилося пекучою зневагою.

– Та хіба тобі жоден номер не сподобався, малий Фліку? – запитав бідолашний клоун свого «сина». – Невже тебе взагалі ніщо не може порадувати?

І бовван проскрипів:

– Чому б тобі не спробувати?

– Мені? – сам собі відповів клоун, намагаючись натягнути на обличчя ту саму гримасу вдаваного подиву, що колись зображав його батько. – Але чому ти гадаєш, що в мене вийде краще?

Точно, подумала Сьюзен.

Її голова розколювалася від болю, в роті пересохло. Вона відчувала нудоту. Аж раптом усе зникло. Нудота потроху відпустила її, рот почав сповнюватися слиною. Вона облизала губи.

А біль у голові наче звузився до розмірів волоського горіха просто позаду її очей.

Флік вийняв кілька м’ячиків для жонглювання.

– Ну що, спробувати? – гукнув він до публіки.

– Так! – відповів бовван.

Сьюзен не зводила з нього погляду.

Біль анітрохи не ослабнув, але тепер він був сфокусований, і Сьюзен було знайоме це відчуття. Так, вона знала його. Пульсуючий біль у голові наче вистукував коротке повідомлення: «Гей, пам’ятаєш мене?» І вона контролювала це. Щось усередині неї прокинулося, і вона готова була звільнити це.

Вона не могла відірвати очей від клоуна. Клоун зупинився. Клоун затремтів.

Сьюзен підвелася на ноги.

– Пробачте, – промовила вона ні до кого конкретно. – Пробачте, мені треба вийти.

Вона й досі дивилася на клоуна. Чому вона не могла відвести очей?

Рут схопила її за руку.

– Відпусти мене, – сказала Сьюзен.

– Довірся мені, – відповіла Рут.

Було вже занадто пізно: Сьюзен не могла контролювати це, біль тонкою гострою стрілою проштрикнув зсередини її голову.

Клоун не міг поворухнутися. М’ячики недолуго попадали на тирсову підлогу. Якимось зусиллям він підніс руки вгору до обличчя.

– Ні! – промовила Сьюзен уголос, та, мабуть, ніхто її не чув. Вона нічого не могла розібрати через несамовитий скрик у її голові. Ось воно, подумала Сьюзен, проривається на поверхню – немов черв’як! І цієї миті вона не втрималася від сміху. І той скрик у її голові був звернений до Фліка. Вона горлала про себе від гніву. Адже він був жалюгідний, він навіть не мав сина, узагалі не мав власної дитини, він мав прикидатися, вдаватися до допомоги шматка деревини.

Флік тримався руками за обличчя, його всього трусило. Гірше того – він плакав.

– У чому справа, тату? – спитала лялька. – Не здавайся, тату! Шоу має тривати!

І вперше за весь час здалося, ніби вона говорить по-справжньому – нарешті клоун потурбувався прикрити рота.

Флік опустив руки. Він і досі тремтів. Його білий грим прорізали смужки, але не від крові, а від сліз.

– Тільки те й робиш, що критикуєш мене, малий Фліку, – сказав він. – А мені потрібно, щоб ти в мене вірив.

– Я вірю в тебе! – запевнив малий Флік.

– Даєш слово?

– Ми всі в тебе віримо! Хіба не так, хлопчики й дівчатка?

– Що ж, гаразд, – сказав Флік. – Гаразд.

І він нахилився, підібрав м’ячики. І почав жонглювати.

Сьюзен заворожено стежила за ним. Не тому, що мусила. Вона хотіла це бачити.

Чотири м’ячики, п’ять м’ячиків, шість – і як високо в повітря він їх підкидав! І щоразу влучно ловив. Здавалося, він захоплений сам собою. Його обличчя сяяло від радощів.

– Я роблю це! Дивися, малий Фліку, я це роблю!

На що малий Флік відгукнувся:

– Я пишаюся тобою, тату! Твій татко би теж пишався тобою!

– Ти справді так гадаєш, малий Фліку? Що він був би гордий?

– Так! Якби він був зараз тут, він сказав би тобі, як сильно пишається тобою!

І коли жонглювання добігло кінця, Флік розмашистим кроком підійшов до свого дерев’яного сина обхопив його руками і дуже міцно стиснув в обіймах.

І головний біль покинув Сьюзен. Вона почувалася добре. Почувалася нормально. Вона не розуміла, як їй удалося зупинити себе, але це не мало значення. Вона обернулася до Рут, і в цю мить вона любила Рут як власну доньку.

Рут посміхалася до Сьюзен.

– Я казала, що все буде гаразд.

– Так! Так!

– Я маю дар, – сказала Рут. – Мене мама навчила.

Дивно, як швидко нудота повернулася. І сухість у роті. І цей біль.

Рут прихилилася до Сьюзен і ніжно зашепотіла їй на вухо.

– Я захищаю клоунів, – сказала вона.

Тепер, закінчивши жонглювати, клоун Флік продовжував свій виступ: він грав на укулеле, кілька разів упав. Він був не дуже вправний, але боввану начебто сподобалося – і принаймні він не помер.

– Люблю цирки, – сказав Ґреґ під час фінальних аплодисментів. – Гадаю, нам варто ще як-небудь сходити в цирк!

VII

Коли вони йшли із цирку, буря вже вщухла. Надворі ще дрібно дощило, але легка мжичка освіжувала й заспокоювала обличчя Сьюзен. І їй хотілося так і залишатися на вулиці і насолоджуватися цим без кінця.

– Треба їхати додому, – сказав Ґреґ. – Ходімо. Рут уже час бути в ліжку.

Тож вони поїхали.

Щойно вони повернулися додому, Сьюзен піднялася в спальню, зачинила двері й сиділа в темряві. Вона закликала привидів з’явитися. Ті не відгукнулися.

Нарешті у двері постукали.

– Іди геть, – відповіла Сьюзен.

До кімнати увійшла Рут.

– Не вмикай світло, – сказала Сьюзен.

– У тебе болить голова?

Сьюзен не відповіла.

– Я знаю, що болить. Головний біль нестерпний, коли сила виявляється замкненою всередині й не може вивільнитися. У мами часто бували напади жахливого болю. Але він вщухне. Обіцяю тобі. Ти будеш в порядку.

– Ти маєш дар, – тупо повторила Сьюзен.

– Ось чому я потрібна була мамі. Щоб не давати їй заходити дуже далеко.

– Як щодо мене? Як щодо мого дару?

І Рут відповіла:

– Не знаю.

– Лягай-но спати, – наказала Сьюзен. Навіть тепер вона докладала великих зусиль, аби це звучало без злості.

Рут зачинила за собою двері.

Сьюзен знову закликала привидів.

– Чи це взагалі була я? – гукала вона. – Це я вас убила? Чи то весь час була моя чортова сестриця?

Але привиди не відповідали. Може, були зайняті, а може, вважали, що вона не варта подальшого клопоту.

Коли Ґреґ заснув поряд із нею, Сьюзен підвелася, спустилася вниз і сіла на кухні. Зробила собі горнятко чаю, а коли згадала про нього, то змусила себе випити його.

– Гей, – сказав Ґреґ. Вона не чула, як він спустився. Він позіхав. – Повертайся в ліжко.

– Я більше не хочу бачити її тут, – сказала Сьюзен.

– Кого не хочеш бачити? – не зрозумів Ґреґ. Але він знав, мав знати.

Він сів поряд із нею.

– Що сталося? – спитав він. – Усе ж так добре. Гей, Сьюзі, подивися на мене.

– Я хочу, щоб уже завтра вранці її не було в моєму домі.

– Ти не можеш. Сьюзі. Ти що, жартуєш? Сьюз. Гей.

– Я гадала, що в мені є щось особливе, – промовила Сьюзен.

Ґреґ не знав, що сказати на це.

– Уранці вона їде, – сказала Сьюзен. – Зрозуміло? Мені байдуже, куди. Мені вона тут не потрібна.

– Ти ж знаєш, що це неможливо.

– Ні. Справді, не знаю. Обирати тобі. Або вона, або я.

Він приголомшено дивився на неї. Вона втомилася від його прискіпливого погляду – він навіть не вмів дивитися як слід, не здатен був на такий самий виразний погляд, як і вона. Чи принаймні так вона думала. Так вважала. Але він дедалі дивився, і вона вирішила заплющити очі, аби більше не бачити на собі його прискіпливого погляду.

– Ґреґу, – сказала вона. – Ти знаєш, що я кохаю тебе.

– Так.

– Просто не дуже сильно.

Він сидів із нею деякий час, у якусь мить навіть узяв її за руку, і вона не опиралася. Але нарешті він відпустив її, а за мить підвівся, а ще за мить повернувся до ліжка. Вона прислухалася до того, як за ним зачинилися двері, і відчула себе зовсім самотньою.

Вона рушила нагору. До спальні Рут.

Рут спала з увімкненим нічником. Її обличчя було спокійне. Вона усміхалася.

Сьюзен стала над нею. Вона хотіла розбудити дівчинку. І водночас не хотіла її будити. Біль був настільки нестерпним, що все пливло перед її очима. У роті було сухо, наче в пустелі. Горло стискало від нудоти.

– Я особлива, – прошепотіла вона. Вона наполягала на цьому. – Особлива.

А потім… раптове полегшення.

Сьюзен зосередила в одній точці увесь свій гнів. Увесь сором, усю провину, і довгі-довгі роки розчарування. І стиснула все це в крихітний клубок думки.

Пульсація болю в її голові була настільки приємною.

Рут розплющила очі. У них не було подиву і не було страху.

Вона дивилася вгору на тітку, а тітка дивилася на неї згори вниз, і Сьюзен гадала, хто з них здригнеться першою, обіцяючи собі, що це буде не вона: вона не дозволить собі похитнутися, ніколи, нізащо.

* * *

Роберт Ширмен – письменник і сценарист, імовірно, найбільше відомий завдяки відродженню племені далеків у першому сезоні оновленого серіалу «Доктор Хто», який транслювався на каналі BBC і здобув премію BAFTA. П’ять збірок його оповідань здобували такі винагороди, як Світова премія фентезі, Премія Ширлі Джексон, Читацька премія університету Едж-Гілл і три Британські премії фентезі.

Р

РІЗНИК, – а, чол. 1. Той, хто забиває худобу або птицю на м’ясо. 2. Продавець м’яса, м’ясник.

Найближча етимологія: різати, різникувати, різьбити, різь, різьба, зарізати – рос. резать, біл. рэзаць, д. – рус. ръзати, п. rzezać, ч. řezati, слц. rezat’, верх. – луж. rězać, ниж. – луж. rězaś, полаб. rezě, болг. режа, макед. реже, серб. – хорв. резати, словен. rézati, ст. – слов. ръзати, праслов. rězati, пов’язане з raziti «разити», споріднене з лит. réžti «різати; ударяти», réžis «смуга; наріз; надріз», rúožas «продряпана лінія, риска, смужка, відрізок», гр. ρήγνυμι «ламати, розбивати», інд.-євр. urēg/urōg «ламати».

Синоніми: м’ясник; вбивця, душогуб, зарізяка, горлоріз, різун, патрач, згубник.

Приклад: «Назвемо його просто – Джек-різник…»

Різник

І

Кіт не бачив першої жертви, але констебль Райт сказав йому не перейматися – ця мала ще гірший вигляд.

У жінки було перерізане горло – і це було не так страшно, зважаючи, що він уже бачив подібні випадки, – але її спідниці (Кіт бачив при світлі лампи, що через холоди вона носила одразу кілька спідниць: зелену, коричневу, чорну і ще якусь із червоною оборкою) були частково закасані, частково розірвані, і пухке черевце немолодої жінки було оголене й розрізане, розверзаючи перед очима криваву безодню. Вивалені кишки були перекинуті через обидва плеча; окремий шмат кишківника сантиметрів шістдесят завдовжки, відрізаний, валявся окремо, наче той, хто це зробив, спочатку мав на нього особливі плани. Густа грива темного хвилястого волосся слугувала подушкою, на якій покоїлася її голова зі спотвореним обличчям. Рвані рани на ньому не були схожими на ті, що зазвичай дістають повії від своїх сутенерів і невдоволених клієнтів. Відчувалося, що вбивця дотримувався задуму, і це непокоїло Кіта навіть більше, ніж запах сечі й лайна, який ішов від нещасної жінки, що була вже не в тому стані, аби дбати про щось чи намагатись прикритися, рятуючи залишки скромності. Ні, подумав Кіт, насправді його непокоїло те, що вбивство цієї жінки було настільки неприхованим, а сама вона – такою жахливо беззахисною.

На Генбері-стрит було тихо, хоча Кіт знав, що це лише тимчасово. Констебль Нед Воткінз просвистів у свисток лише мить тому, і скоро тут буде повно «синіх мундирів», журналістів, переляканих повій і просто роззяв. Доки юного Воткінза нудило в кутку випитим пивом і пирогом зі свининою, Томас Райт, присівши навколішки і роздивляючись тіло, видав короткий звук – мовою поліції він означав упізнання когось знайомого. Так принаймні звик розуміти це Кіт. У цьому звуку лунали розпач, розчарування, відраза, гнів і, що характерно, брак подиву – наче цю людину він і очікував побачити.

– Це Енні Чепмен. Темна Енні, – сказав Райт і плюнув. – Воткінзе, малюче, ану зберися.

Але Воткінз нічого не міг із собою вдіяти – навіть коли його шлунок вже був геть порожній, блювотні позиви в нього не припинялися. Райт похитав головою, а тоді кивнув Кіту.

– Давай, малюче, ти швидкий. Жени прямо до Ебберлайна і Самого на Леман-стрит – хоча, якщо пробігатимеш повз «Десять дзвонів», зазирни туди й глянь, чи наш добрий доктор Баґстер Філліпс ще там. Раптом пощастить – все одно доведеться викликати його.

Кіт кивнув і відвернувся, радіючи можливості спрямувати нервове напруження на користь справі. Та нагорі одразу ж налетів на констебля Ейрдейла, що сунув на нього своєю тушею, – найкремезнішого, найнеприємнішого полісмена в усьому Вайтчепелі (а слід було докласти неабияких зусиль, щоб вирвати це звання в конкурентів). Кіт відштовхнувся від його тулуба, мало не приземлившись на власний зад.

– Дивися, куди преш, недоумку, – проревів здоровило-поліціянт.

– Облиш його, – гаркнув Райт. – Він лише виконує мій наказ. Біжи, хлопче.

І Кіт ринувся в ніч, чуючи, як за спиною глузує Ейрдейл:

– Що? Ти наказав йому налітати на мене?

Повітря було прохолодним, але Кіт відчував, як палає обличчя – не лише від збентеження, але й від нестерпності побаченої наруги над жінкою. Як там назвав її Райт? Чепмен, Енні. Перша була Мері Енн Ніколз. Хоча Кіт не бачив її, та він бачив бідолашну Марту Тебрам, наскрізь проштрикнуту ударом багнета. І все одно вона не мала такого жахливого вигляду, як Енні Чепмен з її розпанаханим черевом. Він потер рукою живіт, відчуваючи наплив співчуття.

Доводилось йому читати і звіти про Ніколз, сидячи перед інспектором у його кабінеті. Ще в дитинстві Кіт майстерно навчився читати перевернуті тексти, що було даниною як щирій цікавості, так і інстинкту самозбереження. Він рано засвоїв, що єдиний шанс зав’язати розмову з батьком – це обговорювати все, що преподобний Касвелл читає за сніданком (незважаючи на протести дружини).

Швидко зазирнувши до «Десяти дзвонів», він не побачив ані сліду хірурга з поліції Вайтчепела, відтак дійшовши висновку, що добрий доктор пішов нарешті додому й ліг спати. Кіт помчав далі й майже зовсім видихався, коли нарешті опинися на ґанку поліційного відділку. Перестрибуючи через три сходинки, він злетів нагору, махнув рукою сержанту на вході й кинувся по внутрішніх сходах на третій поверх.

Ебберлайн і Сам зручно влаштувалися в кабінеті, який змушені були ділити, відколи першого з них відрядили на Леман-стрит координувати розслідування вбивств у Вайтчепелі. Раніше він дев’ять років займав це помешкання як голова відділку Н, тепер же стикнувся з певними незручностями, адже нинішній господар кабінету, Едвін Мейкпіс, відмовився звільнити його на користь старшого. Там, де було більш ніж достатньо простору для однієї людини, двоє вже почувалися в тісноті. Їхні столи впиралися один в одного, наче бики, що зчепилися рогами. Відколи взялися за справу Ніколз, обоє інспекторів майже не бували на своїх персональних місцях. Чи то з відданості службовим обов’язкам, чи з міркування, що нічийна територія більш підходить для ведення чесної гри – про це невпинно сперечалися полісмени нижчого рангу. Кіт гадав, що мають місце обидві причини.

Кіт квапливо постукав і відчинив двері за мить до того, як отримав дозвіл увійти. І опинився під сталевими поглядами. Ебберлайн був середнього зросту, у віці за сорок, схильний до повноти. Охайний чоловік з бакенбардами і педантично доглянутими вусами. Його компаньйон, навпаки, був високий і худий, і наскільки охайний був Ебберлайн, настільки ж байдужим до свого вигляду був Мейкпіс. Навіть коли він ішов на нараду зі своїм керівництвом, убравшись з усім шиком і блиском, Кіт не міг не визнати, що його бос усе одно має вигляд, ніби щойно протягнутий крізь живу огорожу.

Там, де були разом зсунуті два столи, на «нічийній землі» стояла відкоркована пляшка віскі і пара келихів, до різного рівня наповнені рідиною кольору бурштину. Здавалося, господарі кабінету дійшли певної згоди. Всупереч власній волі Кіт збагнув, що його язик заплітається і він нічого не може видавити із себе, окрім невпевненого белькотіння. Жоден із чоловіків не був настільки жорстоким, щоб розсміятися, тільки Ебберлайн пробуркотів:

– Та кажи вже, юначе.

Кіт глибоко вдихнув, намагаючись не показувати цього, і заговорив.

– Ще одна, панове. Ще одну жінку вбили.

Якщо чоловіки й були здивовані тим, що Кіт не сказав: «Ще одну шльондру прирізали», – виявляючи повагу, а може, навіть ніжність до вбитої, вони цього не показали. Може, списали це на юність, вирішивши, що згодом на цій роботі він зміцнішає. Може, надто втомилися, щоб звертати на це увагу.

– Ім’я жертви відоме, Касвелле? – Мейкпіс повільно звівся, намагаючись не вдарити стільцем об надто близьку стіну. Він зняв з вішака своє зелене картате пальто і накинув на плечі. Тканина звивалася, мов навмисно не бажаючи сидіти на його плечах як належить. Покінчивши із цією операцією і здобувши остаточну перемогу над одягом, Мейкпіс кинув Ебберлайну твідовий піджак, аби той надав собі поважного вигляду.

– Так, сер. Енні Чепмен, сер, – відповів Кіт, додаючи, хоч це було зайве: – Ще одна повія, сер.

– Неприкаяний нічний метелик, – зітхнув Ебберлайн, чим приголомшив Кіта. Той не очікував, що інспектор може бути наділений душею поета. – Скажеш, де це сталося, хлопче, чи нам блукати вулицями, доки ми випадково не натрапимо на неї?

– Тоді ви маєте всі шанси знайти не те тіло, сер, це ж Вайтчепел, – випалив Кіт, перш ніж устиг подумати. І одразу ж йому захотілося відкусити собі язика. Ебберлайн і Сам грубо зареготали, вдоволені жартом, і Кіт подумав, що його, мабуть, врятувало віскі. – Це на Генбері-стрит, панове, будинок 29. Дорогою сюди я шукав доктора Баґстера Філіпса, але в «Десяти дзвонах» його не було.

– Спробуй пошукати в нього вдома. Якщо й там не знайдеш, то не можу уявити собі, до котрої з коханок він завіявся цього вечора. Доведеться нам викликати інших костоправів, щоб зробити розтин, – зітхнув Мейкпіс. – Краще б це все ж був він.

– Так сер, зроблю все, що можу, сер.

– Вперед, Кіте. Доведеться тобі пробігти півміста, доки ще ніч.

ІІ

Зупинка в схованці в Лаймгаузі[175] ще на двадцять хвилин відтягнула повернення додому, але уникнути її було неможливо. На вигляд напіврозвалений сарай ховався глибоко в хащах здичавілого саду на задньому подвір’ї дому 14-А по Семюел-стрит, і Кіт був не єдиним, хто мав дозвіл користуватися ним. Але він знав, що існує чітко встановлений час для таких відвідин – аби, перебуваючи в цьому місці, випадково не перетнутися з кимось іще. Особиста таємниця була питанням надзвичайної ваги, і вихідці зі Сходу розуміли це краще, ніж будь-хто зі знайомих Кіта. Не менш важливим питанням, як з’ясувалося, було повернення боргів, і Кіт вдячний був, що в цьому випадку винні були йому, а не навпаки.

Останні бліді промені сонця мляво заливали вересневе небо. Він відчинив хижку і ввійшов усередину, сумлінно замкнувши за собою двері. Як завжди, в кутку горів ліхтар, і Кіт роздивився сліди брудних чобіт на березовій підлозі – свідчення перебування тут інших. Інтер’єр схованки здивував би будь-кого, хто не мав до неї ключа: це була охайна кімната (не враховуючи брудних слідів), під стінами якої були вишикувані надійно замкнені дерев’яні, оббиті шкірою похідні куфри. Останній негідник з тих, що використовували це місце, не дозволив би собі відімкнути куфр кого-небудь з товаришів по схованці або її китайських власників – це не було того варте. В одному куті був люк, так само замкнений. Ключей від цих дверей Кіт не мав.

Його куфр був найближчий до люка, тож він мав удосталь часу дослідити його за останні три місяці, що користався цією схованкою. Зовсім не випадково цей проміжок часу збігався з терміном його служби в столичній поліції. Знявши замок, Кіт підняв важку кришку і зітхнув, дістаючи з куфра сукню темно-синього кольору, майже того ж відтінку, що і його форма, з турнюром і до смішного тісними рукавами, і струшуючи її, щоб розгладити зморшки на бомбазині.

«Перевага цього кольору в тому, – подумала дівчина, – що з вигляду не скажеш, ніби сукня пролежала згорнутою на дні куфра майже цілий день».

Вона вже не могла пригадати, коли востаннє (і чи взагалі коли-небудь) почувалася зручно, сидячи в спідниці з турнюром. Кіт – Кетрін – Касвелл зняла шолом і потерла шкіру голови довгими пальцями. Її волосся – червонувато-руде, як у покійного батька – було коротко підстрижене. Певною мірою вона була навіть вдячна, що довелося продати свої коси перукареві, аби мати змогу купити ліків для Люціуса. У неї було довге – нижче пояса – волосся, таке густе, як тільки могла мріяти молода жінка, і пішло за гарну ціну. Відтоді вона ретельно стежила за довжиною волосся, таємно підстригаючи його. Таким чином мати нічого не помічала, і лише скаржилася час від часу, як шкода, що її локони ніяк не відростають знову. Це – і її квадратна щелепа – допомагали Кіт скидатися на хлопця. З дівочими рисами, звісно, але хлопця. Її голос, глибокий для жінки і високий для чоловіка, не виказував її, адже вона була обережна і не забувала говорити низьким тембром.

Під сукнею лежали спідниці й білизна, що їх з кожним днем вона ненавиділа дедалі більше й більше, особливо корсет – навіть необхідність перев’язувати свої невеличкі груди, щоб тримати їх пласкими під формою, завдавала їй менше незручностей і обмеження. Вона швидко перетрусила все, перш ніж одягатися, просто на випадок, якщо які-небудь комахи вирішили облаштуватися на постій в її куфрі. Але схованку тримали в чистоті, і Кіт знала, що в неї немає причин хвилюватися. А ще взуття, маленькі чорні шкіряні чобітки з бантиками і ґудзиками, у яких у неї постійно боліли пальці ніг. У потрісканому, поцяткованому дзеркалі на повний зріст, люб’язно наданому господарями (Кіт не мала ілюзій, ніби вона єдина, хто використовує цю схованку для щоденних перевтілень), вона оглянула себе і наділа на голову дурнуватий чепчик кольору кави з молоком, прикрашений стрічками й шовковими метеликами, і накинула на плечі пелерину від холоду. Вона виглядала як належить, і це найкраще, на що вона могла сподіватися.

Пробравшись крізь чіпкі кущі і пройшовши грузькою стежкою, вона нарешті увійшла в провулок, попередньо озирнувшись, аби переконатись, що за нею не стежать. Надворі був лише юний китайський хлопчик, який сидів на табуретці біля задніх воріт, сонний, але достатньо пильний, щоб кивнути їй, коли вона проходила повз. Він належав до молодиків, відряджених своєю спільнотою збирати інформацію, важливу для збереження власної безпеки. Вони навчалися вести справи, зберігати таємниці, опановували десятки явно незаконних речей, на що Кіт іноді доводилось дивитися крізь пальці. Вона перейматиметься цим пізніше. Зараз же толерантність і вибіркова сліпота були в їхніх спільних інтересах – за останні кілька місяців вона усвідомила, що іноді до виконання службових обов’язків входить удавати, ніби чогось не знаєш, і була більше ніж готова застосувати це вміння, як тільки вимагатиме ситуація.

Дорога до будинку 3 по вулиці Ледіз-Ментл-Курт забрала десять хвилин. Вулиці починали оживати, чути було не лише її кроки. Пекарі, що розносили замовлення, м’ясники, що розвозили туші по ресторанах і будинках, вугільники зі своїми візками, квіткарки, що горлали до всіх, кого бачили, – усе це разом розпочинало какофонію, що лише зростатиме і не стихне до глибокої ночі. Втім, на вулицях зробилося тихіше, відколи знайшли тіло Мері Енн Ніколз. І може, думала Кіт, стане ще тихіше тепер, коли Енні Чепмен розділила долю своєї землячки. Потім вона спитала себе, як скоро чоловіче населення міста перетвориться на озброєну банду – чи принаймні сутенери й громили, що заправляли повіями. Ті, хто заробляв на життя, експлуатуючи жінок, і не зупинявся перед тим, щоб лупцювати своїх «підлеглих», але крий Боже, щоб хтось ударив чужу повію – чи хоча б не вніс додаткову плату за це. Опинившись біля знайомих блакитних дверей, Кіт відштовхнула ці думки і надала обличчю безпристрасного і слухняного виразу. А потім дістала з витертої оксамитової сумочки на шнурку маленький гладкий чорний ключик, що лежав там поряд із мережаним, вишитим по краях носовичком і кастетом, і вставила в замкову шпарину.

– Ти все зробила? Кетрін?

Великий Ісусе, невже мати всю ніч чекала, доки вона повернеться? Кіт глибоко вдихнула і увійшла до крихітної вітальні в мебльованих кімнатах, орендованих у старому, але не позбавленому елегантності будинку місіс Кіттредж. Звичайно, мати була тут. Вона сиділа перед майже згаслим вогнем, укривши коліна обдертим пледом, з якого падали на підлогу нитки й чіплялися до зношених капців Луїзи Касвелл. Жалобний капелюшок, до якого вона звикла і вже не знімала (попри те, що минуло вже майже три роки від смерті її чоловіка), сидів скоса на її чорному, прорізаному сивиною волоссі, що спадало на її худенькі плечі. А її очі, яскраві, немов у лихоманці, наче намагалися пронизати Кіт, проникнути в саме її серце і вивідати всі таємниці, що ховає від неї донька.

Кіт посміхнулася.

– Так, мамо. Доброго ранку.

– Ти все зробила? – повторила Луїза, так, ніби донька не відповіла. Кіт кивнула, перетнула кімнату і погладила довгі тонкі, з вузенькими пальцями долоні матері.

– Так, мамо. Ми виконали замовлення до кінця. Місіс Гезлтон дуже задоволена.

– То ти якийсь час побудеш удома? Вона тобі заплатила? Люціусу потрібні ще ліки. Вона заплатила тобі?

Певний час Луїза була під враженням, ніби Кіт досі працювала на модистку на іншому боці Темзи і що іноді робота вимагала від її доньки працювати цілу ніч, аби виконати замовлення на величезну партію капелюшків – вона вважала за краще вірити, що витвори місіс Гезлтон з пір’я і шовку, бантів і намистин, мережива й перлів мали високий попит. Луїза також гадки не мала, що тієї жалюгідної платні, яку отримувала її донька на цій роботі, ніяк не вистачало, щоби прогодувати трьох людей, один з яких був тяжко хворий. Минуло чотири місяці, відколи Кіт приступила до виконання свого плану, дізнавшись, наскільки покращилося б її матеріальне становище, якби вона була чоловічої статі.

– Так, мамо. Мені заплатили. Уранці я дістану Люціусу ліки й заплачу місіс Кіттредж ту суму, яка їй належить. Потім куплю продуктів, і ми добре пообідаємо, перш ніж я знов повернуся на роботу. Ні про що не турбуйся, – вона погладила волосся й обличчя Луїзи і була вражена тим, скільки обурення здіймалося в неї всередині, наче жовч, як вона ненавиділа бути нянькою для своєї матері, коли сама лише нещодавно була дитиною. – Ти сиділа отак усю ніч?

– О ні, люба. Я чудово виспалася.

І Кіт подумала, що, мабуть, Луїза вжила дозу опіуму, який вважала єдиною розрадою після смерті преподобного Касвелла. Вона ніжно погладила пальцем обрубок лівого вуха Луїзи, від якого лишилася тільки верхня частина. Луїза ударом відкинула доньчину руку, наче цей дотик нагадав їй про речі, які вона воліла б забути.

– Піду гляну на Люціуса, мамо, а тоді ми трохи поснідаємо. Принести тобі твоє плетіння?

Жінка кивнула, і Кіт дбайливо поклала матері на коліна плутану масу жорсткої вовни з дерев’яними спицями, а тоді пішла, залишивши матері робити, що вважає за потрібне, – хай би що це було.

Спальня її брата розташовувалася в задній частині будинку на першому поверсі. Приміщення було маленьким, але охайним, і фарба не відлущувалася, хоч навіть ковдри трохи протерлися. Траплялися тижні, коли Кіт додатково сплачувала місіс Кіттредж, аби та підтримувала чистоту в кімнатах, і стара жінка була рада допомогти. Вона була навіть не проти посидіти з Люціусом, коли його мати й сестра мали йти, і часто, повертаючись додому вечорами, Кіт знаходила матір і домовласницю або у вітальні за чаюванням і плітками, або на кухні за лущенням гороху для великої каструлі печені чи супу на два доми – і, знову ж, плітками. Кіт питала себе, чи помічає місіс К., як поступово занепадає розумовий стан Луїзи. Напевно, що помічала, і від цього лише ставала добрішою. Не маючи поряд власної родини, місіс К. всім серцем прив’язалася до Касвеллів і, здавалося, проводила більше часу з ними, ніж у власній квартирі двома поверхами вище. Кіт була не проти, адже це означало, що є кому наглянути за родиною, коли її немає вдома.

– Відпочинь трохи, – сказав інспектор Мейкпіс, коли в ранковій темряві вона покидала відділок.

«Легше сказати, ніж зробити», – подумала Кейт. Люціус іще не прокинувся, і Кіт дивилася, як він спить. У нього був той самий колір обличчя, що й у матері – найсвітліша шкіра при чорному волоссі і водянистих блакитних очах, які одразу потеплішали, щойно він підвівся і побачив сестру.

– Кіт! – він намагався сісти, спираючись на тонкі руки, але вага безпомічних ніг значно ускладнювала йому завдання. Вона прийшла йому на допомогу, збивши подушки і притуливши до них брата. Кімната була вузькою, як і кожна кімната в цьому будинку, і в ній вистачало простору лише для невеликого ліжка, вішака і стільця в головах ліжка, на якому лежала «Загадкова історія доктора Джекіла і містера Гайда» Стівенсона.

– Ти маєш бути обережним із цим. Якщо мама її побачить, ми ніколи не дізнаємось, чим усе завершилося, – вона взяла книжку, сіла і поклала тонкий том на коліна. Луїза заперечувала проти того, щоб її син читав щось, що «не сприяє розвитку», а вже певно, що «цей шотландець» розвитку не сприяв. Вона вважала, що його книжки лише заохочували хлопчиків тікати з дому в пошуках пригод. Люціус усміхнувся своєю переможною усмішкою.

– Вона не буде сердитись на мене, Кіт, не хвилюйся.

– Ні, але вона сердитиметься на мене, і я буду найгіршою людиною у світі, якщо зверну це на тебе, – з удаваною суворістю відчитала його вона.

– Що ти робила минулої ночі, Кіт? Що ти бачила?

Коли Кіт привела свій план в дію і змінила роботу (якщо можна так висловитися), Люціус знав про це. Він усе помічав, усі звички мешканців будинку, адже не мав для себе кращого заняття. Важко було приховати від нього подібну таємницю – тоді як Луїза проводила стільки часу у власному всесвіті і ні про що не дбала, доки сплачувалися рахунки і вони з Люціусом отримували кожен свої ліки, і на столі регулярно з’являлася їжа. Він читав, писав у дешевих блокнотах, які купувала йому Кіт, знову читав, споглядав сад з крихітного вікна своєї кімнати, грав у віст з місіс К., хоча Луїза не могла збагнути суті цієї гри. Але її брат, зауважувала Кіт, не втрачав присутності духу. Хвороба і прикутість до ліжка не отруїли його натури, і він з нетерпінням чекав розповіді про те, що вона робила, перевдягнувшись чоловіком.

Вона запитувала себе, чи був би він настільки сприйнятливим, якби батько був і досі живий і якби він провів найкращі зі своїх тринадцяти років у товаристві інших хлопців, всотуючи їхні вірування та забобони. Попри складнощі, яких завдавала їм усім його хвороба, крихітка часточка Кіт раділа, що завдяки цьому він зростав таким милим і неупередженим.

Сестра нахилилась до нього, міркуючи, що саме йому розповісти і як розповісти, адже він любив цікаві історії. Тож вона почала з вечірнього патруля, трьох бійок, які вона зупинила, перш ніж пройтися вулицею Генбері-стрит і знайти Райта і Воткінза, кожного у своїй позі, біля бідолашної Енні Чепмен. Найстрашніші подробиці звірства, вчиненого над жінкою, вона опустила, але розповіла достатньо, щоб його налякане обличчя палало захватом, навіть коли він шепотів молитву за упокій душі загиблої. Коли нарешті вона закінчила свою розповідь і відкинулася на стільці, у нього був вигляд, наче він щойно з’їв ситну вечерю – чого, як вона знала, не було.

– Гаразд, я піду зготую сніданок, перш ніж мама прийде мене шукати.

– Ще п’ять хвилин, Кіт, будь ласка. Прочитай мені знову той розділ, який я читав минулої ночі.

– Але ж ти його вже прочитав – сюрпризів не буде, – зіронізувала вона.

– Будь ласка, Кіт, мені подобається просто чути його. Ну, будь ласка!

Вона змилостивилася і розкрила хрусткі сторінки.

– «Два тижні по тому, за щасливим збігом обставин, лікар давав черговий зі своїх приємних обідів…»

ІІІ

Була друга година дня, і Кіт, знову перевдягнута, ледь стримувала позіхання. Мало того, що Сам уже кидав на неї недобрі погляди, так здавалося ще, ніби гидкий запах набивається в рот, а вона вже достатньо настраждалася, вдихаючи його носом. Кіт нічого не могла із собою вдіяти – їй здавалося, що запах перетворюється на смак, що повітря отруєне ними, наче інфекційною хворобою. У морзі на вулиці Олд-Монтеґю-стрит очікувано смерділо мерцями, і цим смородом були просякнуті навіть цегляна кладка стін, навіть камені в підлозі. На щастя, температура була милосердна – в розпал літа, подумала Кіт, вона, імовірно, впала би, щойно увійшовши сюди.

На столі перед доктором Баґстером Філліпсом лежала Чепмен, Енні, жінка, якій, за словами лікаря, «не пощастило», наче її смерть була такою собі незручністю, яку можна подолати за кращих обставин. Наче від цього можна було одужати. Кіт зберігала безпристрасний вираз – надто прискіпливо стежив за нею Мейкпіс, щоб дозволити думкам відбитися на обличчі. Вдаючись до маскування, вона виявляла старанність і дисципліну, яким підкорювалися всі сторони її особистості, і розум, і поведінка.

Вона стояла, розставивши ноги, тримаючись прямо і впевнено, за що була вдячна чоботам з виправданої висоти підбором, пласкою підошвою і без жодного натяку на ґудзики чи банти. Голос доктора Баґстера Філліпса суцільним шумом лунав у її голові, вона чула його, майже не дослухаючись до зауважень, які він робив над тілом: вражені туберкульозом легені, ознаки захворювання в тканинах мозку, садна на пальцях, з яких були зірвані перстні (і не знайдені), на горлі акуратний розріз, голову майже відірвано, жахливі поранення черева і той факт, що у вбитої було видалено матку. Знаряддя вбивства – бойовий ніж, – упевнено заявив лікар, – або інша подібна зброя в руках невідомого, вочевидь, чоловіка, жодна жінка не має такої сили. Про себе Кіт подумала, доктор помиляється: якщо спочатку Темна Енні була знерухомлена, ніщо не завадило б жінці випатрати її – окрім, хіба що, звичайної пристойності та гидливості.

– Можливо, ніж Лістона?[176] – припустив Ебберлайн, і Баґстер Філліпс роздратовано видихнув.

– Чи ніж м’ясника, чи ніж для обрізань… – пробурмотів він собі під носа, а потім спробував опанувати себе.

– Хтось певною мірою обізнаний в анатомії? – спитав Мейкпіс, і Кіт помітила, як лікар здригнувся, неохоче кивнув і пробурмотів «можливо» – він явно не хотів, аби хтось вважав, що таке міг скоїти один з його колег. Кіт не могла винуватити його за це і зосередила погляд на вбитій, тоді як поліційний хірург знов приступив до своєї справи. Бідолашна Енні мала не кращий вигляд, ніж минулого разу, коли Кіт бачила її, хіба що зараз її вимили. Обличчя було розпухле від синців, порізи на тілі висохли й набули відразливого коричнево-чорного кольору, місця розрізів яскраво виділялися на тлі її мертвотно-білої плоті. І старі шрами. Усе життя, що вона вела, доки хтось не здійняв на неї ніж, було написане на її шкірі слідами забоїв і порізів, саден і подряпин. Кіт моргнула, тамуючи гарячі сльози, що підступали до очей. Ніхто в цій холодній смердючій кімнаті не виявляв жодного співчуття до загиблої; Кіт теж цього не робитиме.

Коментарі лікаря час від часу переривалися питаннями Ебберлайна або Мейкпіса. Обоє стояли поряд зі столом, на якому спочивало тіло, і щоразу нахилялися, коли Баґстер Філліпс вказував на якусь травму, або розріз, або брудну пляму, або інший слід убивці – аби краще роздивитися. Обабіч Кіт стояли Райт і Ейрдейл – останній помітно вивищувався над своїми товаришами-патрульними.

– Ви всі, – голос Мейкпіса луною відбивався від стін. – Ви розмовляли з її вчорашніми клієнтами?

Райт кивнув і без зупинки перелічив імена людей, яких їм удалося знайти. Усі мали алібі: скориставшись послугами Енні, вони повернулися додому і мирно спали в ліжках зі своїми дружинами.

Мейкпіс не заспокоївся:

– А чоловік Чепмен?

Повисла тиша, і Кіт, збагнувши, що інші не мають чим її заповнити, випалила:

– Її чоловіком був Джон Чепмен, сер, але вони вже чотири роки як не живуть разом. Він покинув Лондон після того, як їхні шляхи… того… розійшлися.

Ейрдейл і Райт обоє витріщилися на Кіт, перший обурений, другий – здивований.

Відступати не було куди, і Кіт повела далі:

– Я розмовляв учора з повіями, сер, із тими, що трапилися неподалік. Елайза Купер, з якою Енні билася через вуличного торгівця на ім’я Гаррі – і ні, його я ще не знайшов – розповіла мені цю історію. Здається, вони були подругами, доки не стали суперницями. А ще Енні не раз бачили в супроводі Едварда Стенлі, мулярчука.

– Ти розмовляв із містером Стенлі? – спитав Ебберлайн. Кіт похитала головою.

– Я збирався пошукати його сьогодні, сер, як і Гаррі-торгівця.

– Гадаю, краще тобі зосередитись на містері Стенлі. Твої колеги знайдуть і допитають цього загадкового Гаррі, і побачимо, чи зможуть вони так само швидко дізнатися стільки ж, як і ти, – Мейкпіс кинув на інших офіцерів погляд, здатний розтопити скло. Кіт розуміла, що її щойно винагородили, відрядивши шукати людину, чиє ім’я і місце роботи вже були їй відомі. Інші двоє мали починати з нуля – і, якщо вони не дурні, то спершу підуть до Елайзи Купер, але хтозна, де її шукати вдень?

– Ну, і чого всі чекають? – рявкнув Мейкпіс. – Геть звідси. Касвелле, стривай!

Вона зупинилася, відступивши, щоб раптом не зіштовхнутися з Ейрдейлом.

– Так, сер?

– Мері Енн Ніколз. Поговори з її чоловіком. Подивимось, чи не був він так само знайомий з Чепмен.

– Вільям Ніколз. Слухаюся, сер.

Вона рушила за Райтом і Ейрдейлом на вулицю, залиту бляклим передвечірнім сонячним сяйвом. Кіт набрала повні груди повітря – хоча й не найприємнішого, та все ж набагато кращого за те, що в морзі. Кремезний полісмен розлючено зиркнув на неї.

– Чортів малий підлабузо. Нахабне дрібне лестиве щеня.

– Облиш його. Добра робота – не привід когось ненавидіти. Не його провина, що він розумніший за тебе, Ейрдейле, – Райт схрестив руки, мотнув головою, хруснувши хребцями так, ніби розминався перед бійкою. Ейрдейл, попри свій зріст, не наважувався зв’язуватися з Райтом, який мав міцну статуру і славу чудового кулачного бійця. Кіт гадала, що сталося б, якби її не захищала присутність старшого патрульного і Ейрдейл мав би повну свободу дій. Райт поглянув у її бік і сказав:

– Іди, хлопче. Краще не змушувати Самого чекати, коли він покладає на тебе такі надії.

Кіт мигцем усміхнулася йому, ухилилася від штурханця з боку Ейрдейла, який ще раз пробуркотів: «Нахабне дрібне лестиве щеня», – і пішла геть, намагаючись рухатись якомога більш чоловічою ходою, широко розставляючи ноги, наче великі яйця заважали їй ступати інакше. Так вона дочвалала до перехрестя з Брік-лейн і звернула за ріг, відмітивши, як розболілися суглоби від цієї незвичної ходи. До того ж згорнута пара шкарпеток, припасована спереду під штанами, незручно з’їхала на лівий бік. Кіт поправила «промежину», подумавши, що лише в чоловічому костюмі могла дозволити собі оправлятися на публіці.

Свист, пронизливий і хижий, привернув її увагу.

На досі порожній вулиці з’явилася жінка, невисока, з темно-рудим волоссям. Вона стояла на розі провулка. На ній була трав’янисто-зелена сукня, а поверх неї – чорний короткий жакет і чистий білий фартух, але в Кіт все одно не залишалось сумніву щодо професії цієї жінки. Її шкіра була світла, вона не носила капелюшка, але щоки її були нарум’янені, наче в ляльки, губи нафарбовані яскравим червоним, вона стояла, звабливо виставивши вперед стегно, і кидала закличний погляд крізь тремтливі вії. Підвівши тонку точену руку, вона королівським жестом покликала Кіт до себе.

– Що ти тут робиш, мале лайно? Гайда, ворушися! – проревів з-за спини Ейрдейл і м’ясистою долонею огрів Кіт по плечах. Ошелешена, вона крутнулась на місці, в’юнка, наче риба, і кинулась тікати.

– Біжи-біжи, малий гомику, – прогорлав Ейрдейл і зайшовся грубим сміхом.

Кіт не зупинялась. Коли вона порівнялась із тим місцем, де стояла жінка, там нікого вже не було. Але далі, в тінястій глибині провулку, вона начебто помітила рух і відчула на собі чіпкий погляд чиїхось очей.

IV

Знайти Вільяма Ніколза було важче, ніж Едварда Стенлі, та, як виявилося, з ним легше було поговорити. Стенлі, поглинутий роботою, не схильний був витрачати час на розмови з Кіт. Вона вважала, що за цим стоїть не почуття провини – хоча вона могла й помилятися, – а радше небажання бути втягнутим. Так, він проводив час з Енні, траплялось таке, час від часу вони мешкали разом, бувало. Та він уже добрих шість місяців її не бачив, а ще він зустрів дівчину, добру, чуйну і милу – і дуже релігійну. Він став на шлях виправлення – хіба Кіт сама не бачить? – і не може допустити, не дозволить, щоб його вважали любителем пропащих жінок на кшталт Енні Чепмен. Йому шкода, що з нею таке сталося, але вона особисто накликала це на себе самим лише способом життя.

Кіт упіймала себе на тому, що їй зовсім не подобається цей новий чистенький містер Стенлі. Його праведність була наче кістка, що застрягає в горлі. І він мав алібі, хоч вона потай бажала, щоб алібі в нього не було – суто заради щирого задоволення змусити його побігати.

– Ах, бідолашна Поллі, – промовив Вільям Ніколз, хитаючи головою. Кіт знайшла його в пабі «Руки муляра», уже добряче напідпитку. Він працював машиністом друкарського преса, і його робочий день вже скінчився. Його працедавець сидів поряд із ним, і теж був уже досить п’яний. Коли з’явилася Кіт, він вибачився й сказав, що має йти, згадавши при цьому сварливу дружину зі скалкою, що чекає його вдома – і чим раніше, тим краще. Вона зайняла місце друкаря, не забувши широко розставити ноги і схрестити руки на грудях, – шпильки Ейрдейла змусили її замислитись, чи не надто недбало вона ставиться до підтримання чоловічої подоби.

«Можливо, – з кривою посмішкою подумала Кіт, – час уже запозичити всі великі відзнаки чоловічої поведінки: плювати на вулиці, ригати після їжі і з радістю пукати в тісних задушливих кімнатах».

– Бідолашна Поллі, бідолашна Мері Енн, – зітхнув Ніколз. Кіт замислилася над тим, як зазвичай повії не вдовольняються одним-єдиним ім’ям, а вигадують собі нові – nom de matrass.[177]

– Коли ви востаннє бачили її, містере Ніколз?

– Відтоді минуло кілька місяців. Бачите, ми з нею розлучилися, – сказав він і пригубив ще джину. Його кругле обличчя було зовсім сумним. Кіт знала. Одна з тих жінок, з якими вона нещодавно мала розмову щодо смерті Мері Енн, вона ж Поллі – повія на ім’я Неллі Голланд, що ділила з нею кімнату, – розповіла, як Вільям завів інтрижку з медсестрою, що приймала їхню останню дитину, а потім пішов. Утім, він був примушений сплачувати Поллі аліменти, доки не спливло, чим вона займається, – її протиправні заробітки означали звільнення її колишнього чоловіка від будь-яких фінансових зобов’язань.

Зі слів Голланд, Поллі стверджувала, що вони й досі частенько мають стосунки як чоловік і дружина, але жодного свідчення цьому Неллі не бачила. Можливо, припустила Кіт, Вільям Ніколз зі щирою добротою ставився до своєї загиблої дружини. Принаймні він точно не скидався на душогубця із сокирою. На її подив, він навіть додав:

– Це цілком моя провина. Не треба було зазіхати на те, що мені не належить. Ось тільки бідолашна Поллі була настільки змучена народженням нашого останнього малюка, а чоловік потребує трохи уваги. І все одно, я повинен був мати терплячість.

Кіт гадала, чи всім чоловікам у Вайтчепелі судилася недуга під назвою «самовдосконалення». Якщо так триватиме й далі, подумала вона, світ може не витримати.

– Чудово, – промовила Кіт. – Вона знала Енні Чепмен?

Він виразно кивнув.

– Вони ж усі знають одна одну, хіба ні? Тобто, жінки, – сказав він так, наче стать була свого роду племінною ознакою, яка несла із собою вроджене знання про всіх побратимів. А тоді він уточнив: – Повії. Вони всі знають одна одну: якщо не б’ються за територію і за клієнтів, то пиячать десь разом. Якщо не сваряться через вкрадену кимось нижню спідницю, то попереджають одна одну про поганих хлопців, які не платять стільки, скільки обіцяють, або мордують дівчат, заміть того щоб просто робити своє.

– Вони була подругами? – спитала Кіт. – Тобто чи добре вони знали одна одну?

Він знизав плечима.

– Гадаю, достатньо добре, щоб напиватися разом у «Десяти дзвонах», – його очі спалахнули. – Гей, нащо ви про це питаєте? Ви знайшли покидька, що зарізав мою Поллі?

Вона похитала головою і бачила, як його інтерес згасає.

– Ні, містере Ніколз, на жаль, ні. Я лише намагаюся зрозуміти, чи був між Енні й Поллі зв’язок, який міг би навести мене на правильний слід.

– Нічим не можу допомогти, юначе. Шкода, але більше я нічого не знаю.

Він був настільки пригніченим, що їй захотілося потягнутись до нього й погладити по руці. Але вона знала, що цей жест буде неправильно сприйнятий і, чим би це не завершилося, для неї неодмінно вийде на гірше. Тож Кіт кивнула і встала, побажавши гарного вечора, стала пробиратися крізь забите, задимлене приміщення пабу. Нарешті вона опинилася на вечірній вулиці, радіючи, що товщина мундиру вберігає її від прийдешнього холоду.

Її кроки різко лунали над бруківкою. Повз неї з грюкотом проїжджали візки, поспішаючи до кращих місць. Скрізь загоралися вогні, жовті маячки, що тьмяно мигтіли в тумані вечірніх сутінків – звичайно ж, у провулках і дворах, між будинками електричного освітлення не передбачалося. Темрява теж потребувала собі місця. Вже відійшовши від дверей пабу і будучи на півдорозі до добре освітленої Коммершіал-стрит, вона почула звук розбитого скла і одразу ж хрускіт, наче хтось щось впустив на землю і наступив згори. Звук лунав з провулка.

– З тебе вийшов гарний хлопчик, – з непроглядної темряви пролунав голос, у якому чулося одразу два акценти, і, хоча він належав жінці, Кіт затремтіла. Вона насупилася і стала зосереджено вдивлятися в тінь, намагаючись розрізнити щось у темряві. – Та, закладаюся, тобі дечого бракує.

Останні слова були сказані зі сміхом, і повія, яку бачила Кіт, повертаючись з моргу, виступила з мороку.

«Ірландка, – подумала Кіт, – і валлійка».

М’яка суміш ритмічних наголошень, співучих інтонацій і гортанних звуків. Жінка підійшла ближче, і її рука, ковзнувши вздовж живота Кіт, на мить зімкнулася на згорнутих шкарпетках. Жінка відпустила її, залившись сміхом. Рух був настільки швидким, настільки несподіваним, що дівчина не встигла зреагувати, а лише стояла, перелякана, розтуливши рота. Жінка повернулася спиною, кинула погляд через плече і сказала:

– Ходімо зі мною, хлопчику?

Кіт, не наважуючись заговорити, думала про те, як відвести цю небажану співрозмовницю подалі від місця, де їх могли підслухати. Вони рушили з місця і поважним кроком попрямували в бік Церкви Христової Гоксмура з маленьким церковним подвір’ям – острівця темряви супроти Коммершіал-стрит. Першу хвилину чи три вони зберігали мовчанку, і жінка кивнула іншим повіям, що чекали на товариство. Ті кивнули у відповідь, і Кіт подумала, що, може, Вільям Ніколз справді мав рацію, коли припустив, що все це вуличне сестринство добре знайоме між собою.

– Звідки це вам відомо? – тихо спитала Кейт, коли вони досягли гостроверхої металевої загорожі церковного подвір’я.

– Деякі речі я просто знаю. Хоча ти зробила чудову справу, пошивши цих полісменів у дурні. Вони нічого не помічають, вони ж слідчі. Усе приймають за чисту моменту, чи не так? – вона теж говорила тихо, і Кіт була вдячна, що та вважає за необхідне зберігати її таємницю – принаймні на цей момент.

– Чого ви хочете? Грошей у мене немає, – сказала вона, подумавши, що просто не може собі дозволити бути жертвою шантажу.

– Може, я й шльондра, та вже точно не злодійка, дякую, – відповіла жінка тоном ображеної гідності.

– Я… пробачте.

– А, не треба. Звичайно ж, я злодійка, усі ми злодійки. Я лише хотіла дізнатися, чи маєш ти гарні манери, – жінка різко розсміялася. Вона була старша за Кіт, може, років двадцяти п’яти, і була дуже гарна. Хоча, зазначила Кіт, невдовзі нещадимий спосіб життя накладе відбиток на її обличчя. – Інші дівчата завжди кажуть, що ти чемний юнак, бо не розмовляєш з ними звисока і слухаєш. О, не хвилюйся, вони не знають того, що знаю я, а якби й знали, то не сказали б – на вулицях краще, доки є ти. Мені не потрібні твої гроші, Кіт Касвелл, але я хотіла поговорити з тобою про Поллі та Енні.

– Ви знали їх?

– Звичайно, ми ж одного поля ягоди, – мелодійним тембром відповіла жінка.

– Хто ви? – запізніло спитала Кіт.

– Мері Джейн Келлі, – відповіла вона і кивнула на лаву всередині церкви. – Марі Жанетт, якщо хочеш. Або Прекрасна Емма, або Джинджер, або Чорна Мері, якщо інші варіанти не сподобаються.

– Стільки імен, хоч греблю гати, – зауважила Кіт, і Мері Джейн подивилася на неї прискіпливим поглядом.

– Гадаєш? Якби ти робила те саме, що й ми, хіба ти не намагалася б приховати свою особу, не прагнула б відокремити себе від своєї роботи усіма можливими способами? – жестом благородної дами вона протерла лаву рукою в рукавичці й сіла. – Ти не хотіла б узяти прізвисько, щоб зберегти своє справжнє ім’я в таємниці, як роблять цигани? Ти… ти сама приховуєш своє справжнє єство, тож маєш розуміти.

Кіт ніколи не замислювалась над цим таким чином, але ці слова, як ніщо у світі, мали сенс.

– Так, я розумію. Пробачте, що була грубою. Що ви хотіли розповісти мені, міс Келлі? Про жінок, яких зарізали?

– Їх убили не тому, що вони повії, Кіт Касвелл. Це лише обставина, завдяки якій їх зручніше було знайти, легше вполювати.

– Тоді навіщо? Що взагалі було в них такого, що міг отримати вбивця?

– Ти знаєш, що він отримав від Енні, і я також – о, констебль Райт просто золотце, коли заскочиш його в гарному настрої, – жінка самовдоволено хихикнула. – Узяв, можна сказати, саму серединку, еге ж? А в Поллі він забрав гортань.

«Ніхто більше не знав про це», – подумала Кіт.

– Навіщо йому могли знадобитися частини тіла? Ви ж не хочете сказати, що він ними торгує? Те, що він забирає, навряд чи високо цінується серед викрадачів трупів та їм подібних.

– Господи Ісусе, я гадала, ти розумніша, ніж ті, в кого вага між ніг тягне мізки до землі! – Келлі похитала головою. – Ні, він забирає те, що йому потрібно. Маленькі шматочки їхніх тіл, що можуть містити в собі часточку душі. Він узяв два, а хоче п’ять, як променів у п’ятикінечній зірці.

– Що? – незрозуміло кліпнула Кіт.

– Він не може забрати із собою тіла – принаймні не в такому стані, але для його мети вони й не потрібні цілком. Потрібен лише невеличкий шматочок, сувенір, фрагмент плоті, який розпізнає душа і потягнеться за ним туди, куди він його забере, – жінка взяла замерзлі долоні Кіт у свої, і Кіт відчула їхній жар крізь тонкі ношені рукавички. – Він забирає їх, тому що вони відьми. Забирає через силу, якою вони наділені.

Кіт не знала, що думати наступної миті, тож ухопилася за найочевидніше.

– Ви кажете він – вам відомо, хто це? Заради Всевишнього, не кажіть, що знали і не розповіли!

– Не будь дурною, Кіт Касвелл, якби я знала, хто це, я б понеслася на Леман-стрит з такою швидкістю, що тільки б закуріло, – вона захитала головою. – Я не знаю, хто це. Знаю лише, що коли Поллі та Енні померли, я відчула, що їм настав кінець. А я б нізащо цього не відчула, якби їхні життя і їхня сила не були забрані в такий лютий спосіб – через жорстоке насильство із чаклунством докупи. Сила витає у повітрі, Кіт Касвелл. Ти не можеш зрозуміти, як це відбувається, не здатна цього відчути – як і більшість людей. Але ті з нас, хто володіють нею, знають, коли її порух змінюється, і відчувають, коли вона йде.

– Якщо ви настільки могутні, чому ви всі заробляєте на життя, лежачи на спині? – спитала Кіт, здивовано звівши брови. – Якщо ви відьми, то чому не начаклуєте собі багатства, положення в суспільстві, чи хоча б охайного будиночка та безтурботного життя, гарного чоловіка, щоб утримував вас?

– Хіба я казала, що ми могутні? – уїдливо спитала Мері Джейн. – Хіба я казала, що ми вміємо накликати бурі, нашестя мух, створювати собі хороми, варто лише нам дунути й плюнути? Володіння магією ще не означає, що ти всемогутня. Існують жінки в Мейфейрі, на Расселл-сквер, у клятому Букінгемському палаці однієї природи зі мною. Вони вміють викликати вітер і блискавку, але вони могутні, тому що із цим народилися. Народилися в певному статусі. Але сила, якою володіємо ми, не дорівнює їхній, і ми не можемо начаклувати собі гідне життя із соломи, ганчірок і лайна. Часом ми бачимо сутність речей, часом уміємо знайти загублене, часом можемо зварити трав’яний настій, щоб перебити лихоманку і, можливо, у такий спосіб врятувати життя. Але ми не можемо зробити себе багатими чи вродливими, не здатні за допомогою магії зробитися всесильними. Ти чесно вважаєш, що ми обрали б таке життя, якби мали вибір?

Кейт припускала і таке, але вголос цього не сказала. Натомість промовила:

– Я не вірю в відьом. І не можу піти із цим до мого інспектора.

– Тоді звідки я знала, хто ти є, ще коли вперше накинула на тебе оком? – вщипнула її Келлі.

– Гарне запитання, – сказала Кіт, підіймаючись з місця.

Жінка знову схопила її за руки і міцно стиснула їх.

– Твій батько помер, але він був доброю людиною. Твій брат… він хворий, але я не бачу, чому. Твоя мати вважає, що ти… шиєш… капелюшки! Як мило! – вона бридко розсміялася. І все одно не відпускала Кіт, хоча та боролася, намагаючись звільнитись від її хватки.

– Ви могли розпитати навколо. Ви могли стежити за мною. Ви могли… – прошипіла Кіт.

– У своїх снах ти іноді бачиш, що твоя мати померла, придушена подушкою, і всі твої негаразди зникли, – рішуче промовила Мері Джейн Келлі, і Кіт знов осіла на лаву поряд із нею. Келлі чекала, доки Кіт перевела подих, притлумила схлип, що душив її, і випросталася, підвівши голову і вдивляючись перед собою в темряву церковного подвір’я.

– Ти нам допоможеш? – спитала Мері Джейн, без тіні благання. – Допоможеш? Я не знаю, хто він, але знаю, що він обрав нас своєю ціллю. Він убиває повій, тому що нас легко знайти і всім байдуже.

– Мені не байдуже, – сказала Кіт, не зводячи погляду з тіней, відчуваючи, що вони от-от розступляться й поглинуть її.

– Ти не повинна вірити, але ти допоможеш?

– Допоможу, – сказала Кіт, і здавалося, ніби це прозвучало водночас як «вірю».

V

– Ось і ти, Касвелле. – Мейкпіс перехопив Кіт, щойно вона зайшла до відділку. – У тебе поважний вигляд, і ти все помічаєш. Ходімо.

Кіт не стала ставити запитань, лише припустила поряд з ним, намагаючись не відставати від його розмашистих кроків, – крізь подвійні двері на вулицю, залиту нетипово яскравим вересневим сонцем. Високий чоловік окликом зупинив двоколку, гукнув кучерові адресу і застрибнув усередину, нетерплячим жестом наказавши Кіт поквапитися. Перш ніж вона встигла сісти, кеб різко рвонув з місця, і вона, не втримавши рівноваги, опинилася на колінах у боса. Почалося несамовите вовтузіння, в ході якого вона, відштовхнувши дбайливі руки, зуміла-таки пересісти на свій край лавки. Її обличчя мимоволі залив рум’янець, а в горлі пересохло від думки, чи не здалося інспектору, що в неї надто м’які сідниці, надто округлі й пухкі, як для кістлявого хлоп’ячого заду.

Але Мейкпіс лише кинув:

– Зручно?

Кіт кивнула, потім похитала головою, потім знов кивнула, а тоді нарешті, заспокоївшись, стала дивитись у вікно, споглядаючи пішоходів, візки, будинки. Вона не озиралася всередину кеба, доки не відчула, що пекучий рум’янець зійшов зі щік. Тоді кашлянула.

– Куди ми їдемо, сер? Якщо я можу спитати?

– Ми їдемо, юний Касвелле, до Мейфейра.

– Надто шикарний район, сер, – промовила вона, не встигнувши подумати, що, мабуть, для Мейкпіса він не був аж таким шикарним. – Хіба він не мав багатенької дружини? Хіба не ходило чуток, що він стрімко дереться вгору по соціальних сходинках? Принаймні для мене, – незграбно додала вона.

– В нашому розслідуванні спливло одне ім’я: молодий адвокат Монтеґю Джон Дрюїтт. Почувши це, доктор Баґстер Філліпс порадив спочатку поговорити з тим, хто досить добре його знає, перш ніж намагатись тягти члена адвокатської колегії до нашої чарівної контори.

– І хто це буде, сер? – вона уявляла, що йдеться про батьків Дрюїтта або іншого члена родини, дружину чи коханку.

– Сер Вільям Ґалл.

– Колишній лікар самої королеви?

Від подиву брова Мейкпіса злетіла під самий капелюх, мало не до лінії росту волосся.

– Ви достобіса обізнані, юначе.

– Мій брат хворий, сер, – чесно відповіла вона, давно втямивши, що найкращий спосіб брехати – триматися якнайближче до правди. – Я потратив трохи часу, збираючи відомості про лікарів-практиків. Шукав кого-небудь, хто міг би з’ясувати, що з ним не так.

Повисла напружена тиша, і нарешті інспектор видихнув:

– А!

Кіт знову визирнула у вікно й усвідомила, що вони давно залишили Вайтчепел позаду: чоловіки на тротуарах були вдягнені краще й тримали в руках переважно тростини, а не мішки, жінки носили сукні, які коштували більше, ніж вона заробляла за півроку, і не мали турбуватись, що хтось нападе на них на вулиці. Вона згадала слова Мері Келлі й спитала себе, як багато із цих жінок належать до типу, що шукає вбивця, – і яких він ніколи не торкнеться, щоб не привернути до себе зайвої уваги, більшої уваги, ніж міг собі дозволити. Не подумавши, вона спитала:

– Сер, ви вірите в чаклунство?

– Я вірю, що це незаконно. Що сталося, Кіте? Якась циганка пропонує передвістити тобі майбутнє чи викликати дух мерця? – всміхнувся Мейкпіс.

– Ні, сер, просто… цікаво.

Знову повисла тиша, а тоді він спитав:

– Що не так з твоїм братом?

– Якби я знав, я б вилікував його, хоч би це мені коштувало річного заробітку, сер.

Кіт потерла підборіддя. Мейкпіс задумливо дивився на неї, і вона гадала, чи помітив він, як їй бракує волосся на обличчі. Байдуже – кілька молодих офіцерів мали таку ж проблему, адже їхні бакенбарди ніяк не поспішали виростати. – Він не ходить, сер. Відколи помер наш батько, він паралізований.

– Може, це все в його голові, ти так не вважаєш?

Кіт знизала плечима.

– Не знаю. Може й так, але, гадаю, Люціусу кортить піти знову. Доктор Ґалл особливо вивчав паралізованих.

– Ти показував йому свого брата?

Вона скоса зиркнула на свого боса.

– Доктор Ґалл покинув практику кілька років тому, сер, ще до того, як у нього стався перший інсульт. Здається, нещодавно він переніс ще один, – вона не стала згадувати, скільки листів написала знаменитому лікареві, благаючи приділити їй трішки свого часу. Всі вони лишилися без відповіді. – Чому ми їдемо розмовляти з ним про Дрюїтта, сер?

– Батько Дрюїтта був відомий хірург і особистий друг Ґалла, який також доводиться Дрюїтту хрещеним батьком. Щоб зводити кінці з кінцями, Дрюїтт викладає і був деякий час гувернером в онуків Ґалла. Я маю відомості, що вони – Ґалл-старший і Дрюїтт-молодший – розійшлися десь рік тому.

– І ви сподіваєтеся, що доктор Ґалл розмовлятиме з нами відвертіше, зважаючи на його теперішню ймовірну неприязнь до Дрюїтта?

– Дуже проникливо, Касвелле.

До кінця подорожі вони більше не поверталися до розмови. Рух кеба майже вколисав Кіт, тож вона здригнулася (трохи сильніше, ніж дозволяли правила хорошого тону), коли Мейкпіс буркнув:

– Приїхали.

У великому будинку були блискучі чорні двері зі ще більш блискучою дверною ручкою, показні колони, і, як і всі маєтки в цій місцевості, цей виходив на охайний приватний парк. Скло в білих віконних рамах сяяло на сонці, від чого узори на розкішних портьєрах всередині здавалися ще більш рясними.

На подив Кіт, двері відчинила не служниця, а високий худий чоловік із жовтуватою шкірою обличчя. Він не мав вбрання дворецького чи лакейської лівреї, але був зодягнений в охайний вугільно-чорний костюм з такого ж кольору жилеткою і сніжно-білою сорочкою. З нагрудної кишені звисав срібний ланцюжок, що свідчило про наявність у цієї особи кишенькового годинника. У нього було видовжене обличчя, сірі очі й насторожений погляд з нальотом пихи. Здавалось, він не мав жодного бажання впускати їх у дім, але блискуча усмішка Мейкпіса й похмура стриманість форми Кіт вирішили справу на їхню користь. І все одно, Кіт з важким серцем ступала вслід за інспектором, боячись, що двері можуть швидко захряснути просто в неї перед носом.

Вони опинилися в розкішному вестибюлі із чотирма дверима (троє зачинені, одні навстіж) і довгим коридором, що вів до вишуканих різьблених сходів у задній частині будинку. Стіни були обклеєні медово-золотавим шовковистим папером, а кожна дерев’яна деталь у будинку була темна й відполірована до блиску.

– Чим можу вам допомогти?…

– Інспектор Мейкпіс. А ви? – Мейкпіс тицьнув йому руку, і той не мав вибору, окрім як потиснути її – інакше, здавалося, пальці інспектора прошиють його наскрізь, мов лезо.

– Ендрю Дуґлас, особистий секретар сера Вільяма, – відповів той, і його голос затремтів від сили рукостискання поліціянта. Коли нарешті інспектор відпустив його руку, Кіт бачила, як той розминає пальці, ніби долаючи неприємні відчуття після такої хватки. Вона запам’ятала цей прийом на майбутнє, та не була впевнена, що в неї вистачить сил застосувати його так само ефективно, як і її бос. – Чим можу допомогти вам, інспекторе?

– Ми двоє – я і юний Касвелл – прийшли відвідати сера Вільяма. Це питання великої ваги. – Мейкпіс міряв кроками елегантне фойє, вигинаючи шию, щоб глянути в коридор, угору по східцях, у відчинені двері, навіть не намагаючись приховати те, що робить. Кіт стежила за тим, як Дуґлас намагається встигнути за довгоногим інспектором, та при цьому лише нагадує напрочуд незграбного партнера в танцях.

– Боюся, що цього ранку сер Вільям не приймає відвідувачів, як і в будь-який інший час. Останніми днями він хворіє – можливо, ви цього не знали, – промовив Дуґлас і, нарешті збагнувши, що не виграє цього змагання з вальса, зупинився на місці і лише стежив за Мейкпісом чемно-ворожими очима. Інспектор припинив розгулювати залом (на думку Кіт, він не почувався спантеличеним, – просто побачив усе, що міг і що було треба) і з невинним подивом впився очима в чоловіка, а тоді розплився у щирій дружній усмішці.

– Я й гадки не мав… Пробачте мені, Дуґласе, я не стежу за плітками. Даю вам слово, ми з юним Кітом ні в чому не станемо звинувачувати сера Вільяма, але мені конче необхідно поговорити з ним…

– А я кажу, він зараз абсолютно не схильний до бесіди, – перебив Дуґлас, і його шия під комірцем почала багровіти.

– …а я вам ще раз кажу, що не піду, доки не побачу шановного пана лікаря, – випалив Мейкпіс майже без затримки, підвищивши голос хоча й не до крику, але настільки, що ігнорувати його було неможливо. Відлуння останніх слів згасло, і настала різка тиша, у якій з єдиних розчинених дверей почувся шепіт. Тремтливий, до болю слабкий, однак цілком розбірливий шепіт.

– Впусти їх, Дуґласе, заради бога. Це поліційне розслідування, та я впевнений, що вони не запроторять мене за ґрати.

Багато разів Кіт чула, як місіс К. каже про ту чи іншу особу: «В нього (неї) обличчя, мов побитий зад». Але зараз вона вперше в житті збагнула сутність цього вислову. Фізіономія Ендрю Дуґласа ображено почервоніла, стиснуті губи взялися зморшками, адамове яблуко рухалося, наче сфінктер, щоразу, як він намагався проковтнути власну лють. Чоловік клацнув підборами, витягнув шию, наче гусак, прибрав пасмо, що вибилося на лоб, і витиснув:

– Сюди.

У свої найкращі роки сер Вільям Ґалл був міцним чоловіком, невисоким, з густою шевелюрою і ямочкою на підборідді. Він гордовито походжав залами й палатами лікарні Томаса Ґая і скрізь демонстрував серйозне ставлення до справи, яке переніс із собою і до королівських палат, за що здобув прихильність королеви Вікторії – особливо після того, як урятував Принца Вельського від нападу черевного тифу. Черга інсультів підточила його сили, перетворивши його на цілковиту руїну. Він і досі мав густу гриву сивуватого волосся і глибоку западинку на підборідді, та вже м’язи його обличчя наче боролися із силою тяжіння.

Він сидів перед ними – маленький чоловік у великому кріслі поряд із мармуровим каміном у кімнаті, яка, вочевидь, раніше правила йому за кабінет. На ньому був червоний стьобаний халат поверх білої сорочки, ноги були закутані пухнастим пледом, стопи нерухомо спочивали на темно-зеленій оттоманці, прикрашеній дрібними яскраво-червоними квіточками. Попри очевидні погіршення його стану, очі лікаря залишалися яскраво-блакитними, і, судячи з їхнього виразу, він анітрохи не розгубив свого допитливого розуму.

– Сер Вільям, я… – почав Мейкпіс, але той одразу ж перервав його:

– Дуже галасливий офіцер поліції. Я чув, інспекторе. – Він зміряв довготелесого полісмена поглядом із сумішшю обурення й зацікавленості, а потім звернувся до свого працівника:

– Дякую, Ендрю, я подбаю про наших гостей. Повертайся до своїх обов’язків.

– Так, сер Вільям. Розпорядитися, щоб подали чай? – Кіт відчувала, що він мало не вдавився цими словами.

– Гадаю, ні, вони в нас ненадовго, – виразно промовив чоловік і додав м’якіше: – Йди, Ендрю.

Коли зачинилися двері, Мейкпіс розтулив був рота, але сер Вільям підвів тремтливу руку і похитав головою, вичікуючи, прислухаючись. За хвилину вони почули кроки, що віддалялися по коридору. Старий опустив руку і втомлено посміхнувся.

– Ендрю чудовий секретар і служить мені вже давно, але іноді стає аж надто пильним і переступає межі своїх повноважень, інспекторе. Сподіваюся, ви матимете це на увазі наступного разу, коли вам захочеться відвідати мене?

Мейкпіс, помітно притихлий, та не надто присоромлений, кивнув.

Сер Вільям тихо вів далі:

– Іноді він також підслуховує під дверима, як я мав нещастя переконатися. Отже, інспекторе, чим я можу вам допомогти?

– Ми не заберемо у вас багато часу, сер Вільям, але я справді повинен поставити вам кілька запитань стосовно вашого похресника, Монтеґю Дрюїтта.

Ще тієї миті, коли Мейкпіс промовляв слово «похресник», Кіт бачила, як вираз обличчя старого миттєво змінився від поблажливої терплячості до відрази, яку він знову ретельно приховав. Вона була вражена тим, наскільки чуткими були його лицеві м’язи, попри їхню гадану виснаженість. На мить їй здалося, що він відмовиться відповідати.

– Усе, що можу вам сказати: цей юнак не має моральних орієнтирів, – мовив лікар. Зусиллям волі він змушував себе говорити спокійно.

– А можна трохи детальніше?

Старий стиснув губи й відвернувся. Мейкпіс заговорив тихіше, цілком заспокійливим тоном:

– Доводжу до вашого відома, сер Вільям, що у Вайтчепелі сталося кілька вбивств, жорстоких і жахливих, і принаймні дві загиблі жінки стали жертвами того самого вбивці. Ім’я вашого похресника… фігурує в цій справі.

– Цілком безпідставно, інспекторе, Дрюїтт позбавлений інтересу до жінок. – Старий так міцно стиснув губи, що їх стало майже не видно.

– Розумію, – неквапно промовив Мейкпіс. – Він навчав вашого внука…

– Я більше не говоритиму про це, інспекторе! Досить уже й того, що, якої б я не був думки про вчинки Дрюїтта і його… особисті вподобання, я не можу із чистим сумлінням казати, нібито він здатен на злочини, у яких ви його підозрюєте. Він цілковито байдужий до жіночої статі, він не здатен їх навіть ненавидіти, інспекторе. Повірте мені, Дрюїтт – не той, хто вам потрібен.

Сера Вільяма так і розпирало від емоцій, і Кіт хвилювалася, що в нього може статися черговий інсульт. На краю величезного столу стояла карафка мадери з двома гравірованими келихами, і вона налила йому трішки.

– Дякую, юначе, – вимовив сер Вільям і відсьорбнув запропонованого напою. Покінчивши з ним, він зітхнув і повернув їй витончений келих з наймилішою посмішкою, яку вона коли-небудь бачила. – Гаразд, інспекторе, я можу вам іще чимось допомогти?

Мейкпіс похитав головою і простягнув старому руку на прощання. Після недовгого вагання сер Вільям відповів на його жест, дещо неохоче, але Кіт все одно відчувала до нього повагу. Він міг бути ослабленим, але він не зламався і нікому не дозволить себе залякати. Байдуже, хай як сильно він любив свого похресника, він не брехатиме про нього заради дріб’язкової помсти.

– Ми покидаємо ваш дім, сер Вільям. Дякую, що приділили нам час.

Вони залишили кабінет і вийшли через парадні двері, перш ніж хтось зі слуг трапився їм на шляху. На верхній сходинці Мейкпіс зупинився і зробив глибокий вдих, заклавши великі пальці за підтяжки і озираючи безлюдний парк, що лежав перед ними.

– Що ж, Кіте, не знаю, як ти, але я не здатен добре міркувати на порожній шлунок. Упевнений, ми знайдемо поблизу гідне місце, де можна підкріпитися.

Він рушив геть, і Кіт подалася за ним, туди, де площа перетікала у вулицю зі жвавим рухом. Вона відчула, як волосся на потилиці стає дибки, і озирнулася через плече на гарний будинок, який вони щойно покинули. Їй здалося, що на одному з горішніх поверхів хитнулася фіранка, але більше нічого не сталося, і Кіт кинулася наздоганяти інспектора.

VI

– Як довго вже це триває, Кіт? – спитав Люціус, хоча й знав не гірше за неї.

– Двадцять два дні, плюс-мінус кілька годин, – відповіла вона, поправляючи капор на голові, а тоді зав’язуючи під підборіддям його червоні стрічки. Вона привласнила кілька старих маминих речей, знайдених у комоді Луїзи на самому дні, які роками не бачили світла. Старий жакет глибокого аметистового кольору з перламутровими ґудзиками, оздоблений червоним мереживом; того ж відтінку фіолетового спідниця з вигадливими воланами по краю і малиновими шовковими розетками. Рукави жакета мали довжину три чверті й закінчувалися пишними оборками в кілька рядів. Доведеться підбити його там, де груди – мамині принади були більші за її власні. У ногах ліжка Люціуса висіла сливово-синя вечірня оксамитова накидка із чорним бісерним візерунком, що нагадував павичеве пір’я.

– Може, він зник? Заспокоївся? – з надією припустив хлопець, але Кіт похитала головою.

– Ні. Мері Джейн каже, що ні. Він лише чекає, доки все навколо вгамується, доки ми послабимо пильність. – Вона встала, розгладжуючи на собі тканину. Слідом за Енні Чепмен вона начепила на себе кілька нижніх спідниць від холоду, і це було не дуже зручно. – Який я маю вигляд?

Люціус знизав плечима. Те, як він боявся образити її почуття, свідчило, що вона досягла своєї мети. Вона знайшла мамин грим, коли цупила з комода одяг, і тепер її щоки були густо нарум’янені, губи нафарбовані яскраво-червоною помадою, а очі підведені сурмою. Особисто вона вважала, що дівчина, яка дивиться на неї з дзеркала для гоління на братовому комоді, більш схожа на клоуна. Та все ж їй вдалося відтворити зовнішність типової повії на зразок тих, кого вона бачила у Вайтчепелі. Макіяж і не мав бути легким. Він, мов червоний ліхтар, мав привертати увагу, закликаючи: «Ось вона я, ти правильно зрозумів, ходи до мене».

– Це буде небезпечно, Кіт? – Його голос тремтів, і вперше за той час, коли він збуджено слухав її оповідання про злочини, які вона спостерігала чи наслідки яких досліджувала, уперше за цей час він був дійсно наляканий. Він усвідомлював, що цього разу його сестра по-справжньому ризикує.

Вона похитала головою і збрехала:

– Ні, мій любий, я ж маю кийка, – вона постукала по тісному рукаві. – Та й інші констеблі за нами наглядатимуть. Усе, що я маю, – це розгулювати вулицями туди-сюди. Не бійся, я не якесь беззахисне ягня.

– А що, як мама тебе побачить?

– Мама випила свої ліки, Люціусе, і спатиме до ранку, і місіс К. на своїй церковній співанці – чи сьогодні в неї спіритичний сеанс? – Кіт починала шкодувати про своє рішення перевдягтися вдома, але вона вже й без того мала достатньо клопоту, аби тягнути до схованки додатковий одяг і аксесуари. А ще вона починала шкодувати про те, що ділилася своїми пригодами з братом – це була розвага, вигадана, щоби полегшити йому перебування в чотирьох стінах, а не для того, щоб змусити його хвилюватися. Вона присіла поряд з ліжком і поклала руку на його тонке плече.

– Подивися на мене, любий: я в безпеці, як за кам’яною стіною. Я буду насторожі, і мене пильнуватимуть. Тож не бійся. Я коли-небудь брехала тобі?

Він похитав головою.

– Я завжди повернуся до тебе, Люціусе, на це ти можеш покладатися. Хто спробує мене образити, той не на ту напав, – вона всміхнулась, і він неохоче всміхнувся у відповідь, хихикнувши. Вона пригорнула його, і він, своєю чергою, обхопив її руками – сила його обіймів сповна видавала кволість його безсилого тіла.

– Будь обережна, Кіт.

– Я завжди обережна. А тепер гасимо світло. Більше ніякого читання, вже пізно, – вона відчинила двері. – Побачимося вранці.

– Обіцяєш?

– Обіцяю.

Швидким кроком Кіт йшла вздовж вулиці, тримаючись середини дороги, щоб будь-який нападник, який зазіхне на неї, мав вийти на видноту. Її погляд метався в вечірніх сутінках, намагаючись розрізнити можливий рух і силует. Цікаво, думала вона, наскільки вразливою робить жінку спідниця. У поліційній формі, в патрульному шоломі, із палицею при боці, застібнувшись на срібні ґудзики, вона здавалася собі непереможною. Зараз їй дуже бракувало ліхтарика, можливості освітити найтемніші місця.

В її не першої молодості оксамитовій сумочці лежали пара наручників, свисток і кастет, а також блокнот і олівець. Через кийок у рукаві вона не могла зігнути руку і змушена була тримати її прямо. Підбори її чобіт ніби кричали: «Я тут!» – закликаючи до себе, наче мекання загубленого ягняти.

Кіт тремтіла не лише від холоду і відчула певне полегшення, коли нарешті дійшла до поліційного посту, де її зустріли хтивим свистом і здебільшого дружніми штурханами під ребра. Ще четверо констеблів, безбородих і з гладенькою шкірою (явно гладкішою, ніж у більшості повій Вайтчепела) були вдягнені в жіночі сукні різної якості й ступенів смаку. Кіт із цікавістю зазначила, що констебль Воткінз мав іще більш дівочий вигляд, ніж вона сама. Він також був блідий, виснажений і стурбований. Ейрдейл, стоячи в компанії офіцерів, призначених цього вечора охороняти вдаваних повій, глузував з кожного хлопця. Найбільше огидливих слів дісталося Кіт.

– Годі вже, констеблю, – сказав Мейкпіс, спускаючись сходами. За ним ішов Ебберлайн. – Ці юнаки страждають заради своєї справи і захисту Вайтчепела. Не треба з них глузувати, особливо перед лицем такої небезпеки… гарна сукенка, Воткінзе.

Юрбою прокотився сміх. Ебберлайн, обмінявшись поглядом і кивком з Мейкпісом, зайшов у центр кола, що його утворювали перевдягнені констеблі. Він відкашлявся і склав руки за спиною. Скельця його окулярів відбивали світло, приховуючи очі.

– Ви всі знаєте, що вам треба робити, куди йти, за ким спостерігати. Жодних непотрібних ризиків. Це стосується всіх. Цей чоловік – цей монстр – нікуди не зник. І не забув. Він чекає, доки ми припинимо пошук, хлопці. Не дайте йому шансу взятися за своє.

Кіт збадьорилася, чуючи в його словах відлуння власних думок, і водночас здригнулася. Помітивши це, Мейкпіс кивнув. «Вище голову, Касвелле», – прочитала вона в його жесті й кивнула у відповідь. Краєм ока вона помітила рух: Ейрдейл побачив, як вони перезирнулися, і стиснув зуби з очевидною відразою. Кіт притлумила зітхання: тільки цього їй бракувало – слави «любимчика» інспектора. Втім, сам Мейкпіс нічого не помітив. Він сплеснув у долоні й крикнув: «Уперед!» – і юрба розсіялася.

Томас Райт зайняв позицію неподалік від неї, коли вони обидва протиснулися крізь подвійні двері. Він стиснув її плече й прошепотів:

– Будь мужнім, юначе.

Вона рушила вперед, прямуючи до призначеної відправної точки на Коммершіал-роуд. Райт знайде собі місце у провулку чи в затемненій арці, і триматиме її в полі зору. Кіт не заздрила Воткінзу, чиїм напарником призначили Ейрдейла – юнак ішов, низько схиливши голову, і вона бачила, як ворушилися губи громила поряд з ним, вивергаючи патьоки жовчі. Вона відвернулася, викинувши думки про Ейрдейла з голови, і цілеспрямовано рушила назустріч ночі.

Вона простояла на розі лише кілька хвилин, лише кілька хвилин, перш ніж із сутінкового туману вийшла Мері Енн Келлі.

– Ти надто гарненька, надто свіжа і зовсім не здаєшся наляканою, як належить новому м’ясу.

– Я достатньо налякана, можеш мені повірити, – буркнула Кіт. Келлі розсміялася.

– Лише ідіот до тебе підійде, такої чистенької та охайної! – Жінка невимушено притулилася до цегляної стіни, вдивляючись у простір перед ними, і вела далі: – Чоловіки, що бажають нової юної плоті, не підуть на вулицю. Вони підуть до борделю, до надійних матрон, які швиденько організують це. Люди, що бажають такого роду послуг, знають, що за них доведеться доплатити, і чимало. Будь-який чоловік знає: коли дівчина опиняється на вулиці, це означає, що вона вже не здатна знайти собі місця в гарному затишному борделі, і, найімовірніше, не стане заламувати ціну.

– Це все дуже захопливо, міс Келлі, але від вас немає справжньої допомоги. Ви, мабуть, просто відлякуєте чоловіків, – сказала Кіт, але водночас вона раділа товариству, хай навіть недовгому. Розсміявшись знову, жінка пішла геть, а Кіт пустилася безцільно блукати вулицями і прилеглими завулками, прихованими подвір’ями і таємними стежками, відомими лише місцевим. На той час, як минула північ, буквально жоден не підійшов до неї, як і попереджала Мері Келлі. Вона гадала, чи іншим констеблям пощастило більше?

На розі провулку Роуп вона схилилася, щоб крізь шкіру черевика потерти затерплу литку. Вдивляючись у темряву, вона намагалася вгадати, де зараз переховується Райт, але не змогла. Зовсім поряд із нею повітря несподівано здригнулося, і примарна постать промайнула крізь туман. Кіт випросталася і намацала палицю в рукаві, шкодуючи, що не має свистка на шиї. Її серце захололо, а тоді забилося знову – фігура виявилась низькорослим китайським хлопчиною, який часто наглядав за схованкою в Лаймгаузі.

Кіт видихнула і нахилилася вперед, аби не впустити ні слова з його шепоту. Від того, що він повідомив, їй зробилося зле, але вона не вагалася ні секунди. Кивнувши хлопцеві, вона рвонула з місця, і стукіт її підборів по бруківці розносився вже не як бекання ягняти, а як бойовий гімн. Вона прожогом бігла крізь вулиці, і крики Райта танули десь позаду.

На той час, коли вона дісталася потрібного будинку – Даффілдз-Ярд на Бернер-стрит – він уже зачинявся, як завжди о першій ранку, і якийсь чоловік з поні й візком збирався в’їхати крізь діру в паркані, що слугувала входом. Кінь сахався, навідріз відмовляючись рухатися далі, не зважаючи на кучера, який оскаженіло вигукував різні прокльони. Кіт зупинилася поряд із твариною, поклала руку їй на спину, і відчула, як перелякано здригається її тіло. Вуличні вогні не досягали кутків подвір’я, але поні відчував, що щось негаразд.

– Посвітіть ліхтарем! – крикнула кучерові Кіт. Сердито буркочучи, чоловік зняв лампу з гачку поряд із собою і встав, піднявши ліхтар якомога вище над собою. Вогник під склом спалахнув і кволо затремтів, але вгамувався, і тіні перед ними затанцювали навколо старих меблів, металевих листів і звичайнісінького сміття, яким було захаращене подвір’я. Кіт ступила за загорожу, щосили вдивляючись в темряву, доки не побачила фігуру, що лежала горілиць біля дальньої стіни.

– Дідько, – видихнув візник.

Кіт підійшла до розпростертої на землі фігури. І коли, присівши поряд, вона витягнула з вузла свисток, вона вже знала, що було надто пізно. Жінка була білява, сорока із чимось років, із загрубілим від її способу життя обличчям. Її горло нижче туго замотаного картатого шарфа перетинав глибокий зяючий розріз. Вона лежала на боці, підтягнувши ноги майже до грудей, і на її лівій руці, що безвільно лежала в калюжі крові, бракувало мізинця.

Кіт довго і гучно засвистіла, але не встигла припинити, як із найтемнішого кутка виринула людська фігура і гайнула до входу. Невідомий не міг оминути Кіт і щосили вдарив її в ту мить, коли вона спробувала підвестися. Їй вдалося уникнути падіння на мертве тіло, але вона подряпала обличчя об цегляну стіну, перш ніж підхопилася на ноги і кинулася навздогін нападнику.

Вона бачила, як попереду блиснуло щось срібне – ніж, яким він провів уздовж боку коня. Кіт чула, як тварина заіржала і встала дибки – вона не встигла зупинитися достатньо швидко, хоча й спробувала відстрибнути назад, і удар копитом лише ковзнув по її плечу. Та все ж у неї іскри з очей посипалися від болю, і вона, хитаючись, осіла на землю, перш ніж впасти поряд із мертвою жінкою.

Схлипуючи, вона знайшла свисток, який випав з її руки, і дмухнула в нього знову й знову. Вона дедалі свистіла, коли нарешті наспів Райт. Він витягнув з її рота свисток і м’яко витер сльози, перш ніж хто-небудь побачить, як Кіт Касвелл, один із найблискучіших новачків на Леман-стрит ридає, мов дівчисько.

Невдовзі по тому у Даффілдз-Ярд було повно поліції, а вулиця від рогу до рогу кишіла роззявами. Місцевого лікаря Блеквелла, терміново викликаного на місце злочину, швидко відтіснив доктор Баґстер Філліпс, якого цього разу – що нечасто траплялося – знайшли в ліжку з власною дружиною.

Вона дала свідчення Райту, із соромом визнавши, що не роздивилася обличчя нападника, адже воно було щільно закутане темним шарфом, а на лоба був насунутий капелюх-котелок. Єдине, що вона помітила, навіть за таку стрімку мить, була бліда смуга шкіри навколо очей, колір яких вона навіть не могла пригадати. Усе, що спадало їй на думку, це чорні дірки, але вона була не впевнена, що це правда.

Доктор Блеквелл, незвиклий до того, щоб його відпихали, наче звичайного роззяву, виправдовував свою присутність тим, що змив кров і бруд з її подряпаної щоки і оглянув пошкоджене плече. Налякана тим, що його руки можуть помандрувати нижче, ніж треба, вона провела напружені десять хвилин і відчайдушно брехала про ступінь болю, доки не з’явився Мейкпіс і не відіслав її додому, наказавши не з’являтися на роботі протягом наступного дня.

VII

– А я кажу вам, що я її друг і вона мене прийме!

Крики були досить гучні, щоби порушити наркотичний сон Кіт. Після повернення додому вона вжила дозу улюбленого трунку Луїзи і щасливо заснула. Наступного ранку, коли мати прийшла будити її, вона заверещала, побачивши, у якому стані обличчя Кейт і що подушка заплямлена кров’ю. Її донька, бажаючи лише, щоб їй дали поспати, пробурмотіла якесь пояснення про жіночі проблеми й запаморочення, від якого вона зомліла і впала. Нарешті Луїза дала їй спокій.

В кімнаті не було вікна, і, сідаючи в ліжку, вона крізь хміль усвідомила, що гадки не має, котра зараз година. Може, вона справді проспала цілий день, і зараз вже завтра? Почувши Луїзин голос, такий же пронизливий, як і перший, вона кулею вилетіла з ліжка й помчала коридором. Вхідні двері були відчинені, але лише трохи, і мати разом з місіс К. вочевидь докладала всіх зусиль, щоб захряснути їх. Крізь дверний отвір Кіт розгледіла зношений капор, колись дуже гарненький, з-під якого вибивалися темні кучері – їхня власниця була неабияк розгнівана. Знайоме поєднання співучих акцентів дали Кіт зрозуміти, хто її гостя.

– Усе гаразд. Вона мій друг. – Кіт потяглася й торкнулася маминого плеча. Луїза обернулася і глянула не неї розширеними від жаху очима. На її блідому, знекровленому обличчі були написані всі страхи, що тільки спали їй на думку, – наче вона знала, ким насправді була її відвідувачка.

– Як вона сміє… ця…

– Мері Джейн працює зі мною в місіс Гезлтон.

– Ти ніколи не згадувала про неї, – прошипіла Луїза.

Кіт спрямувала на матір довгий промовистий погляд.

– А коли це ти взагалі питала про мою роботу, мамо? Окрім як непокоїтись, чи мені заплатили?

Луїза хотіла була сказати ще щось різке, але закусила губу. Увесь її запал згас. Користаючись цим, Кіт промовила:

– Ми побалакаємо у вітальні. Місіс К., чи не будете ви ласкаві відвести маму в кухню і зробити їй чаю?

Місіс Кіттредж осудливо стиснула губи, але кивнула. І дві немолоді жінки неохоче побрели коридором у задню частину квартири. Мері Джейн Келлі, вдягнена в бузково-синю сукню і чорний жакет, стояла на порозі з усією гідністю розчепуреного курчати. Кіт готова була вже побачити пір’я, що стирчить з турнюру її сукні. Вона гадала, що ця жінка намагалась надати собі «поважного вигляду», але просто втратила вправність.

– Заходь, Мері Джейн, будь ласка. Пробач за все це.

Вони сіли у вітальні – Мері Джейн у своєму ношеному й Кіт у довгій білій нічній сорочці, ховаючи під високим комірцем і рукавами червоно-ліловий синець на плечі. Крізь приємне наркотичне оніміння починав прорізатися біль. Вона спала, наче вбита, і хоча для неї було полегшенням утекти від того, що вона бачила вчора – і чого не зуміла відвернути, – вона вирішила більше не шукати заспокоєння в опіумі.

Тепер, коли вони опинились самі, Мері Джейн ніби вагалася, із чого почати розмову, якої вона так відчайдушно прагла. Трохи прокашлявшись, вона мовила:

– Тепер ти більш схожа на нас, з таким обличчям. І ще цей вираз очей. Жінка ніколи не матиме такий само вигляд після того, як її побили, хай навіть це трапилося лиш раз.

– Ти знала її? Елізабет Страйд? – спитала Кіт (вона встигла почути ім’я, перш ніж її відіслали додому).

– Довгаста Ліз. Шведка. Непогана дівчина, – відповіла Келлі, оглядаючи крихітну вітальню і роздивляючись амбротипії (усі Касвелли в кращі часи), якими були заставлені всі меблі в кімнаті; годинник, що гучно цокав на каміні, маленькі ажурні серветочки на підголів’ях крісел, мережані й камчатні фіранки на вікні, підсунуте до вікна крісло. Може, це була найгарніша кімната з усіх, у яких траплялося бувати Келлі – чи принаймні за останній час проживання в мебльованих кімнатах та подібних помешканнях. – А ще я знала Кеті Еддоуз чи, як вона себе називала, Кейт Келлі.

Кіт насупилася.

– Але ж на подвір’ї було лише одне тіло – якби було друге, я помітила б.

– Він наздогнав Кеті на Мітр-сквер, близько години по тому, як ти відігнала його від Ліззі. Її побачив той юнак, Воткінз – це ж він знайшов і тіло Енні, правильно? Так у нього здоров’я не лишиться. – Келлі відкинулася в кріслі, зручно вмостившись поміж його вигинів і пухких подушок, наче позбавлена титулу аристократка на троні.

Кіт затулила обличчя долонями і розридалася. Вона прийшла занадто пізно, щоб урятувати Елізабет Страйд і, не зумівши впіймати цього недолюдка, дала йому можливість піти та прирізати Кеті Еддоуз. Мері Джейн не втішала її – власні сльози вона виплакала вже дуже давно, – а лише чекала, доки Кіт опанує себе. Потім сказала:

– Я чула, що він пише до газет, узявши собі псевдонім. Джек. Джек-різник, Кривавий Джек. Газети надрукували його листа.

– Якщо тільки це його лист, – хмикнула Кіт, витираючи очі рукавом. – Навіщо йому писати, привертати увагу до себе? Ти казала, він робить це не для того.

Келлі знизала плечима.

– Може, це й не він, не той, кого ми шукаємо. Може, це хтось із божевільні грає у свої ігри.

– Або журналіст, який намагається продати якомога більше газет.

– Боже, який підозріливий розум у тебе, маленька міс, – Келлі виколупувала бруд з-під нігтів. – Чула ще що-небудь від свого інспектора?

Кіт похитала головою.

– Насправді, вчора ми не дуже мали час на балачки, – вона зробила глибокий вдих. – Ми розмовляли із сером Вільямом Ґаллом про його похресника після того, як Енні знайшли вбитою. Але згодом його похресника виловили в Темзі з повними кишенями каміння.

– Ах, сер Вільям, наша давня любов, – зітхнула Келлі. Кіт скинула голову.

– Ти знаєш його?

– О, колись він регулярно навідувався до Вайтчепела, доки не захворів. Тепер іноді заходить, але може хіба що говорити. Спокійний, та й узагалі милий, дуже підтримує нас, працьовитих дівчат, – пхикнула Мері Джейн. Деякий час Кіт сиділа мовчки.

– Отже, Ліз і Кеті обидві були…

– Відьмами? Так, – Келлі зітхнула. – Всі жінки мають певний багаж відьомської сили, Кіт Касвелл, але в деяких він просто не має достатньої ваги. Як у тебе.

Кіт кивнула.

– Я не маю нічого. Ні третього ока, ні шостого чуття. Місіс К. подобається відвідувати спіритичні сеанси, та, боюся, вона ходить туди лише заради портвейну та бісквітів. Іноді мені здається, що в моєї матері бувають видіння, та, гадаю, це лише опіум.

– Вона – саме той тип, твоя мати, – безтурботно промовила Мері Джейн і одразу ж змінила предмет розмови, перш ніж Кіт встигла спитати, що вона має на увазі. – Що ти збираєшся робити тепер, констеблю Касвелле? Ти казала, що допоможеш.

Кіт не відповіла. Мері Келлі не зводила з неї очей. Її обличчя смутніло.

– Ну?

– Що я можу зробити? Минулої ночі я дозволила двом жінкам загинути. Яка з мене користь будь-кому? Що я можу змінити? Ми нічого про нього не знаємо, у нас немає зачіпок, немає орієнтирів. – Вона знизала плечима.

Келлі встала, погордлива, як королева.

– Коли припиниш своє скиглення, приходь та знайди мене. Усі твої жалощі до самої себе нікому не допоможуть – а він знову отримає те, чого хоче, без чого не може. Тож не надто барися.

Кіт проводила її до дверей і стояла на порозі, дивлячись, як Мері Джейн простує нічною вулицею все далі й далі і нарешті зникає за рогом. Кіт чекала, обнявши себе за плечі, так, ніби та, інша жінка могла повернутися до неї, могла зглянутися. Такою безпорадною і беззахисною вона не почувалася навіть тоді, коли занедужала матір. Тоді вона знала, що має робити, і це було не лише очевидним – від цього залежало життя. Тепер же вона не може навіть змусити себе міркувати над тим, із чого починати справу вайтчепельських відьом.

Вечірній холод пробрав її, а за мить Кіт відчула: за нею стежать. Вона пильно роздивилася вулицю перед собою, обшукуючи очима порожні простори між стінами будинків, кутки, провулки, відчайдушно намагаючись побачити щось крізь темряву. Але не знайшла нікого і стала переконувати себе, що це Мері Джейн дивиться на неї здаля. Та коли вона повернулася до будинку й замкнула за собою двері, навіть замок і ланцюг уже не здавалися їй достатньо надійною охороною.

Кіт увійшла до вітальні, щоб зігрітися біля вогню. Насамперед вона зсунула фіранки, щоб відгородити себе від допитливих очей. Вона саме стояла біля вікна, простягнувши руки, коли почула тихий шурхіт у щілині для листів – наче хтось намагався діяти дуже тихо. Потім щось із легким стуком упало на килим.

Прокравшись босоніж у коридор, Кіт побачила кремового кольору конверт, що лежав на підлозі – грубий і явно дорогий. Конверт було запечатано червоним сургучем, але на ньому не стояло жодного штемпеля, ніякого натяку на те, хто міг його надіслати. Вона на мить подумала, чи, бува, не Келлі повернулася, аби передати його, – а тоді згадала, що навіть не знає, чи вміє Мері Джейн читати й писати.

Повозившись із замком і ланцюжком, вона розчахнула двері, сподіваючись побачити власника листа, але на той час надворі не було ні душі. Кіт зачекала кілька довгих секунд, вздовж і впоперек роздивляючись вулицю, намагаючись розпізнати, чи справді чиїсь очі розглядають її, чи це лише виплід її уяви. Єдиним результатом було те, що вона остаточно впевнилася: жодного шостого чуття в неї немає.

– Кетрін?

Голос Луїзи долинув з кухні, але сама вона не показувалася, і Кіт скористалась можливістю підняти листа й сховати в рукаві своєї нічної сорочки. Вона знову зачинила й замкнула двері, рухаючись стримано, адже її поранення дуже чітко давалося взнаки.

– Так, мамо?

– Якщо тобі краще, іди й повечеряй трохи. Ти, мабуть, з голоду вмираєш.

Кіт подумала, що, напевно, вже ніколи в житті не матиме апетиту. Але вирішила, що в її інтересах, аби мати думала, ніби в домі знову все гаразд.

– Так, мамо, – сказала вона з відчуттям, що лист обпікає їй шкіру. Треба було сховати його негайно. – Лише халат надягну.

VIII

Кіт подумала, що Воткінз має вигляд ще гірший за неї. На фоні темно-синьої форми його обличчя ще більше вражало своєю блідістю, а кола під очима надавали йому схожість із трупом, який, відмовляючись визнавати себе померлим, і далі вперто блукає. Вона помітила товариша-констебля дорогою на Леман-стрит і наздогнала його, коли той понуро брів по Коммершіал-стрит у бляклій подобі ранкового сонячного світла.

– Все гаразд, Воткінзе? – спитала вона, і юнак скинувся, наче норовливий кінь. Він уп’явся очима в Кіт, наче не розуміючи, хто вона. Потім начебто розслабився, і його плечі опустилися, коли він нарешті впізнав її.

– О, це ти, – пробелькотів він, дивлячись не на неї, а повз неї.

– Ти знайшов іншу жертву? Еддоуз?

Він кивнув.

– Її порізали. Так жахливо порізали. – Він почав схлипувати. – Чому ти не впіймав його? Ти був так близько, Касвелле, чому ти не міг просто схопити його, доки він не… доки я не…

Кіт застигла від жаху, почуваючись до болю винуватою і стривоженою через Воткінза, який стояв перед нею на залюдненій вулиці і ридав, мов дитина. Повз них, штовхаючись, пробиралися люди. Вона не могла обійняти його, як зробила би з Люціусом, і не могла покинути, і вже точно не могла сказати йому зібратися і йти на роботу. Їй ненависна була думка про те, що сказав би Ейрдейл, якби побачив хлопця в такому стані. Вона гадала, що він казав у ніч перевдягань і де був, коли Воткінз знайшов Кеті Еддоуз.

– Я… я намагався, Неде. Справді намагався, – безпорадно промовила вона. Він із зусиллям ковтнув.

– Я бачу ту, першу. Бачу, відколи її знайшов. А сьогодні вранці поряд із нею з’явилася ця, друга. Просто біля мого ліжка. Вони нічого не кажуть, лише стоять, дивляться на мене. – Він схопив Кіт за плечі й струснув її – вона мало не знепритомніла від болю. – Чого вони хочуть? Я маю зробити щось, аби вони пішли!

Вона вивернулася з його рук, відчайдушно бажаючи звільнитись від його пальців, що впилися в ніжну поранену плоть.

– Неде! Неде, тобі треба додому. Потрібен відпочинок.

– Я не спав, – промовив він, – відколи знайшов Темну Енні. А Ейрдейл просто не дає мені спокою, все торочить і торочить про це, як легко вони мруть – наче корови на бійні…

– Неде, – промовила вона і м’яко стиснула його плечі. – Неде, ти маєш піти додому. Я поговорю з інспектором, перекажу йому, що ти нездоровий.

– Не смій йому розповідати! Він скаже, що я божевільний, і мені вже не дадуть про це забути. Ейрдейл…

– До біса Ейрдейла, він чорта лисого знатиме! – рявкнула вона. – Неде, я лише особисто скажу Самому, що ти захворів, з’їв щось не те, і від цього нездужаєш. Ось і все. Просто живіт скрутило. Гаразд, друже? Ми всі настраждалися від пиріжків з «Товстунки Еґґі».

Вона енергійно кивала, і невдовзі він почав кивати разом з нею. «Товстунка Еґґі» стала вже прозивним ім’ям для смачної, але час від часу небезпечної їжі, поласувати якою хоча б раз ризикнув кожен у місцевій поліції.

– Хворий, – повторив він. – Хворий на живіт. Це ж нічого, так?

– Нічого, все гаразд, Неде. Йди.

Вона дивилася, як він іде геть, хитаючись від утоми й страху. Кіт питала себе, чи варто розповісти Мейкпісу, у якому насправді стані перебуває юний констебль. Потім вирішила, що не варто. Вона обіцяла. До того ж бідолашний хлопець не переживе, якщо інформація дійде до Ейрдейла, що – зважаючи, як легко чутки й плітки заразом з правдою просочуються крізь підозріло тонкі стіни відділку – неодмінно станеться. Навіть інші полісмени не гребували знущатися з хлопця без жалю, але Ейрдейл… Ейрдейл був особливим випадком. Було в ньому щось не те. Щось лихе й злостиве, що час від часу проривалося назовні й поставало в усій красі. Кіт не ризикнула б наражати на це Неда Воткінза.

У відділку Кіт привіталася із сержантом на вході, який кивнув у відповідь. Це трохи послабило напруження, що стискало їй груди, відколи Різник буквально вислизнув від неї крізь пальці. Вона не встигла навіть вихопити палицю з рукава, навіть не завдала найпростішого удару тому, хто вбив чотирьох жінок. Вона знала, що її колеги будуть розчаровані, та ще невідомо, скільки взаємних звинувачень доведеться вислухати. Намагаючись передбачити наслідки, вона настільки захопилася, що мало не налетіла на Ебберлайна, прямуючи до кімнати нарад.

– Обережно, хлопче.

– Вибачте, сер.

Ебберлайн не відреагував на її вибачення, і від цього в неї засмоктало під ложечкою. Вона була впевнена: старший інспектор вважає її відповідальною за те, що сталося. Не можна сказати, що вона винуватила його за це: адже його тепер рвали на шматки три стерв’ятники: комісар Воррен, міністр внутрішніх справ Метьюз і помічник комісара Монро, кожен з яких мав особисту думку щодо розслідування цієї справи. Всі троє належали до типу людей, які тільки й уміли, що скаржитися на інших, не пропонуючи жодної конкретної допомоги. Вона гадала, чи ставлення до неї Ебберлайна передасться підлеглим, а ще чи поділяє Мейкпіс думку його колеги. Від гадки про це їй стало зовсім зле, коли вона ступила до кімнати, пропахлої чоловічим потом і повної людей у шоломах, що зустріли її звинувачувальними поглядами.

– Дуже мило з вашого боку приєднатися до нас, Касвелле, – холодним тоном промовив Мейкпіс, і вона не могла збагнути, чи він у такий спосіб виражає невдоволення, чи просто намагається тримати хід справи у звичному руслі – так він звик вітати констебля, який приходив останнім. – Отже, слухайте. Минулої ночі ми мали два близькі за часом виклики, а тепер маємо ще двох убитих жінок. Усі ви можете собі уявити, якими нас виставляє преса і сприймає загал – особливо зважаючи на всі ці листи, що надсилає так званий Різник.

Почувши про листи, Кіт згадала про той, що й досі лежав непрочитаний у неї в кишені. Вона просто не мала вдосталь часу і можливості усамітнитися, відколи його проштовхнули в щілину для паперів. Її мати після обіду ні на крок від неї не відходила, розпитуючи про роботу і друзів, а потім наполягла на тому, щоби посидіти біля її ліжка, доки Кіт не заснула – не варто було здіймати метушню і збурювати материні підозри ще більше. Кіт і досі підозрювала, що це лист від Мері Джейн, із докорами за те, що вона не зуміла врятувати Ліз і Кеті, не змогла впіймати їхнього вбивцю і не вигадала жодного плану, як зупинити різанину раз і назавжди.

– Після такого провалу – більше жодних перевдягань. Нам наказано зосередитися на зачіпках. Їхня цілковита відсутність, здається, анітрохи не бентежить комісара Воррена і його колег.

Мейкпіс почав роздавати завдання констеблям, що заступили на зміну. Кейт помітила, що вона єдиний офіцер, який не дістав жодного доручення. Коли викликали Воткінза, вона нічого не сказала, лише спостерігала за роздратованим обличчям Мейкпіса. Вона відчувала, що Ебберлайн дивиться на неї, і старанно зберігала безпристрасний вираз. Вона не бачила в кімнаті ні Райта, ні Ейрдейла, і їхні імена не згадувались, а це означало, що вони вже відбули на завдання.

Мейкпіс закінчив і кинув швидкий погляд на Ебберлайна, який похитав головою на знак того, що йому немає чого додати. Разом з іншими він попрямував до виходу, а Кіт залишилася, чекаючи, доки Мейкпіс зверне на неї увагу. Але той повернувся до неї спиною й споглядав стіну, увішану мапами, списками імен, місць і дат, і, що найгірше, фотографіями жінок після смерті.

Це були не звичайні посмертні зображення, а жорстокі чорно-білі репродукції, які в невблаганних подробицях відтворювали все, що зробили з убитими, всі жахливі сліди наруги, викарбувані чимось гострим на тілах жертв.

– Сер?

– Чого тобі? – Мейкпіс не дивився їй у вічі.

– Щодо Неда, сер. Тобто, Воткінза… він хворий. Я бачив його на Коммершіал-стрит, і він пішов додому, сер.

– Ну, і якого дідька ти ні слова не сказав раніше? – гарикнув він, і вона змовкла, доки він не глянув на неї і, впіймавши вираз її обличчя, зрозумів, що вона не могла виявити слабкість товариша-полісмена перед його колегами. Він неохоче кивнув.

– Гаразд. Що-небудь ще? Що-небудь важливе?

У ніч подвійного вбивства, коли він знайшов Кіт побитою й закривавленою в Даффілдз-Ярд, Мейкпіс поводився дбайливо. Він виявляв доброту. Тепер же він тримався відчужено й роздратовано. І ця зміна, як припустила Кіт, була зумовлена не так загибеллю Ліз Страйд, як тяжкими наслідками провалу Кіт у вигляді смерті Кеті Еддоуз.

Вона закусила губу, не знаючи, що сказати і що спитати. Мейкпіс пронизав її поглядом, звузивши очі.

– Касвелле, ти ще чогось хочеш?

Вона повільно похитала головою, напружено моргаючи.

– Ні, сер, нічого. Лише одне: мені шкода. Я справді намагався, сер.

– Тоді зроби що-небудь корисне. – Його голос раптом потеплішав, у ньому почулася стримувана м’якість. – Іди й поговори із чоловіками Страйд і Еддоуз, чи кого вони там мали замість чоловіків.

– Хіба їх ще не допитали, сер?

– Так, але цим займався Ейрдейл, тож можеш собі уявити, що із цього вийшло. А тобі, можливо, вдасться витрусити з них що-небудь. Рушай, доки я не передумав і не відправив тебе мити камери.

– Слухаюся, сер. – Це, звісно, клопітка робота, подумала Кіт, але це було не найгірше, що він міг для неї вигадати. До того ж вона допомогла би установити певного роду зв’язок між жінками, окрім їхньої професії.

Його голос зупинив її.

– Касвелле?

– Так, сер?

– Це була не твоя провина. – Слова були сказані неохоче, і все ж він наче радий був позбутися цього тягаря на серці. – Незалежно від того, що відбувається тепер, те, що сталося минулої ночі, було не твоєю провиною. І, якщо чесно, нам дуже пощастило, що ми не втратили й тебе також.

Кіт не відповіла. Їй здалося, що він бреше, але її горло стиснуло від розчулення. Вона не зводила очей зі стіни доказів, вдивляючись в обличчя, рани, усвідомлюючи втрати. Тут було не лише четверо загиблих, чий убивця, на думку Келлі, полював за їхньою силою: Ніколз, Чепмен, Страйд і Еддоуз. Інші – Емма Елізабет Сміт і Марта Тебрам, Енні Міллвуд і Ада Вілсон – з точки зору Кіт, стояли окремо. Їй здалося, що вона бачить спосіб натякнути Мейкпісу на зв’язок між жертвами, не згадуючи слова «відьми». Спосіб змусити його знову сприймати її всерйоз. Вона глибоко вдихнула, не наважуючись порушити їхню крихку мирову угоду.

– Вони різні, сер.

Мейкпіс подивився на неї, здивовано звівши брови.

– Різні?

– Початкові жертві, сер, вони не такі, як останні чотири. Перших чотирьох пограбували й закололи ножем, а не порізали й розшматували. Сміт і Міллвуд ще принаймні деякий час залишались живими. Ада Вілсон жива й досі, і впевнено вказує на того ж гренадера, що підозрюється у вбивстві Тебрам. Ми просто не можемо отримати жодного доказу, бо його дружки і далі забезпечують йому алібі.

Мейкпіс кивнув, заохочуючи її вести далі, і вона зібралася з духом.

– Але останні чотири, сер, вони інакші. Персні Чепмен зникли, але в неї залишилися гроші в гаманці – ми вважаємо, що від її останнього клієнта, але, можливо, то були гроші з ломбарду, куди вона заклала свої прикраси. Хай би хто її вбив, він не взяв її гаманця – що, як він узагалі не дбав ані про персні, ані про гроші, тому що він полював не за цим? Ми знаємо, що він взяв від Ніколз, Чепмен і Страйд, сер, і то були шматки плоті. Як щодо Еддоуз, сер? Нед казав, її дуже сильно пошматували.

Мейкпіс сказав:

– Її обличчя було цілковито спотворене, живіт розрізаний, ліва нирка зникла.

Кіт відчула, як підступає нудота, сковтнула її і повернулася до обґрунтування своєї думки.

– Вони не узгоджуються між собою, сер. Ці злочини скоєні різними людьми: перші чотири – двома, може, навіть трьома різними вбивцями з метою пограбування, а жінки загинули, тому що чинили опір. Друга серія вбивств – наших дівчат – скоєна одним-єдиним злочинцем, окремо від інших, з більш дивною й темною метою.

– І що це за мета, Касвелле?

– Якби я знав, сер, ми могли би просунутися значно швидше.

Мейкпіс довгим важким поглядом дивився на Кіт, потім знов перевів очі на стіну. Повільно підійшов до неї й почав тасувати фотографії й списки, по-новому розділивши їх на дві групи, по чотири справи в кожній. Кіт відчула піднесення – її душі торкнувся легкий промінь надії.

– Хіба ти не маєш опитувати людей, Касвелле?

ІХ

Раннього вечора Кіт прямувала до подвір’я Церкви Христової. У саму церкву входити вона не стала, натомість, пройшовши крізь арку, якою наче роки тому вела її Келлі, рушила до невеличкого скупчення фігурок у дальньому кутку, що тіснилися посеред могильних плит. Їхні вкриті плащем плечі були злегка притрушені снігом.

Група із семи жінок помітила Кейт і почала розповзатися, наче стривожений рій. На щастя, жодна не намагалася – а може, просто не могла – тікати, тож вона пришвидшила кроки й зуміла схопити за руку найближчу. Жодна із жінок не зупинилася, щоб допомогти товаришці – останнім часом дух сестринства сильно занепав, зазначила Кіт.

Жінка із жорстким рудим волоссям, без передніх зубів, зі шрамом, що перетинав лівий кутик губ, плювалася й шипіла, і Кіт уже хотіла дати їй ляпаса, а тоді збагнула, що, мабуть, провела забагато часу серед чоловіків, якщо вважала це виходом із ситуації.

– Елайзо Купер, поводься пристойно, інакше проведеш ніч у буцегарні, подобається тобі це чи ні, – сказала Кіт, і та начебто заспокоїлася – хоча надворі було так холодно, що Кіт не здивувало б, якби повія виявилась не проти безкоштовного ліжка, чотирьох стін і обіцяної тарілочки гарячого супу. – Я шукаю Мері Келлі – досі її шукаю.

Було п’яте листопада. Від ночі подвійного вбивства минуло тридцять п’ять днів. Тридцять п’ять днів, відколи Келлі покинула будинок 3 по вулиці Ледіз-Ментл-Курт і ніби розчинилася в повітрі. Єдиним заспокоєнням було те, що її тіло досі ніде не знайшли. Кіт майже сподівалася, що повія спакувала речі й поїхала з Лондона в безпечніше місце. Але це здавалося малоймовірним. Келлі, як і більшість, була людиною звички. Вона була прив’язана до лондонських вулиць, і недостатньо було загрози смерті й розчленування, щоб змусити її покинути місця, які вона знала найкраще.

Кіт досі не покинула спроб відшукати Мері Джейн, та, видається, шансів на це було не більше, ніж знайти м’ясо в рідкій тюремній юшці. Ніхто не зізнавався, що бачив її, і Кіт нічого про неї не чула. Лист, що й досі лежав у кишені мундира і здавався важчим через свій зміст і можливі наслідки, був не від Келлі.

– Я її не бачила… Її вже кілька тижнів ніхто не бачив, – гримнула Купер, уникаючи дивитися в очі Кіт, але на її обличчі був добре знайомий вираз. Кіт провела стільки часу, стежачи за вайтчепельськими повіями, що вони втрачали заробітки – безперервна, здавалося б, пильність Кіт коштувала їм клієнтів. І якщо на початку вони й відчували певну вдячність, то тепер Кіт не лишила від неї ні сліду, постійно відлякуючи їхнє джерело заробітку. Але тепер з’явилося щось нове в голосі Елайзи Купер, якась озлобленість, що, на думку Кіт, могло зіграти їй на користь.

– Елайзо. Елайзо, глянь на мене.

Жінка неохоче подивилася їй у вічі.

– Що?

– Елайзо, мені треба знайти Мері Джейн. Я маю знати, чи з нею все гаразд, і ще мені потрібна її допомога.

Жінка затрясла головою, але Кіт квапливо повела далі:

– Прошу, Елайзо, будь ласка. Не думай, що небезпека минула – Джек досі на волі. Він чекає.

Кіт бачила, що рішучість жінки похитнулася, і, аби підштовхнути її в правильний бік, дістала з кишені гаманець і дзенькнула його вмістом.

– Тут вистачить на їжу й дах над головою. І тобі не доведеться так тяжко заробляти гроші. Будь ласка, Елайзо. Я не збираюся зашкодити їй.

Спочатку здалося, що благання не допомогли. Але потім Купер зітхнула з відразою людини, що здає свої позиції, і простягнула руку. Кіт виразно подивилась їй в очі, даючи зрозуміти: не настільки вона дурна, щоб віддати гроші, перш ніж отримає інформацію. Жінка розсміялася.

– Мері Джейн казала, ти меткий хлопець. Гаразд, вона у мебльованих кімнатах на Флавер-енд-Дін-стрит, будинок 32, де мешкала Ліззі.

– Хто сплачує її рахунки? – спитала Кіт, відраховуючи монети в брудні долоні Елайзи Купер (її заощадження з витрат на домогосподарство за останні кілька тижнів, відкладені спеціально із цією метою).

– Вона «догоджає» власнику, як може, – розсміялася жінка і радісно сховала в кишені найлегші гроші у своєму житті.

Кіт насупилася.

– Елайзо, прошу тебе, не здумай пропивати ці гроші. Винайми кімнату і добре виспись. Будь обережна і не мерзни.

Жінка кивнула, але Кіт відчувала, що вона збирається вчинити з точністю до навпаки. Кіт знизала плечима. Вона не успадкувала батькового завзяття нав’язувати свою благодійність тим, хто не зацікавлений у власному порятунку. Вона зітхнула і промовила:

– Іди, Елайзо. Бережи себе.

Жінка знову кивнула, дивним поглядом подивившись на Кіт. Вона знала, що всі повії Вайтчепела теревенять про ексцентричного молодого констебля Касвелла, який не бажає скористатись пропонованими йому ласками, не прагне рятувати їхні душі, а лише намагається допомогти, не вимагаючи жодної винагороди. Таке самозречення насторожувало їх і викликало підозри.

Кіт поспішила геть, бажаючи бути впевненою, що встигне на місце раніше, ніж Купер передумає й вирішить попередити Мері Джейн, що її знайшли.

Ці мебльовані кімнати нічим не відрізнялися від інших – в самому лише Вайтчепелі таких помешкань налічувалося понад двісті. Люди тіснилися в крихітних брудних кімнатах, ледве здатні назбирати грошей, щоб сплатити за ніч. Кіт знайшла помічника домовласника – молодого чоловіка, що отримав кімнату в обмін на такий-сякий догляд за занепалою маєтністю, – і їй не знадобилося багато часу, щоб вивідати в нього розташування кімнати Келлі. Вона тихо постукала, гадаючи, чи вдасться виманити жінку з помешкання. Але, на її подив, двері одразу ж відчинилися. Келлі, вдягнена в просту білу блузу, чорну шаль і синю спідницю, з волоссям, зібраним в скромний пучок, і без жодного макіяжу, здавалася не менш здивованою, ніж Кіт.

– Ти. Я гадала, це його високість з’явилася збирати ренту. Краще тобі зайти. – Вона відступила, впускаючи гостю.

Кімната була маленька, але несподівано охайна. Одяг був дбайливо складений на єдиній полиці, ліжко акуратно заправлене. На столику біля ліжка стояли лампа, пляшка джину і два келихи. У плетеному кошику в ногах ліжка лежала купа старого одягу, також Кіт побачила голку і різноколірні нитки, якими послуговувалася Келлі. Кіт звела брови.

– Опановую нове ремесло, – сказала Мері Джейн і жестом запросила Кіт на єдиний стілець. Сама вона вмостилася на ліжку і взяла в руки шкарпетку, яку саме церувала.

– Як ся маєш, Мері? – спитала Кіт, обережно сідаючи на стілець і з острахом думаючи, чи витримає він щось важче за згорнуту ковдру. Той невдоволено заскрипів, але витримав, і за кілька секунд Кіт розслабилася.

– Поки що жива, і, зважаючи на обставини, це найкраще, на що я можу сподіватися, – уїдливо відповіла Келлі.

Кіт кивнула.

– Я шукала тебе. Хвилювалася.

– Не варто було. Я можу про себе подбати, я чудово тут влаштувалася. Лише один «клієнт» на день, а ще він приносить мені лагодити одяг. У нас із ним згода.

– Ти не виходиш на вулицю, – зауважила Кіт.

– Ну, надворі холодно. – Келлі зав’язала нитку й відклала шкарпетку вбік, разом із парою. Потім взяла з кошика блузку, знайшла клубок відповідного кольору і почала засилювати нитку в голку. Кіт упіймала себе на тому, що прикушує язика, зосереджено спостерігаючи за її рухами.

– Навіщо ти зникла? Чому мене не попередила?

– Хтось почав мене переслідувати. Я нікого навколо не бачила, просто знала це. Тож я залягла на дно. До речі, не схоже було, що від тебе дочекаєшся хоч якоїсь допомоги.

Кіт не зважила на кпин.

– Тієї останньої ночі, коли я бачила тебе…

– М-м-м? – байдуже простягнула Келлі, не відриваючи очей від своєї справи.

Кіт дістала листа з кишені.

– Коли ти пішла, хтось підсунув це в щілину для паперів. І хтось стежив за моїм будинком, я впевнена. То була ти?

– Ні. Коли я пішла, я пішла. І цей лист теж не від мене.

– Я знаю. Він від нього.

Руки Мері Джейн застигли, випущена блузка повільно осідала в неї на колінах. Кіт розкрила конверт, як робила вже багато разів. Почерк анітрохи не нагадував червоні карлючки, розміщені в газетах. Цей лист не належав перу Джека, який любив писати, спілкуватися, вихвалятися і від душі тішився своєю поганою славою. Автор мав твердий вишуканий почерк і користався чорним чорнилом, а сам лист мав зосереджений діловий тон. Це була пропозиція здійснити обмін. Автор здавався розважливою людиною – чи принаймні такою, що вважає свої дії розумними.

Вона простягнула листа жінці, не насмілившись уточнити, чи вміє вона читати. Келлі неохоче взяла його, і Кіт стежила, як її очі рухалися туди-сюди вздовж рядків, всотуючи їхній зміст. Бачила, як тонкі руки жінки затремтіли. Дивилася, як Келлі підіймає голову, щоб зустрітися з нею поглядом, у якому стрімко наростав жах.

– То ось чому ти прийшла? – спитала вона придушеним голосом.

Кіт рішуче затрясла головою.

– Ні! Не треба про мене так думати.

– А тоді чому? Нащо ти показуєш мені це? Нащо шукати мене, коли я в безпеці?

– Тому що я думаю, ми можемо впіймати його. Здається, я знаю що робити. Не знаю, звідки йому відомо про Люціуса, але, гадаю, ми можемо заманити його і спіймати, Мері Джейн.

– Дозволь, я казатиму прямо: цей чоловік хоче укласти з тобою угоду. Моє життя в обмін на те, що твоєму братові відчутно покращає? І ти не хочеш піти на цю згоду?

– А це спрацює? – з викликом спитала Кіт.

Келлі знизала плечима.

– Може, якщо автор цього письма наділений якоюсь власною силою. Якщо ж ні, то ні.

– Що ж, Мері Джейн, я не вірю, що це допоможе. Я не вірю, що він наділений якоюсь силою, інакше він не намагався б викрасти хоч трохи твоєї. Я не вірю, що він може мені щось запропонувати, а якби й вірила, то не стала б купувати здоров’я Люціуса в такий спосіб – може, я нічого не тямлю в чаклунстві, але я розумію, що це зависока ціна. Якби я володіла всім багатством світу, я витратила б його на те, щоб поставити мого брата на ноги, але я не стану пропонувати одне життя замість іншого. Просто на стану. У мене вже достатньо смертей на совісті, вистачить до скону, – вона потерла долонями обличчя. – А Нед Воткінз помер – ти знала про це?

Судячи з виразу обличчя Келлі, не знала.

– Бідолашний малюк. Що сталося?

– Повісився в сараї, в саду батьківського дому. Він казав, що постійно бачить їх – бачить Темну Енні й Кеті Еддоуз. Казав, що вони не промовляють ані слова, лише стоять біля його ліжка вночі й дивляться на нього.

Келлі зітхнула.

– Іноді вони залишаються поряд. Мертві. Вони слідують за тими, хто їх знайшов – іноді за вбивцею, а іноді просто шукають перше добре серце, яке трапиться їм по смерті. А ти не бачиш Ліззі?

Кіт похитала головою, запитуючи себе, яке ж тоді в неї серце, і нахилилася, аби взяти листа з пальців Келлі.

– Як ти вже наголошувала, я дуже далека від будь-якої магії.

Вона помахала кремовим аркушем.

– Це єдиний відомий мені спосіб допомогти, Мері Джейн, але я потребую твоєї співпраці.

– Хочеш використати мене як наживку, – хихикнула жінка, і Кіт кивнула.

– Так. Вочевидь, ніхто більше на це не підійде.

– А твій інспектор про це знає? Про цього листа?

Кіт похитала головою під пильним поглядом жінки.

Келлі криво всміхнулася.

– Якщо ти розповіси йому про відьом та магію, він вирішить, що ти божевільна. Якщо покажеш йому листа, адресованого міс Кетрін Касвелл, він зрозуміє, що ти не та, за кого себе видаєш. Виникне забагато питань, і ти не зможеш відбрехатися.

– Якщо він дізнається, що я жінка, моє життя стане таким, як було колись. Мені знов доведеться по крихтах збирати гроші, аби прогодувати трьох людей. Я не повернуся до цього безпорадного стану.

– Знайди собі багатого чоловіка, ти досить гарненька.

– Де я можу знайти собі багатого чоловіка? Якщо це так легко, чому ж ти досі цього не зробила?

Атмосфера між жінками зробилася напруженою. Кіт глибоко вдихнула і спробувала промовити без дрижання в голосі:

– Але це я можу зробити. Якщо допоможеш, я зможу виманити його, і тоді він не виживе, обіцяю тобі.

Вони обидві здригнулися від дзвону металу в її голосі і того, що, вони обидві знали, має бути зроблене.

– Він помре за те, що зробив з Поллі, Енні, Елізабет, Кеті. Він помре за те, що збирався зробити з тобою. Якщо його спіймають, він без жодного сумніву піде на шибеницю – але перед тим він розповість кілька таємниць і зруйнує кілька життів. Навіть якщо ніхто не повірить, що ти відьма, Мері Джейн, вони дізнаються, що я жінка, і тоді моєму життю настане кінець.

– Отже, ти теж станеш убивцею, – зауважила Келлі.

Кіт похитала головою, не спростовуючи її правоти, просто не бажаючи про це думати. Вона акуратно згорнула папірець і вклала назад у конверт, наче це було найважливіше, що вона мала зробити в цей момент. Вона встала і кашлянула.

– Я зроблю це, – безпристрасним голосом промовила Келлі. Кіт застигла на місці. Її згода, хоча й вирішувала одну проблему, одразу ж створювала чергу інших.

– Ти впевнена?

– Великий Боже, Кіт Касвелл, ти вистежуєш мене, втягуєш у цю божевільну авантюру, а тепер хочеш знати, чи я впевнена? – Келлі різко засміялася. – Упевнена. Це єдиний шанс, що я знову зможу спокійно ходити вулицями – ну, наскільки взагалі вулиці бувають спокійними для таких, як я.

Кіт мовчки кивнула. А тоді промовила:

– Я дам оголошення в розділі знайомств у газеті, як він і просив. Нам потрібна буде адреса, щоб відправити його…

– Не сюди, заради Бога.

– …в якесь усамітнене місце.

– Я саме знаю одне таке.

Х

До цього дня Кіт лише двічі бувала в цьому магазині. Вперше – у відповідь на повідомлення від містера Віна, за тиждень після батькової смерті. Один із китайських хлопчиків прийшов до будинку пастора, і Луїза, ледь притомна, доки Кіт не покликала її до дверей, закричала на хлопчика, аби той забирався геть. Він утік, впустивши прямокутну білу картку, яку підібрала Кіт і поклала в кишеню. Адреса, виведена на звороті прямим почерком, привела її до Лаймгаузу в магазин, у якому можна було знайти всі можливі трав’яні тонізуючі засоби.

Їй подобався запах, насичена, дурманна суміш усіх сухих інгредієнтів. Тоді, розповідаючи про свій обов’язок перед її родиною, він здався їй неймовірно старим, а під час другого візиту – навіть старішим. У цей другий візит Кіт висловила прохання, у результаті якого тепер мала власне місце у схованці. Тепер же, готуючись прийти сюди втретє, вона особливу увагу приділила зовнішньому вигляду, подбавши про те, щоб її сукня, капор, пелерина й сумочка були скрізь чорні, як нагадування про жалобу – період якої, щоправда, давно сплив – і про борг, який залишився.

Нічого не змінилося, хіба що запах набув нудотно-солодкавого присмаку – вона гадала, чи бува підземне приміщення не використовується як курильня опіуму, а тоді покачала головою. Вона не хотіла цього знати і була зараз не в тій ситуації, щоб когось судити. Світло ледь пробивалося крізь запацьоране лондонським брудом скло, у магазині зовсім не було відвідувачів, і здавалося, ніби жоден предмет не полишав своєї полиці з минулого разу. Але вона знала, що торгівля в китайського аптекаря йде жваво, а репутація в містера Віна була така, що навіть спеціалісти з Гарлі-стрит відправляли своїх пацієнтів сюди по деякі ліки. Якось вона спробувала лікувати Люціуса однією настоянкою старого джентльмена, але запах і смак викликали в нього таку відразу, що брат відмовився ковтати його більше одного разу, і врешті-решт мікстуру довелося вилити.

За прилавком був той, кого вона шукала. Умостившись на високій табуретці, він нагадував манекен або ж ляльку, залишену для охорони. Його кругле обличчя не виявило жодного подиву при її появі, хіба що рот під білими вусами вигнувся в усмішці привітання. Його довгий халат мав цікавий сіро-зелений колір, і вона подумала, як зручно в цьому одязі зливатися з тінями всередині будинку.

– Міс Кетрін, – промовив він. Його голос був текучий, наче олія. Голос молодого чоловіка. – Ще один світський візит, так скоро – мені варто хвилюватися?

Кіт усміхнулася.

– Вітаю, містере Він, – вона не була навіть упевнена, що це його справжнє ім’я, але саме воно прикрашало фасад його крамниці, саме так зверталися до нього жителі Заходу, що відвідували його заклад, і навіть його співгромадяни – принаймні в присутності інших. – Сподіваюся, у вас усе гаразд.

Він кивнув, але нічого не відповів, лише чекав, доки вона озвучить мету свого візиту.

Вона вагалася, але потім заговорила.

– Містере Він, я маю до вас особливе прохання. Мені нелегко про це казати, але я прийшла до вас через те, що нас пов’язує.

Китаєць розсміявся.

– Ви маєте на увазі мій борг, міс Кетрін.

Вона чи то кивнула, чи то знизала плечима у відповідь.

– І що вам від мене потрібно?

– Мені потрібен пістолет, сер.

Кілька довгих секунд він мовчав, розгладжуючи вуса, а тоді зробив нечуване – зійшов зі свого трону і наблизився до неї. Він рухався з нетиповою для старого спритністю, і вона подумала, що коли він буває повільним, то не через вимушеність, а лише тому, що так хоче.

– Це дуже велика послуга, міс Касвелл, – важко сказав китаєць, зупинившись перед нею.

– Ви винні мені велику послугу, містере Він. Так ви казали, – промовила вона так само важко, дивлячись йому в очі.

– Що дає вам підстави вважати, що я буду зацікавлений допомагати вам у настільки незаконній справі?

– Та сама причина, з якої ви надіслали до мене хлопчика повідомити про мертву жінку.

Він розтулив рота, збираючись заперечити, але вона продовжила:

– Дуже мало трапляється таких подій, сер, про які ви б не знали – мені відомо, що ваші гінці збирають інформацію, як інші діти ягоди. І я знаю: це для того, щоб захистити ваших людей – хто попереджений, той озброєний. Тож повірте моїм словам, що це необхідно, аби захистити моїх людей – усіх людей – від небезпеки. Я знаю, ви мене зрозумієте і схочете допомогти.

Він прискіпливо вдивлявся в неї і нарешті сказав:

– Однозарядний чи багатозарядний?

Вона кліпнула.

– Багатозарядний підійшов би найкраще.

– Щоб мати більше одного шансу, хоча мені казали, що завжди слід влучати з першого пострілу. Ви знаєте, як ним користуватися?

Вона кивнула. Батько навчив її стріляти диких птахів. Згодом, приєднавшись до столичної поліції, вона тренувалася в стрільбі з вогнепальної зброї, але, зважаючи на недовгий термін її служби, пістолет їй поки що не довіряли.

– Один з хлопців доставить його до схованки.

– Коли? Мені він потрібен…

– Подібні речі не так просто роздобути, – сказав він, а потім засміявся. – Ввечері дев’ятого.

Вона подякувала йому і розвернулася, щоб піти. Вже на порозі його голос зупинив її.

– Міс Кетрін?

– Так? – вона озирнулася через плече, звівши брови.

– Не забувайте: зважившись на деякі кроки, назад уже не повернеш. Деякі вчинки просто занадто серйозні, щоб можна було відіграти назад – це те, що я завжди кажу молодикам, коли вони мають обрати свій шлях. Гадаю, це стосується і вас також. Ваш наступний крок змінить увесь напрям вашого життя.

Кіт кивнула, але не відповіла. Надворі вона різко вдихнула, втягуючи холодне повітря в легені. Крамниця раптом здалася їй безладно захаращеним замкненим простором. Вона заплющила очі й стала терти їх, доки під віями не почало мерехтіти. Вона сказала собі, що не має вибору. Або вона сидітиме склавши руки, удаючи, що її анітрохи не стосується все, що сталося і могло статися знову, або вона все пояснить Мейкпісу і тим викаже себе з головою і втратить усе, за що так важко боролася, або зробить це, останню з можливих речей: покінчить з усім і збереже в цілісності себе і своє теперішнє життя.

– Де ти була? – спитала Луїза, щойно Кіт з’явилася на порозі. Останні тижні, після світського візиту Мері Келлі, вона виявляла особливу пильність – принаймні коли Кіт була вдома. Так, ніби все, що вона робить, стане очевидним, якщо відбуватиметься під невсипущим поглядом матусі. Кіт підняла сумочку і легко струснула її (всередині ніжно дзенькнули крихітні пляшечки), потім змахнула більшою сумкою, у якій були продукти.

– Ліки для Люціуса і ще опіум, мамо. І їжа, – вона зняла капор і повісила його на гачку в передпокої, намагаючись говорити рівним тоном, хоча підозріливість Луїзи вже неабияк втомила її. – Як Люціус?

– Досі лежить з високою температурою, – поскаржилася Луїза.

Кіт витягла з дорожньої сумки коричневу торбинку і простягнула їй.

– Скип’яти трохи води. Це піретрум, він допоможе.

Луїза кивнула і зникла на кухні. Кіт пройшла у братову кімнату й застала там місіс К., яка читала йому вголос уривок зі старенької Біблії. Кіт не могла збагнути, чи був вираз його обличчя наслідком хворобливої апатії, чи йому просто було нудно. Він видивлявся у віконце завменшки з накладну кишеню на такий самий крихітний двір.

– Відпочиньте трохи, місіс К., я посиджу з ним деякий час.

Немолода жінка глянула на неї й кивнула. Вона не здавалася настільки ж підозріливою, як і Луїза, радше просто не схвалювала поведінки Кіт. Мабуть, вважала, що дівчина пустилася берега. Виходячи за двері, жінка промовила впівголоса:

– Та твоя подруга, з ательє?

Кіт скинула голову, чекаючи на продовження.

– Я десь бачила її, але не можу згадати де.

Кіт знизала плечима.

– Вона живе неподалік від крамниці місіс Гезлтон. Навіть не знаю, де ще ви могли бачити її.

Місіс К. похитала головою і простягнула Кіт Біблію.

Почувши голоси, що лунали з кухні, дівчина сіла поряд з ліжком і поклала руку на чоло Люціуса. Він досі мав легку лихоманку, але все було не настільки серйозно, як вона очікувала.

– Як почуваєшся?

– Добре, – мляво промовив він, не дивлячись на неї. – Ти знайшла її?

Кіт припинила ділитися своїми пригодами з Люціусом – чи, радше, почала багато що випускати під час розповідей, і він це знав. Він дуже непокоївся перед ніччю подвійного вбивства і після того, як Кіт повернулася додому із саднами на обличчі та ушкодженим плечем. Відтоді він постійно нездужав. Коли він питав її про новини, у його голосі лунали тривожні нотки, яких Кіт ніколи раніше не чула, і це додавало їй почуття провини. Вона не стала розповідати йому про Воткінза і обмежилась мінімальними відомостями про пошуки Мері Келлі.

– Я знайшла її, кілька днів тому. Вона жива й здорова, Люціусе, не бійся. Їй ніщо не загрожує, і, гадаю, він зник, – легко збрехала вона.

– Ти казала інакше. Казала, що він не піде. Що він не збирається зупинятися, доки не отримає все, що хоче.

Вона проклинала себе за те, що вже стільки йому розповіла. І кляла його, бо тицьнув її обличчям в її страхи – і її знання, – що вбивця лише чекає, доки Мері Джейн вийде зі свого сховку, що її план надто ризикований, погано продуманий і відчайдушний. Вона нахилилася вперед, взяла його за руку і тихо заговорила. З кухні лунали звуки: жінки готували чай, мати передивлялася принесені продукти.

– Люціусе, обіцяю тобі: скоро все закінчиться. І обіцяю: я буду обережною.

– Минулого разу ти теж це казала, – зауважив він, нарешті зустрічаючись із нею поглядом.

– Так, казала. І я недооцінила його. Але цього разу такого вже не буде. Я лише хочу, аби ти мені вірив. Віриш мені?

Перш ніж він устиг дати ту чи іншу відповідь, у дверях знову з’явилася Луїза. Вона тримала ніжну порцелянову чашку, від якої йшов запах, що нагадував камфору з відтінком плісняви. Люціус наморщив носа і скривив невдоволене обличчя.

– Оце вже ні, юначе, – сказала Кіт. – Це для твоєї ж користі. Ліки й не мають смакувати, як цукерки. Часом усі ми маємо робити те, що не хочеться.

Він зміряв її поглядом і відповів:

– Знаю.

ХІ

У здичавілому саду біля схованки на неї чекав той самий хлопець, що приходив попередити про раптову загибель Ліз Страйд. Відтоді вона його більше не бачила, хоча й шукала. Без жодних слів він простягнув їй обгорнутий ситцем пакунок. І вже збирався тікати, коли вона схопила його за руку.

– Звідки ти знав? Про жінку в Даффілдз-Ярд?

Вона не думала, що хлопець відповість, але була сповнена рішучості не відпускати його. Він пручався, але від неї було не вирватись. Нарешті він обм’як і промовив:

– Я бачив її. Бачив її тіло.

Вона відпустила його, знаючи, що більше нічого не доб’ється. Хлопець розчинився в тумані.

Всередині сараю було холодно, в атмосфері відчувалася ворожість – наче це місце відтепер вважало її чужинкою. Чи, мабуть, подумала Кіт, це була лише її уява. Це намір її перебування тут змінився, а не саме місце, яке місяцями було найближчим повіреним усіх її таємниць, місце, що допомогло їй змінити життя і змінитися самій. Чотири стіни, що зберігали її секрети надійно й міцно.

Присівши на свій куфр, вона розсіяно дивилася на пакунок у себе на колінах. На тріщини в стінах, на сліди брудних чобіт на підлозі – з помітною дірою в місці відірваного від підошви шматка, на гостроверхий дах із занадто тонкими бантинами. Вона торкнулась пальцем краю ситцю, який обгортав пакунок, і її руки затремтіли – вона глибоко вдихнула і відгорнула тканину. Револьвер виявився марки «Британський бульдог» – модель, з якою вона тренувалася, але яку ще жодного разу не використовувала – з барабаном на шість патронів і дерев’яною рукояткою. Його відблиск здався їй моторошним.

Кіт клацнула барабаном, і перед її очима постали кулі, що мирно чекали всередині. Вона провела пальцями вздовж гравіювання «Філіп Веблі й син, Бірмінгем», яке сповіщало, хто виготовив зброю і де, торкнулася курка. Модель була стара, але Кіт не дбала про її вік – аби лиш діяла як треба.

Вона й досі не могла до кінця повірити, що збирається навести його на іншу людину – хай навіть винну в усіх тих злодіяннях – і вистрілить з метою забрати життя.

Кіт заплющила очі й відкинулася до стіни. У розділі «Знайомства» з’явилось оголошення із зазначенням часу й місця – витримане в тоні, що натякав на романтичні стосунки. Вона спитала себе, чи вже занадто пізно – чи не набридло йому чекати, чи не покинув він продивлятись газети в пошуках знака від неї, знака її згоди, і чи не намарно це все.

Вона щовечора не втрачала пильності, відколи вперше прочитала листа. Навіть удень лишалася підозріливою, постійно озираючись через плече, намагаючись упевнитись, що знає кількість і розташування виходів, куди б не йшла, пересвідчуючись, що може легко й швидко вихопити кийок. А ще вона розвинула в себе звичку надягати кастет, щойно відійде на кілька кроків від Леман-стрит.

Кіт настільки зосередилася на можливій загрозі, що вже не чула Ейрдейла, коли той глузував з неї, взагалі не зважала на нього. Не помітила навіть, як він притих за останні кілька тижнів, наче збагнув, що немає жодної розваги знущатися з того, хто не звертає ніякої уваги. Райт жартома питав, до яких чарів вона вдалася.

Кіт не знала, як довго просиділа із заплющеними очима, та зрозуміла, що довго, коли холод пробрав її до кісток. Вона встала і швидко почала перевдягатись у форму. Її трусило. Вона сховала волосся під шолом, застебнула зимову шинель і обачно вклала пістолет у кишеню, гаряче молячись про те, щоб не вистрілити собі в ногу.

Проминаючи огорожу Церкви Христової, вона уповільнила ходу, вдаючи, що поправляє на собі чоботи. Вона напружувала слух, але нічого не чула, доки із затінку церковного двору не пролунав голос Келлі, низький і чистий.

– Холоднувата нічка для прогулянок, констеблю Касвелл.

– Ти готова? – спитала Кіт, не звертаючи уваги на чорний гумор. – У тебе все гаразд?

– Я подбаю про виконання своєї частини угоди, якщо ти дотримаєшся своєї. Просто, в біса, не запізнюйся.

– Клянуся, я встигну вчасно, – сказала Кіт, і кроки Келлі стихли позаду в мерзлій траві.

Кіт раділа теплу всередині відділку на Леман-стрит, але не стала знімати шинель і з нетерпінням чекала кінця наради, яку проводив нещодавно підвищений сержант Томас Райт. Інспектора видно не було. Райт здавався змученим, і коли кімната опустіла, Кіт затрималася.

– Все гаразд, сержанте? – спитала Кіт.

– Вулиці сьогодні кишать ненормальними, а ще навіть не повний місяць, трясця йому, – він узяв зі столу позаду себе товстенний журнал, і вони рушили до дверей, зупинившись біля столу реєстрації злочинців на вході.

– Спіймали когось конкретного? – спитала вона, майже з болем відчуваючи вагу револьвера в кишені. Їй здавалося, що його видно за милю. Сержант похитав головою, і вони рушили далі у фойє.

– Пара старих пліткарок заходили і з криками «чоловіче, хто тут у вас за старшого?» вимагали поговорити. І не пішли, доки Ебберлайн не почув гамір і не провів їх до свого кабінету.

Кіт здивовано звела брови.

– Уявляю, який ґвалт вони тут зчинили. Дивно, що він не замкнув їх у камері на ніч.

– Гадаю, він би з радістю це зробив, але вони не здавалися п’яними і стверджували, що мають для нього важливу інформацію. І що він пошкодує про цей день, якщо не вислухає їх.

Кіт з підкресленою грубістю зареготала. Райт почав був говорити, але його перервав Ейрдейл, що з’явився нагорі на сходах з криком:

– Касвелле!

Кіт подивилася в його обличчя, зморшкувате й червоне, мов яловичий рулет, і їй не сподобалася посмішка на його товстих губах.

– Інспектор хоче перемовитися з тобою, негайно.

Кіт перезирнулася з Райтом, який знизав плечима, показуючи, що для нього це новина.

– Ворушися! – проревів Ейрдейл. Вона кинулася нагору, протиснувшись повз усміхненого полісмена, який не пішов за нею, лише дивився вслід. Це занепокоїло її, але вона спробувала відігнати від себе це почуття – вона розуміла, що занадто нервується. Вона повернулася думками до Мейкпіса, гадаючи, чого він може від неї хотіти.

Відколи вони викреслили з розслідування перші чотири жертви – не Різника – двоє їхніх убивць були знайдені, а за третім – гренадером, якого востаннє бачили з Тебрам і Сміт – пильно стежило око поліції. Мейкпіс був дуже задоволений такими успіхами, та все ж не надто радів, адже справа Різника анітрохи не просунулася. Сотні опитуваних проходили крізь двері їхніх кабінетів, чимало людей давали натяки і зачіпки, але все це лише приводило в глухий кут. Хотіла б вона розповісти йому, що після сьогоднішньої ночі Різник уже не становитиме для поліції жодної проблеми.

Вона постукала у двері кабінету інспектора й увійшла.

У тісному захаращеному приміщенні не було ні сліду Мейкпіса. На його місці сидів Ебберлайн, а на звичайному місці Ебберлайна – дві жінки, поважно вдягнуті. І в ту мить, коли вони глянули на неї, Кіт із жахом впізнала їх обох. Обличчя зблідло. Ебберлайн холодно дивився на неї.

– О, констеблю Касвелле. Ці дами розповіли мені цікаву історію. Може, ви допомогли б нам уточнити деякі деталі?

Луїза не зводила з доньки безутішного погляду.

– Ох, Кертін. Як ти могла?

Першою думкою Кіт було, що її матір здавалася ще більш засмучена усім цим, ніж якби дізналася, що її донька ступила на слизьку доріжку. Але вона нічого не відповіла. Єдиним, що вона промовила, було:

– Де Мейкпіс?

– Інспектор Мейкпіс зараз зайнятий. Ви для нього не є справою першочергової ваги.

Вона почувалася так, ніби щойно дістала прочуханки від розлюченого дідуся. Єдиною, хто здавався радше враженою, ніж обуреною її маскарадом, була місіс К. Жінка дивилася на неї зі співчуттям людини, яка тільки-но зрозуміла, що вони припустилися жахливої помилки.

– Гадаю, – промовив Ебберлайн зваженим тоном, як розумна людина, що збирається вжити розумних кроків, – трохи часу в камері зможуть розговорити вас.

Величезна рука стиснула плече Кіт, і, ще не обернувшись, вона вже знала, що це Ейрдейл. Він широко посміхався, наче виграв величезну суму на кінських перегонах. На обличчі матері проступила невпевненість.

– Їй-богу, інспекторе Ебберлайн, – почала вона, – це зовсім не є необхідним. Певно, я можу просто забрати доньку додому і…

– Ваша донька вчинила шахрайство, місіс Касвелл. Вона нікуди не піде, доки я ґрунтовно в цьому не розберуся і не встановлю, наскільки великий збиток вона завдала слідству своїми діями.

Кіт хотіла захищатися. Хотіла кричати на весь голос. Але самої думки про те, щоб дати Ейрдейлу привід ударити себе або перекинути через плече і так потягнути до камери, наче мішок з вугіллям, було достатньо, аби переконати її триматися з холодною гідністю.

Він виштовхав її на сходи під голос матері, що не лише не стихав за спиною, а й ставав дедалі гучнішим і пронизливішим. Кіт мало не посміхнулася: Ебберлайн відкусив більше, ніж здатен був проковтнути. Райт, що стояв перед столом реєстрації, ошелешено дивився, як вона проходить повз, і як Ейрдейл зриває шолом з її голови.

– Знайдіть Мейкпіса, – тільки й промовила вона і одразу ж отримала грубого стусана між лопаток.

– Не турбуйся, – захихикав Ейрдейл і штовхнув її до кам’яних сходів, що вели в підземелля.

Вона раптом подумала про Мері Келлі – сама-самісінька на Міллерз-Курт, доки Кіт прохолоджується в камері. Продумала про страшного негідника, який кидається на жінку, що довірила Кіт власне життя. Кіт розвернулася і вже розтулила рота, аби крикнути Райту, що той зобов’язаний знайти Мейкпіса, що він має піти на Міллерз-Курт, сказати, що там може бути вбивця і вони можуть його схопити. Зараз уже не мало значення, що вони про неї думають, важливо лише, аби Мері Джейн була жива.

Але перш ніж вона встигла промовити хоч слово, широко розкрита долоня Ейрдейла дала їй такого ляпаса, що вона відлетіла до стіни і знепритомніла.

ХІІ

Повернувшись до тями, вона побачила, що лежить, зіщулившись, на кам’яній підлозі. Він навіть не потурбувався покласти її на кілька оберемків сіна, що слугували за постіль у крихітній камері. Вона не знала, як довго лежала непритомна, і гадки не мала, скільки її колишніх колег забрідали сюди й здивовано витріщалися на неї.

Вона відчула револьвер, що втиснувся в стегно – він не подумав обшукати її, відібрати все, що вона могла би використати. Палиця досі була пристебнута до її паска, хоча шолом, як вона припускала, самотньо покоївся на столі Райта.

Що подумає він, її наставник? Що він скаже? І Мейкпіс. Що скаже інспектор? І що робитиме? Вона раптом усвідомила, що нічия інша думка, окрім цих двох, її не турбує.

– Ми прокинулись? – перед ґратами маячив Ейрдейл. – Готові до виправних заходів?

– Де Мейкпіс? Ейрдейле, я маю поговорити з Самим, мені треба вийти звідси. Ти не розумієш…

– Я розумію, що ти влізла, куди не треба, і пхала носа в справи, у які не мала втручатись. Хіба не знаєш, що трапляється з маленькими дівчатками, які опиняються в поганих місцях? З маленькими дівчатками, які не коряться правилам? Маленькі дівчатка, що сходять з правильного шляху, отримують по заслузі – ось так.

Він відімкнув двері, а за мить щільно зачинив їх за собою. Замикати не став, адже в цьому не було потреби – її спритність не врятує, якщо вона не зможе його оминути. Він почав знімати мундир, і Кіт відповзла до найдальшої стіни.

– Маленькі дівчатка, що порушують закон, отримують суворі уроки, Кетрін.

Він був настільки самовпевнений, настільки захопився, розстібаючи штани, що лише розсміявся, дивлячись, як вона відсахнулася від нього. І коли раптом вона підібралася й накинулася на нього, він був цілковито до цього неготовий. Кіт ударила його палицею збоку по лівому коліну і почула тріск. Ейрдейл з криком рухнув на підлогу, і вона перестрибнула через його тіло. Але той примудрився схопити її за литку, і вона теж розтяглася на підлозі, забивши лікоть до оніміння. Вона хвицнула ногою і втрапила підбором в його червоне обличчя, із задоволенням почувши, як вилітають зуби.

Кіт підхопилася на ноги і, злетівши нагору по сходах, увірвалася в фойє. Райт так само був за столом, досі не відійшовши від подиву. Пробігаючи повз нього (ніхто не намагався її зупинити), вона крикнула:

– Міллерз-Курт, тринадцять! Різник! – потім проштовхалася до дверей і на нічну вулицю, з кожним змахом рук, з кожним кроком по брукованій дорозі твердячи про себе молитву.

Кіт не чекала, доки за спиною почується тупіт полісменів, посланих услід за нею – схопити її чи допомогти. Вона летіла ледь освітленими стежками, відчайдушно намагаючись пригадати всі короткі шляхи, які вивчила за час патрулювання Вайтчепела. Двічі їй довелося повертатися по своїх слідах, зі схлипами й прокльонами, і з її губ зривалися слова, яких вона в житті не казала, але так часто чула з вуст місцевих мешканців.

Провулок Міллерз-Курт був частиною нетрів Спайтелфілдз, настільки небезпечною, що на її патрулювання було кинуто вдвічі більше людей. Ці нетрі розкинулися на цілу «чортову квадратну милю» від Дорсет-стрит. Цей район був густонаселений – люди почули би напад, думала вона. Внутрішній голос нагадав їй, що це не завадило скоїти всі попередні вбивства жінок. Це був не той район, де люди кидаються на крики чи пропонують допомогу – зазвичай вони поспішають змінити напрямок, щоб не втрапити в халепу.

Перед нею виринув обрис Церкви Христової, і це трохи обнадіяло її – вона була вже близько. Вона й досі не знала, котра година. Не знала, як багато часу втратила. Треба було спочатку зупинитися й спитати, подумала вона, а тоді обізвала себе ідіоткою – наче вона могла дозволити собі згаяти хоч секунду. А якщо вже занадто пізно… Що ж, тоді час уже не має значення, адже так?

Майже не сповільнюючи кроку, вона кинулася ліворуч на Дорсет-стрит і заледве не послизнулася на мокрій бруківці. Вона втрималася на ногах і бігла далі, доки не знайшла невеличкий прохід, менше метра завширшки, що виводив у глухий провулок Міллерз-Курт.

Чим далі, тим ширшим ставав провулок, і нарешті вона побачила праворуч номер 13. Цей будинок, за словами Келлі, мав свій власний вхід, і законний чоловік Мері Джейн – колишній чоловік – охоче погодиться звільнити його на вечір, якщо вона подбає про ренту. Це виснажило й без того мізерні заощадження Кіт, але вона мовчки віддала їй кругленьку суму у двадцять дев’ять шилінгів.

Наблизившись до рогу, Кіт уповільнила кроки. Два вікна виходили надвір, обидва завішені мішковиною зсередини. Помаранчеве сяйво, що пробивалося з кімнати, на мить заспокоїло її – вогонь означав тепло й затишок і нагадував про дім і домашнє вогнище. На якусь частку секунди в Кіт промайнула думка, що все буде гаразд. А тоді вона помітила, що край вікна був вибитий, а діру заткнуто ганчіркою – шматком вибіленої тканини з темними плямами.

Вона потягнулася до дверної ручки і повернула її, м’яко штовхнувши двері всередину.

Ніколи в житті Кіт не відчувала подібного запаху. Інші жінки помирали надворі, і за таких умов запах їхніх мертвих тіл встигав хоч трохи розсіятися. У кімнаті ж Мері Джейн стояв важкий сморід заліза, сечі і лайна. У відблисках вогню, що метався в каміні, здавалося, ніби останки грудей вбитої досі ворушаться, але Кіт знала, що це неможливо – Мері Джейн була розшматована від горла до черева. Крові було стільки, що Кіт не могла розрізнити, що лишилося від тіла, а що зникло. Вона бачила, що груди жінки були відрізані, ноги розсунуті, і здавалося, ніби майже весь вміст її черева було видалено. Голова була повернута до дверей, і криваве місиво на місці обличчя наче з осудом дивилося на Кіт. Незбагненним чином одяг Келлі був акуратно складений на стільці поряд з ліжком. Два клишоногі столики були майже порожні.

Вона намагалася не надто глибоко вдихати, не ковтати повітря. Не могла змусити себе наблизитися до столу, лише обводила кімнату поглядом, намагаючись запам’ятати кожну деталь, яку тільки могла – усе, що можна буде обміркувати потім, адже вона знала, що її служба в рядах столичної поліції завершилася.

У каміні горів якийсь одяг, і Кіт подумала, що він, мабуть, був з порожнього кошика на столі – отже, Келлі взяла роботу сюди, аби чимось себе зайняти. Відбитки чобіт у крові й бруді. Відсутність явних ознак бійки, судячи із чого дівчина втратила свідомість дуже швидко.

Коли нарешті Мейкпіс, Райт і шестеро інших задиханих офіцерів протиснулися крізь діру в провулок Міллерз-Курт, вона вже побачила все, що хотіла, і тепер сиділа на одній зі старих діжок, якими був заставлений двір.

Коли інспектор покосився на неї й запитав: «Звідки ти знала?» – усе, що вона могла, це знизати плечима і жестом показати на відчинені двері. Що вона зрештою могла сказати? Що вона сама все це влаштувала? Що ризикнула життям жінки і занапастила його після того, як пообіцяла вберегти? Він указав на неї пальцем і промовив:

– Ми ще не закінчили.

– Звичайно, ви маєте рацію, – буркнула вона йому навздогін.

Вони з Райтом зникли в маленькій кімнатці, а їхній супровід скупчився біля входу, витріщаючись і лаючись. Кількох з них знудило. Коли зовсім блідий Мейкпіс з’явився на порозі, він тільки й вимовив:

– Чому так? Чому саме так? Це ж не він, правда ж? Хтось – щось – інше?

Кіт похитала головою.

– Це він.

– Але…

– Він вчинив так, тому що вона уникала його так довго. Це його розсердило, навіть розлютило. Він міг убити когось іншого, але вона перетворилася на нав’язливу ідею лише тому, що він не міг її знайти. – Кіт встала і потерла свої плечі, закляклі від холоду. – Це стало особистим, а він не терпить, коли йому кидають виклик.

Вона сховала обличчя в долоні, вдихаючи запах шкіряних рукавичок.

Мейкпіс переводив погляд зі своїх офіцерів, що безладно зазирали до скривавленої кімнати й одразу ж квапилися геть, на доктора Баґстера – той саме продирався крізь прохід з Дорсет-стрит, майже затуляючи собою весь простір. Оцінюючий погляд лікаря дав зрозуміти Кіт, що він теж чув новину. Настрою для подальших розпитів та допитливих поглядів вона не мала, тож підвелася на ноги.

– Куди це ти йдеш, хотів би я знати? – окликнув її Мейкпіс.

Кіт подивилася на нього.

– Здається, у вас тут сила-силенна роботи. Вистачить на всю ніч. Я вам більше не підлягаю, тож іду додому.

– В мене є запитання, на які ти маєш відповісти, Касвелл.

– Ви знаєте, де мене знайти. – По цих словах Кіт розвернулася й пішла геть. Чоловіки навколо одразу покинули свої справи і проводжали її очима, але жоден не спробував зупинити її, навіть Ебберлайн, що з виглядом приреченого наближався до місця злочину.

Вона розуміла, що тепер усі вони дивляться на неї інакше. Якимось чином вона перетворилася на злочинницю. Вона питала себе, чи, діставшись додому, побачить біля свого ліжка криваву тінь Мері Келлі.

ХІІІ

Ще ніколи на її пам’яті час не тягнувся так довго.

Кожна секунда перетворювалася на годину, кожна година – на вічність, і день просто тривав і тривав без кінця, сягаючи незбагненної довжини. Здавалося, вона цілу вічність пролежала на ліжку, озираючи розсіяним поглядом візерунки на килимі, картину на стіні, дерев’яні стінки одежної шафи, вазу з квітами і миску на раковині, вишиту подушку на кріслі в кутку.

Вона не спала. Сну не було вже давно, і тепер він так само не приходив. Час від часу тишу навколо неї порушувала своїми криками Луїза, розлючено хряскаючи дверима без замка і наповнюючи коридор, а іноді й інші кутки квартири своїм вереском. Це тривало, доки Кіт не почула лагідний голос місіс К., що намагався задобрити матір обіцянками чаю і чогось для заспокоєння нервів. Кіт сподівалася, що це буде опіум, міцна доза опіуму, і що Луїза проспить якнайдовше і зрештою забуде, що накоїла її донька.

Проблема, однак, полягала в тому, що Луїза, як виявилось, не пам’ятала, що саме скоїла Кіт. Вона була розгнівана, вона почувалась осоромленою, вона була цілком упевнена, що її дитя накликало безчестя на всю родину, та при цьому не могла пригадати, в чому полягала провина її доньки. Очевидно було, що у свідомості матері один гріх підмінився іншим. Наскільки могла зрозуміти Кіт з гнівних реплік Луїзи, та була переконана, що її донька стала продажною жінкою.

Лунали ще якісь звинувачення, одне безглуздіше за інше, але основна думка була незмінна: Луїза гадала, що Кіт повія, і ніхто не міг переконати її в іншому. Хіба не тому вони з місіс К. ходили до поліційного відділку? Щоб вимагати розслідування, аби поліція заборонила їхній доньці займатися настільки жахливими речами? Хіба Люціус – милий, добрий Люціус, який дбає лише про порятунок сестриної душі – не присягався, що саме цим Кіт заробляла собі на життя?

Повернувшись додому рано-вранці, Кіт не пішла відвідати свого брата. Крізь стіну між їхніми кімнатами вона чула, як він деякий час кликав її, але в неї не стало духу відповісти. Нестерпно було б дивитися на нього, знаючи, що його вчинок, хай навіть скоєний задля її порятунку, прирік на смерть Мері Келлі. Вона знала, що не зможе говорити з ним, не розридавшись. Якщо вона тільки розтулить рота, то неодмінно скаже щось гидке, не втримається від того, щоб хоч трохи – о, зовсім трохи! – зірвати на ньому свій розпач і тим полегшити тягар на серці. Вона не може – не сміє – розмовляти з ним, доки не здатна тримати свій гнів, своє почуття провини під контролем. Доки не зможе збрехати йому, заприсягтися, що він не має ні найменшого стосунку до трагедії, яка розігралася цієї ночі.

Нарешті вона почула, як захропіла Луїза, хрипло й гучно – несхибна ознака того, що вона вжила свої «ліки». Невдовзі в її двері хтось обережно постукав, і все, що могла зробити Кіт, це відірватися від споглядання акварелі з квітами – подарунка преподобного Касвелла. У дверях з’явилася місіс Кіттредж і нерішуче завмерла на порозі, не впевнена, що їй тут раді. Кіт кашлянула і нарешті віднайшла в собі сили говорити.

– Чого вам, місіс К.? – вона не говорила, відколи минулої ночі попрощалася з Мейкпісом. Ночі? Ранку? Втім, яка різниця?

– Кетрін… – почала жінка, а тоді замовкла, ввійшла в кімнату й підсунула стільця до ліжка Кіт, аби дивитися прямо в обличчя дівчині, наче це було важливо. – Кіт, я…

Кіт здивовано звела брови. Вона не була впевнена, що готова до будь-якого спілкування. Але місіс К. не гримала на неї, поводилась раціонально і не перебувала в полоні власної уяви. Місіс К. хотіла поговорити, тож Кіт вважала, що може принаймні вислухати її.

Вона сіла, відкинувшись на подушки, усвідомлюючи, що так і не зняла свою уніформу – і що треба якось повернути її у відділок, так само, як і кийок, шинель і свисток, а ще ліхтарик. Подумавши про це, вона зітхнула. Принаймні чоботи, що лежали в кутку, були її. Точніше, її батька – преподобний Касвелл мав досить скромний розмір ноги, а вона достатньо великий.

– Так, місіс К.?

– Кіт, мені шкода.

Кіт кліпнула очима. Чого вже вона точно не очікувала, то це вибачення.

– Мені дуже прикро за те, що ми накоїли. Я гадала, що ми чинимо правильно. Ми… твоя матір мала певні підозри, а потім твій брат розповів нам, чим ти насправді займалася. О, знаю, наразі вона не дуже розуміє, що до чого, але вона прийде до тями… Тож ми вирішили потурбуватися про тебе. Ось тільки… – Вона змовкла й засопіла. – Коли я побачила тебе в тій кімнаті, у тій формі, таку високу і статечну, я зрозуміла, що ти не потребуєш порятунку. Я знаю, це ти займалася порятунком інших, а ми це зруйнували. Знищили все.

Вона замовкла і почала схлипувати. Кіт хотілося приєднатись до неї, але вона розуміла, що сльози нічого не вирішать. Тож лише погладила плече місіс К., щось заспокійливо шепочучи, і нарешті витиснула із себе:

– Все гаразд.

Жінка стрепенулся.

– Ні, не гаразд, – з притиском відповіла вона. – Нічого не гаразд! Після того як я ходила на всі ці жіночі зібрання, слухала заклики про право голосу і рівність, піти й зруйнувати твоє майбутнє, твій шлях, на який жодній з нас не дозволено ступити!

– Я гадала, ви ходите до церкви й на спіритичні сеанси, місіс К., – сказала Кіт, дещо спантеличена. Отже, їхня домовласниця – борець за жіночі права? Кіт подумала, що зовсім не знала її. Місіс К. здавалася ображеною, потім знітилася.

– Що ж, я справді ходжу на ці сеанси – але де, ти гадаєш, ми проводимо наші суфражистські зустрічі? Яке місце найбезпечніше у світі? Церква. Втім, я маю тобі дещо сказати, і це стосується не походів до церкви чи жіночих організацій, це стосується сеансів. Ти знаєш, що я ходжу побалакати з моєю милою старенькою матусею?

Кіт не знала, та все одно кивнула. Їй було соромно, що вона так мало знала про жінку, яка провела стільки часу, доглядаючи її матір і брата. Це здавалося майже зрадою.

– Що ж, твоя бідолашна подруга, Мері Джейн – я ж пам’ятала, що знаю її, але не могла згадати, звідки. Ось звідки: зі спіритичних сеансів, Кіт. Туди запрошують людей, наділених особливою чутливістю – медіумів. Вони здатні контактувати з духами померлих, а ті промовляють крізь них. Твоя Мері Джейн була однією з таких людей.

Кіт відчула, як заворушилось волосся на потилиці. Сеанси. Ясновидці не працюють задарма. Це була оплачувана робота, заради якої не треба було притискатися до чоловіка, якого ледве знаєш. І Мері Келлі, якій достатньо було торкнутися рук Кіт, щоб дізнатись її найгірші таємниці, здатна була виконувати таку роботу, стоячи на одній нозі. Будь-яка вайтчепельська відьма охоче спробувала б себе на такій роботі, дай їй лише шанс. Може, там він їх і знаходив, цей Джек?

– Місіс К., ви впізнали кого-небудь серед убитих жінок? Коли газети надрукували їхні фотографії, ви впізнали обличчя когось із них? Може, вони теж були на ваших сеансах як медіуми?

Місіс К. глибоко замислилася і нарешті кивнула, наче ухваливши важке рішення.

– Цілком може бути, Кіт. Цілком може бути. Щонайменше одна з них. Іноді, прибуваючи на сеанс, вони смерділи джином і взагалі не справляли враження добрих жінок, але точно були чудовими медіумами. Твоя Мері Джейн допомогла мені налагодити зв’язок з матір’ю – найкращий з усіх, що я мала роками.

– А пам’ятаєте там іще декого? Зокрема чоловіка, який виявляв особливий інтерес до жінок?

Місіс К. похитала головою.

– Там було багато людей, багато груп людей, Кіт. Я не можу пригадати нікого – зрештою, я не із живими спілкуватись приходила.

Отже, він міг і не бути присутнім на одному сеансі з місіс К., але в Лондоні вже точно не бракувало людей, які відчайдушно шукають зв’язку з тим світом. Кейт мала гадку, що неможливо хоча б раз не натрапити на справжнього екстрасенса серед безлічі шарлатанів і аферистів. А Джек, хай хто він є, явно бував у місцях, де міг спостерігати силу тих жінок з Вайтчепела, і він обрав їх для здійснення свого задуму.

– Місіс К., – сказала вона, спускаючи ноги з ліжка. – Я маю ненадовго піти. Чи не могли б ви доглянути за цією божевільнею?

Домовласниця випросталася й розправила плечі, вочевидь, сприйнявши це завдання як шанс виправдати себе.

Було вже надвечір’я, коли після довгих блукань містом вона нарешті знайшла Баґстера Філліпса. Лише побувавши на Олд-Монтеґю-стрит, вона дізналася, що тіло Келлі забрали до іншого моргу – в Шордічі. Коли ж вона дісталася туди, розтин було давно зроблено, і в морзі був лише один службовець, який (за неймовірно щедрого хабаря) повідомив їй, що разом з Баґстером Філліпсом розтин проводив «цей нестерпний сноб» доктор Бонд. І хоча на початку співпраці вони постійно обмінювалися уїдливими репліками, до кінця між ними утворилася єдність, зведена на крові й рештках Мері Келлі. Коли вони закінчили копирсатись у страхітливих рештках покійної, обоє були бліді й мовчазні. Так принаймні розповів з нездоровим задоволенням службовець.

Кіт знала, що Бонд не стане навіть розмовляти з нею, але лишалися надія, що Баґстер Філліпс – стане. Коли вона врешті-решт відшукала його в «Янголі й короні», він мав такий вигляд, наче намагався витерти з пам’яті будь-який спогад про ранкову працю – і доклав до цього неабияких зусиль. Він глянув на неї розсіяним поглядом, п’яним жестом показав на стілець поряд із собою. Потім облизав губи, але без хтивості, і кілька секунд жував – так, наче в нього був повний рот вовни. А тоді широко розплющив очі й спробував зосередитися. Погрозив їй товстим пальцем:

– Я завжди знав, що є в тобі щось інакше, Касвелл.

– Кожен буває мудрим по шкоді, докторе Баґстер Філліпс, – манірно промовила вона, по-дівочому тримаючи сумочку на колінах. І він посміхнувся.

– Я не раз думав, який ти гарненький хлопчик. І ось тобі, сидиш переді мною – трохи менш гарненька дівчинка, – він фиркнув від сміху. – Готовий закластися, що кілька полісменів зітхнули з полегшенням, дізнавшись, що юнак, на якого вони аж надто задивлялися, насправді панянка.

– Закладаюся, що констебля Ейрдейла це не стосується, – відповіла вона, і хірург гучно розсміявся, заглушаючи реготом непристойний звук, що почувся за мить.

– О, люба, пробач, – сказав він і махнув рукою. Кіт не була впевнена, що цей запах гірший, ніж той, що відчувався в нього з рота, коли він відригував. – Так, ти непогано впоралася із цією горилою. І, певно, мала на те вагому причину.

– Докторе Баґстер Філліпс… – промовила вона. – Докторе Баґстер Філліпс, ви знайшли що-небудь під час розтину Мері Келлі?

Він страшенно посмутнів.

– Бідолашна дівчинка. Бідолашна маленька дівчинка, вона на це не заслуговувала.

– Що він взяв у неї?

– Взяв? – хірург збентежився.

– Свій «сувенір», докторе. Він брав щось від кожної з них, як ви чудово знаєте.

Він похитав головою, але потім відповів:

– Серце. Зникло її нещасне серце. І дитина.

Кіт відчула, як її шлунок наливається свинцем. Навіть дивлячись на останки Келлі, дівчина не мала такого відчуття.

– Вона була вагітна?

Він кивнув, і його вогкі очі заволокло слізьми.

– Доктор, знаряддя вбивства… це ж був не бойовий ніж, так? Тобто, забагато було… порізів… я бачила…

Він повільно кивнув.

Кіт вела далі:

– А якщо так, то хіба це не міг бути ніж Лістона? Я бачила, як ви беретеся за нього, коли пилки виявляється недостатньо…

Баґстер Філліпс скинувся – вочевидь, сама думка про те, що вбивцею міг бути медик, глибоко засмучувала його. Але потім неохоче погодився.

– Міг бути. Але він не лікар, Касвелл, він м’ясник. У цьому навіть не сумнівайся.

– О, я знаю, докторе Баґстер Філліпс, я знаю. – Вона підвелась, але він зупинив її, поклавши м’ясисту руку їй на плече. Вона здивовано звела брови.

– Будь обережна, Касвелл. Містом блукає тип, який по-справжньому не любить жінок.

Вона кивнула і погладила його плече, а тоді пішла, залишивши його і далі сьорбати джин.

Опинившись на вечірньому холоді, вона кинула погляд на кишеньковий годинник батька, який почала носити після загибелі Мері Келлі, не зважаючи на протести Луїзи. Вона ще мала час, якщо поквапиться, зайти до крамниці в Лаймгаузі, щоб зробити останнє замовлення містеру Віну. Якщо знадобиться, вона скаже, що його борг буде остаточно сплачено після цієї невеличкої допомоги. Вона питала себе, чи цього буде достатньо.

XIV

Було щось, що вона пропустила. Кейт відчувала це. Певно, щось, приховане в її свідомості, щось, що вона знала, але не надавала потрібного значення – і це щось уперто уникало її. Вона перебрала кожну крихту зібраної інформації, байдуже, наскільки незначною вона здавалася, всупереч попереднім ввічливим, але жорстким відмовам її свідомості знайти вирішення проблеми. Але пам’ять усе одно не підкорялася.

Покинувши доктора Баґстера Філліпса над його чарками, вона попрямувала до крамниці аптекаря і знайшла двері замкненими, без жодної ознаки присутності містера Віна всередині. Знадобилося кілька разів наполегливо постукати, перш ніж він з’явився за вікном і похитав головою. Нарешті, коли він зрозумів, що вона шукає якийсь предмет, аби пожбурити у скло, він здався і прочинив двері, але зовсім трохи, не запрошуючи її всередину.

Кіт була втомлена і промерзла до кісток – здавалося, в них навіки оселився холод, якого вже не прогнати нічим, скільки б вона не сиділа перед палахкотливим вогнем, у скільки б теплих ковдр не вкутувалася. Але вона не стала тиснути на аптекаря, лише спитала напряму:

– Де хлопчик? Той юнак, що приходив розповісти мені про жінку в Даффілдз-Ярд? Той, що приніс мені зброю?

Він сердито засопів, і Кіт збагнула, що підійшла аж надто близько до тієї межі, за якою уривається його терпіння.

– Чому ви про це питаєте, міс Кетрін? Нащо вам узагалі потрібно це знати?

– Тому що, гадаю, він бачив чоловіка, який вбив Елізбет Страйд. Гадаю, він прийшов до мене з власної ініціативи – взагалі не думаю, що це ви послали його. Гадаю, він знайшов мене, адже був наляканий – надто наляканий, аби розповісти мені щось іще. Але не настільки, щоб не бажати цим з кимось поділитися. – Вона трималася за одвірок, так, що він не зміг би зачинити двері, не завдавши їй болю. – Гадаю, коли я зустріла його минулої ночі, він прохопився, а потім спробував виправитись. Він сказав: «Я бачив її», – а потім змінив це на «Бачив її тіло». Гадаю, він мав на увазі, що бачив, як її вбивали.

– Яка цікава думка, міс Кетрін. Мабуть, вам слід піти з нею в поліцію.

Його голос був так само безсторонній, як і його погляд, але вона ясно бачила: він знав, що сталося, знав, що вона втратила свою посаду, що тепер усе змінилося.

І тоді вона здалася й пішла, перш ніж він встиг сказати їй, що вона більше не може користатися привілеєм місця у схованці – а якщо навпрямки, вона вже втратила достатньо. Вона не готова була допустити, аби щось іще вислизнуло з її рук.

Тепер, коли надворі підкрадався вечір, вона сиділа у вітальні, поклавши свої обтягнуті панчохами ноги так близько до вогню, як тільки могла витримати, і намагалася розтопити лід у самому серці. Місіс К. з багатозначним поглядом підносила їй маленькі келихи портвейну і чашку чаю, і це була певного роду допомога, але Кіт питала себе, чи заразом алкоголь не притупив її почуттів. Мабуть, причина полягала в тому, що вона ніяк не могла знайти основної зачіпки.

Вона так глибоко замислилася, що не почула стукоту у двері, не ворухнулася, доки не побачила місіс К., за спиною якої хтось маячив.

– Кетрін? Кіт, до тебе джентльмен.

Місіс К. відступила, і простір дверей заповнив собою Мейкпіс. Кіт щиро розсміялася з того, що її колишнього боса щойно назвали джентльменом. Інспектор тримав свого капелюха й крутив його і так і сяк, наче це був найкращий спосіб зайняти руки. Кіт була неабияк здивована його поведінкою. Він мав повне право увірватися сюди й влаштувати її допит, наче вона була якоюсь злодюжкою. Насправді ж вона чекала на його прибуття цілий день, і майже півдня очікувала повернутися зі своєї експедиції й знайти його тут, розлюченого та із запаленою сигарою. Мабуть, лише присутність місіс К. тримала його гнів під контролем.

Кіт слушно сховала ноги під спідницю й кивком запросила Мейкпіса ввійти. Місіс К. поквапилася забратися, бурмочучи щось про чай з печивом. Кіт розсіяно спитала себе, коли востаннє їхня домовласниця заходила на кухню на другому поверсі. Чи вона остаточно облаштувалася на їхній?

Мейкпіс опустився у вольтерівське крісло напроти Кейт і деякий час сидів, закинувши ногу на ногу, а тоді поклав капелюха на коліно. Він відкинувся на товсту подушку і спробував влаштуватися зручніше. Кіт із цікавістю спостерігала, як чоловік під два метри на зріст совгається в кріслі, намагаючись впоратися з предметом домашнього затишку, не виходячи при цьому за рамки пристойності. Нарешті вона зглянулася й промовила:

– Ми зазвичай просто кидаємо подушку на підлогу.

– Дякувати богові, – він вихопив набридливу річ з-за спини і впустив її поряд із кріслом. – Я ніколи не розумів, чому жінки так люблять скрізь пхати подушки, Касвелл.

– Тоді нас двоє, сер, – промовила вона, все ніяк не в змозі позбутися давніх звичок. – Та, гадаю, казати «сер» більше недоречно. Тепер ви для мене містер Мейкпіс.

– Едвін, якщо бажаєте, – зніяковіло запропонував він. Кіт була вражена: куди й поділися його гнівливість, його агресивний натиск і вимогливість. Мабуть, тепер, коли він бачив її в сукні, знаючи, що вона має носити сукню, він заспокоївся й повернувся до свого природного, дещо лицарського поводження з дамою.

– Гадаю, містере Мейкпіс, ви тут, щоб поставити мені кілька незручних запитань. – Вона гралася краєм плетеного гачком килимка, що лежав у неї на колінах, і ретельно досліджувала вузлики й петлі. – Звичайно ж, я на них відповім.

– Що ж, дуже приємно це чути, – сухо промовив він, а тоді нахилився вперед. – Звідки ви знали? Звідки ви знали, що він буде там і жертвою виявиться Келлі?

І вона розповіла все, від своєї першої зустрічі з Келлі до відкриття, що серед повій Вайтчепела існують відьми. Його обличчя кривилося від зневіри, але їй було байдуже. Вона розповіла йому про листа, якого отримала, і згоду, яку дала їй Мері Джейн, розповіла, яким жахливим кінцем обернулася їхня угода і які мала наслідки, хоча він уже знав про це. Знову й знову переповідати історію свого провалу було, на її думку, найменшим з можливих покарань, які вона могла накласти на себе.

– І ви не розповідали мені цього, адже боялися, що я вважатиму вас божевільною? Через усі ці нісенітниці про відьом?

– А хіба ви зараз так не вважаєте? – вона зітхнула. – Це вже не має значення. Мені більше нічого приховувати, нічого втрачати. Він отримав те, чого хотів – Мері завжди казала, що йому потрібні лише п’ять жертв, що в цьому числі криється магія, – це пов’язано з ритуальною п’ятикінечною зіркою, і що цього достатньо, аби викликати духів з небуття й укладати з ними угоди. Ось що, на її думку, він робив – і ось навіщо він зберігає в себе шматочки їхніх тіл, аби ті притягували собою їхні душі, принаймні до тих пір, коли він знайде їм застосування.

– Але навіщо це… Кетрін? – він жестом показав на її одяг, маючи на увазі відсутність форми. – Навіщо цей маскарад?

Вона не збиралась ділитися подробицями, як саме відбувалося її подвійне життя: про схованку чи про допомогу містера Віна – ці таємниці належали не лише їй.

– Хочете сказати, містере Мейкпіс, що якби я з’явилась у відділок на Леман-стрит у чепчику й сукні з турнюром і сказала, що шукаю роботу, мене б там з повагою вислухали? А не виставили б зі сміхом за двері чи пригрозили б запроторити в божевільню, доки я не зміню свої погляди й думки? Я маю годувати кілька ротів, містере Мейкпіс, – ви знаєте, як важко розтягнути зарплатню помічниці модистки на трьох, один з яких хворий і ще одна поступово…

Вона не завершила фрази.

– Я робила те, що мала робити. Ні, – виправилася вона. – Я робила те, що хотіла робити.

– Ви робили те, що вважали за слушне.

– Слушне? А може, зручне? Не думайте, що я не знаю, наскільки це все – моя провина. Якби я так пильно не оберігала свої таємниці, усе завершилось би вже давно. Я чудово знаю, що поставила себе і свою родину вище за життя вуличних повій, бо я не краща за будь-якого чоловіка, адже так само поставилася до них. Я не думала про те, що вони, як і я, заслуговують бути в безпеці, хоч і не казала цього вголос. Я вірила, що вони якимось чином самі накликають на себе насильство, одним лише способом свого життя. Я вирішила, що вони варті меншого, ніж я й мої близькі, містере Мейкпіс, і з цим я житиму кожен клятий день мого життя. – Вона ткнула в нього пальцем, побачивши, що він рветься заперечити. – І не кажіть мені, що не думали так само – буцімто життя цих жінок нічого не варті. Якби було інакше, ви б не сиділи тут, такий спокійний, і не допитували б мене, поводячись так, ніби я лише вкрала кульок цукерок.

Ви не вважаєте, що їхні життя варті того, щоб через них гніватися. Вас більше злить те, що цей чоловік насмілився кинути вам виклик, привнести безлад на ваші вулиці, виставити ваших людей ідіотами, – ось що дратує вас по-справжньому, а не загибель цих жінок. Спробуйте це заперечити, і я знатиму, що ви брехун.

Його губи побіліли, і Кіт збагнула, що, майбуть, зайшла надто далеко. Але він не втратив самовладання і не став спростовувати її звинувачень.

– Чай з печивом. – Місіс К. увійшла до кімнати з тацею. Вона чомусь метушилася, брязкаючи ложечками об порцелянові блюдця, коли ставила тацю на столик поряд з кріслом Кіт.

– Дякую, місіс К., – промовила Кіт таким тоном, з якого було зрозуміло, що жінка має швиденько покинути кімнату.

І доки Кіт наливала темно-коричневий напій у чашку з трояндовим візерунком, Мейкпіс якось раптово згорбився:

– Я вас чув.

– Що?

– Я чув вас, коли Ейрдейл вів вас до камери. Я саме був у кімнаті зберігання доказів позаду реєстраційної стійки й чув, як ви просили Райта знайти мене. Я чув це і пропустив повз вуха. Я подумав: «Нехай це буде вам уроком, маленька міс. Наперед знатимете, як робити з мене йолопа». – Він подивився на капелюха, що ненадійно тримався в нього на коліні.

– Як давно ви знали? – спитала вона.

– З тієї ночі, як сталося подвійне вбивство, – я приходив довідатися, як ви. Я був на другому боці вулиці – і кого, як гадаєте, я побачив замість мого найобдарованішого констебля? Високу жінку в нічній сорочці, яка застигла на порозі й дивилася вслід повії, що простувала вздовж Ледіз-Ментл-Курт.

– Увесь цей час ви знали? Знали і нічого не сказали? Знали і все одно слухали мене, коли я розповідала вам про «сувеніри»? – здивовано питала вона.

Він знизав плечима.

– Це було не позбавлене здорового глузду, а я вже знав, що ви не дурна. І не думав, що ваша належність до іншої статі це якось спростовує.

– Дякую, – тихо промовила вона, справді почуваючись вдячною.

– Але я був злий на вас. Дуже сильно. Коли Ебберлайн замкнув вас у камері, я не став втручатися. Я подумав: «Це піде їй на користь». – Він потер обличчя, і вона чула, як дряпає шкіру давно не голена щетина. – Тож коли виноситимете звинувачення, не забудьте й про мене. Це я дозволив посадити вас під замок. Це я дозволив Ейрдейлу конвоювати вас – хоча, присягаюся, я не знав, що він вас ударить. Отже, я так само винний у смерті Келлі.

Вона роздивлялася свої руки, зазираючи під нігті в пошуках піщинок бруду, аби тільки не дивитися на нього. Вона була обурена, але розуміла, що насправді не має на це права – і це вже не грало жодної ролі. Це вона жила у брехні, вона поставила під удар життя іншої жінки. І вся провина цілком лежить на ній.

Вона раптом відчула, що дуже втомилася. Вона не спала, відколи було знайдене тіло Келлі, – лише дивилася у стелю, на двері, на стіни, сподіваючись, що Келлі зуміє пробитися крізь відсутність її екстрасенсорних здібностей і з’явитися перед нею, аби вона могла розповісти жінці, що насправді сталося, і що це не вона зрадила її, покинувши напризволяще.

– Гадаю, містере Мейкпіс, мені краще піти до себе.

Він повільно кивнув і підвівся, вагаючись, доки вона не простягнула йому руку, яку він тримав аж надто довго, ніби не міг знайти доречних слів. Кіт провела його до дверей і відчинила їх у ту саму мить, коли маленький китайський хлопчик збирався постукати. Його очі розширилися, коли він побачив їх двох, і Кіт злякалася, що він може втекти, але той начебто заспокоївся.

Це був не той хлопець, якого вона шукала, але їй здалося, що його вона теж бачила, але за інших обставин. Він витягнув з кишені конверт, пухкий та перламутрово-сірий, і простягнув їй, а тоді втік без жодних пояснень.

– Що це, міс Касвелл? – спитав Мейкпіс.

Вона всміхнулся і обережно похитала конвертом.

– Містер Він, аптекар, надсилає трави для Люціуса, іноді для маминих мігреней теж. Дуже добра людина.

Едвін Мейкпіс кивнув і, знову надівши капелюха, відкланявся. Вона стежила, як він віддаляється, і не поспішала зачиняти двері – інакше, всупереч її запевненням, він міг запідозрити недобре.

Опинившись знов у вітальні, вона вдруге відкрила загадкове послання – принаймні цього разу вона знала, від кого воно. Всередині був лист і ключ.

На рисовому папері красивим почерком містера Віна було дуже ясно написано, що хлопця, з яким вона хотіла поговорити, було знайдено. Його було вбито. Поліція не мала жодного інтересу розслідувати цей злочин. Автор писав, що, так, хлопчик бачив саме те, про що вона подумала, але жодного імені він назвати не може – таким товаром він не торгує. Єдине, що в нього є, це ключ, вкладений до листа. Він відчиняє двері у підлозі схованки й ще одні двері нижче. Наприкінці сторінки була намальована мапа – художня мініатюра, виконана м’якими штрихами олівцем.

Кіт відчула напад головного болю, і в неї в очах замерехтіли червоні кружальця. Відбитки брудних чобіт на підлозі схованки, з діркою на лівому боці правої стопи. Криваві сліди чобіт на підлозі будинку 13 по вулиці Міллерз-Курт мали ідентичний відбиток. Очевидний доказ лежав просто на долоні, захований на видноті поміж сотень повсякденних деталей, що спливали в пам’яті.

Кіт глибоко вдихнула і змусила себе заспокоїтись. У неї досі є її поліційний набір, і револьвер, і кастет. Вона була здивована, що Мейкпіс не вимагав повернути все, що перебувало у власності поліції. Повернувшись до своєї кімнати, вона дістала з глибин одежної шафи твідовий костюм, який колись належав її батькові, і старанно перевдяглася. Сукня для цієї справи ніяк не підходила. Вона зашнурувала чоботи, потім обмотала шию товстим шарфом. Накинула шинель, досі відчуваючи вагу револьвера в кишені, а тоді поклала кастет і кийка до протилежної кишені, аби випадково не сплутати.

Вона сказала місіс К., що йде і щоб та не хвилювалася, хоча Кіт знала, що жінка хвилюватиметься все одно – але це б її не зупинило. Домовласниця проводжала її, стоячи на порозі, і її силует здавався кремезним на фоні світла, що лилося з будинку. Ліхтарик Кіт освітлював їй шлях униз залитими туманом сходами – тонкий самотній промінець надії, що прорізав темінь ночі.

XV

Замок відімкнувся, легенько дзенькнувши. Кіт відсунула люк і зазирнула в темну діру під ногами. Посвітивши вниз ліхтариком, вона роздивилася металеву драбину, цегляні стіни, що блищали від вологи, й вимощену доріжку метра за три внизу. Запах, що підіймався звідти, свідчив, що це частина каналізаційної системи. Вона щільно обмотала шарф навколо рота й носа. Це не дуже допомогло.

Лізти вниз по драбині потребувало неабиякої спритності, адже їй доводилось одночасно стискати в руці ліхтарик – без нього вона тут заблукала б – і чіплятися за щаблі. Одного разу вона послизнулася і майже впала, мало не впустивши свій світильник, але втрималась і кілька хвилин висіла, важко дихаючи й зачепившись за щабель хворим плечем, яке добре гоїлося до цього моменту.

Опинившись унизу, Кіт звірилася з мапою містера Віна, підсвічуючи ліхтариком. Вона раділа, що йти було недалеко – аптекар сумлінно позначив кількість кроків, які вона мала ступити, перш ніж звернути ліворуч, а потім праворуч, а потім знову ліворуч і ще раз ліворуч, аж доки не опинилася перед важкими дверима, скріпленими іржавими цвяхами. Двері внизу.

Кіт навшпиньки підійшла ближче та приклала вухо до холодної поверхні, відчувши слиз на своїй щоці. По той бік дверей не було чути ні звуку, але позаду неї, глибоко в тунелі, яким вона прийшла, нібито пролунав тихий сплеск. Пацюк. Кіт заплющила очі й здригнулася.

Вона опустила ліхтар на камені, аби поритися в кишені в пошуках ключа. Коли ж вона вставила його в замок, то була здивована. Ключ виявився зайвим – двері легко відчинилися під її дотиком.

Усередині була кімната, яскраво освітлена свічками в канделябрі зі срібла й золота – поза сумнівом, краденім – поверх якого стікав віск. Посеред великого витертого перського килима стояло подерте крісло з хутряним похідним килимком на сидінні. Поряд був широкий стіл, завалений книгами, заставлений пробірками, маленькими товкачиками й сухими інгредієнтами, чимось незрозумілим у банках для зразків. Там лежали й гострі хірургічні інструменти у розкритій шкіряній валізці, виблискуючи на пурпуровій оксамитовій підкладці у світлі безлічі вогників.

У кімнаті виявилось несподівано тепло, до того ж було спалено стільки ароматних трав, що їхній запах майже повністю перекривав сморід каналізації. У стіні напроти була вибита арка, запнута важкою пурпуровою завісою. Залишивши свій ліхтарик там, де поклала його, Кіт увійшла, ковзнувши рукою в кишеню шинелі й стиснувши рукоятка револьвера. З легким клацанням вона зняла запобіжник.

Кіт завмерла на місці, але навколо не було жодного руху. Ніхто не з’явився, щоб зупинити її. Тож вона знову вдихнула, взялася рукою за завісу перед собою та відсунула її.

І знову маленька кімната, так само освітлена, але зовсім порожня, якщо не враховувати круглого вівтаря посередині з намальованою на його поверхні п’ятикінечною зіркою. На кожному кінці стояла банка близько десяти сантиметрів заввишки, всередині якої танцював біло-блакитний вогник, перед кожною банкою лежав торкнутий гниттям шматок плоті. Кід здогадувалася, що це було: гортань, матка, нирка, палець, серце.

У самому центрі вівтаря лежав довгий срібний ніж і жалюгідна грудка плоті завдовжки сантиметрів вісім, схожа на товстого хробака. Крихітні рученята, крихітні ніжки, завелика голівка – усе це ніколи вже не виросте.

Кіт сковтнула слину й перевела погляд на чоловіка, який стояв поряд із цією експозицією і посміхався їй.

– Вітаю, констеблю Касвелл.

Відколи вона востаннє його бачила, Ендрю Дуґлас скинув маску цивілізованої людини. Чи, може, опинившись у цьому місці, він просто повертався до свого справжнього єства, адже не мав більше чого ховатися за фасадом вишуканості. Тут він вже не був правою рукою багатого й знаменитого чоловіка. Він був гризуном у норі, що почувався цілком своїм серед місцевих щурів.

– Як ся має ваш брат?

Кіт прокашлялась, але не могла дібрати слів. Вона знала, що може пристрелити його. І слід було просто покінчити із цим, але їй – так само, як і відьмам – треба було знати, навіщо. Вони заслуговували на те, щоб свідчення про цей злочин було кимось почуте, а пам’ять про них вшанована, хай навіть лише на словах.

– Язика проковтнули? Втім, якщо так подумати… була б у вас хоч крапля сили, я забрав би і вас, і вашого гострого язичка, – він розсміявся власному жарту, а тоді сумно захитав головою. – Але ж ви її не маєте, адже так? Навіть найменшого проблиску її не маєте. Від вас мені жодної користі, хоч ви трохи розважили мене.

– Чому? – кволим голосом мовила вона. У горлі дерло. Вона спробувала ще раз: – Навіщо все це? Чому саме ці бідолашні жінки?

– Бідолашні жінки, бідолашні жінки, – промовив він, наче співаючи похмуру колискову. – Вони зробили свій вибір, Кетрін – ви ж Кетрін, чи не так? О, я читав усі ваші листи до сера Вільяма. Дуже зворушливо ви описали хвороби вашого брата – як він перестав ходити після смерті вашого батька, як, на вашу думку, це може мати психологічні причини. А ви розумна дівчина, – промовив захоплено. – Звичайно ж, я не став показувати це йому, ваші проблеми надто дрібні, щоб турбувати ними таку велику людину. Але вони неабияк розважали мене, і я був дуже засмучений, коли ви припинили писати.

Уявіть собі мій подив, коли одного разу на моєму порозі з’явився констебль з таким самим прізвищем. Зрештою, чому б Кетрін Касвелл не мати ще одного брата, Кіта? Я був заінтригований, тож відшукав ті старі листи і вирушив за вашою колишньою адресою. І там були ви, в нічній сорочці, і там була вона, гарненька Марі Жанетт зі своєю розпусною чарівністю. Я знав, що вона та, хто мені потрібен. А потім вона пішла й заховалася від мене, стерво.

– Навіщо? – спитала вона знову, ненавидячи себе за цей благальний тон, за свою слабкість і свій страх, за ті сили, яких вона надавала йому тим, що не могла приховати від нього свій жах, своє бажання отримати пояснення, перш ніж усе це закінчиться.

– Сер Вільям, ця чудова людина, ця велика людина, нездужає. Я спробував усе, щоб йому допомогти, всі методи, засоби й ліки. І нічого не спрацювало.

Кіт нарешті побачила натяк на щирість, безумство, кероване розумом – хай навіть розумом схибленим.

– Але ж ви не лікар. А сер Вільям – літня людина. Він пережив кілька інсультів – цілком природньо, що стан його здоров’я погіршується. Ви не можете зупинити старіння.

Він звів палець, як диригент змахує паличкою або шкільний учитель указкою.

– Може, я й не лікар, але я інший, навіть кращий, наділений більшою могутністю. Я маг. Я можу викликати янголів і демонів, можу пропонувати душі в обмін на добре здоров’я сера Вільяма ще на багато років.

– Та ви ледь здатні викликати служницю із чашкою чаю. Якби ви мали хоч якусь силу, вам не довелося би красти її в цих нещасних жінок, – сказала Кіт, не в силах стриматись, щоб не подражнити його. – Ви обікрали їх, так само, як і сера Вільяма – поцупили його хірургічні інструменти, його свічки. Ось як ви йому відплатили. Ці жінки мали так небагато – і ви це вкрали.

– Чого варті були їхні нікчемні життя в порівнянні з його? Скількох людей він урятував? А хіба він не врятував мене від бідності, від вулиці? Хіба він не підніс мене, не зробив своєю найдовіренішою особою? – Від його крику в замкненому просторі кімнати в неї розболілися вуха. – І хіба я не знав їх? Хіба не збагнув, хто вони такі, щойно їх побачив?

– Ви бачили їх на сеансах, шахраю. Ви не розгадали їхньої таємниці – ви просто дивилися, як вони застосовують власні здібності. Ви бачили те, чого вони не приховували.

Він аж затіпався від гніву, але зумів опанувати себе, перш ніж повів далі.

– Перший раз було важко. Я ні в чому не був упевнений, окрім своєї місії. Але далі стало легше. Настільки легше, що я прикінчив двох за ніч, хоч ви й заважали мені, – він гордо посміхнувся. – А остання, ваша Мері Джейн, принесла мені справжнє задоволення. Тоді я й зрозумів, що маю смак до цього – мене вабить не лише мета, а й сам процес! Уколи, надрізи, кольори, міс Касвелл. До речі, як там почувається ваш брат?

Вона була здивована тим, що він спитав удруге, а тоді збагнула його мету: він хотів почути, що Люціусу краще, що він одужує. Що Кіт прийняла згоду, яку пропонував їй Дуґлас і за умовою якої Люціус мав одужати, і тепер Дуґлас підтвердив власну могутність. Він не міг знати, що Кіт не збиралася укладати з ним ніяких угод і що тієї ночі її просто затримали.

– Йому гірше. Значно гірше. Лікар вважає, що він може померти.

Чоловік здригнувся, наче від ляпаса.

– Ви нікчемні. Немає у вас ніякої сили. Усе це було даремно, – прошипіла Кіт. Вона дивилася, як у ньому знову скипає гнів, як заливає обличчя. Він схопив ніж з вівтаря й кинувся на неї в ту саму мить, коли вона стиснула револьвер і, навіть не виймаючи його з кишені, вистрілила. Повітря наповнилося запахом пороху й горілої вовни, і Дуґлас захитався – куля влучила трохи нижче пояса – але все одно дістав її. Кинджал ковзнув по її грудях, розрізавши шинель, піджак, сорочку і плоть – майже до грудної кістки, а тоді він відкинувся назад і встромив кинджал майже по рукоятку в її поранене плече. Вона скрикнула. Дуґлас розсміявся й висмикнув зброю, занісши її над головою для ще одного удару.

Кіт відсахнулася. Усе її тіло пронизував біль. Хитаючись, вона підійшла до вівтаря, і її коліна підігнулися, руки змахнули банки з вогниками на підлогу. Дуґлас зревів від гніву, коли всі вони, одна за одною, розбилися об каміння. Кіт намагалася звестися на ноги, щоб захиститися, схопити револьвер, який знову загубився в глибині кишені, – але впала на бік. Її голова опинилася на підлозі неподалік від битого скла, чий вміст розтікався довкола.

Вона бачила, як біло-блакитні вогники здіймаються й розростаються, рвуться догори, зливаючись врешті в єдиний язик полум’я. Дуґлас нерозбірливо скрикнув, і Кіт здогадалася, що насправді він сам не вірив у власну могутність. Розпач, божевілля та примарна надія вели його хибним шляхом. Що ж, сонно подумала Кіт, тепер вони обидва все зрозуміли.

Вона відчувала, що лежить у калюжі крові. Її кінцівки наче наливалися свинцем, вона не могла відірвати очей від блакитного пекельного полум’я, що насувалося на неї. Ось воно вже охопило її груди, і вона відчула, як жар і холод одночасно обпікає її оголену плоть, а тоді… Тоді воно було в ній. З гудінням текло по її венах, спалюючи її живцем, а голоси! О, голоси! Хор нестримної радості, свободи й полегшення, обарвлених темною жагою помсти.

Вона розпізнала лише один з них. Голос Мері Джейн Келлі без упину бринів у її голові, командуючи іншими, кажучи, що вони мають робити.

«Я не зраджувала тебе, – подумала Кіт. – Мені так шкода, Мері Джейн, але я не кидала тебе».

А тоді в її голові, наче пісня, пролунав той самий ніжний голос з наспівними інтонаціями двох країв:

«Якби я цього не знала, гадаєш, я була би тут, ідіотко? А тепер замовкни, ми намагаємось зосередитися».

Кіт відчула, як відривається від підлоги, аж доки не повисла за фут над землею, розкинувши в повітрі руки. Світло палахкотіло навколо неї з тріском, наче у багатті. Перед нею стояв Ендрю Дуґлас, роззявивши рота і дивлячись на неї зовсім порожніми очима.

Він стежив за тим, як вона злітає, як пульсуючий вогонь стягується, зосереджуючись на грудях Кіт – а потім вистрілює, наче ядро з гармати, охоплюючи його полум’ям. Відьомський вогонь, що анітрохи не пошкодив шкіру Кіт, підпалив Дуґласа, знищуючи його від плоті до кісток – доки лише купка попелу не залишилася там, де він щойно стояв.

Кіт залишалась підвішена над землею ще одну мить – і в цю мить побачила людину у дверній арці – Мейкпіса, на чиєму обличчі проступали зневіра і сум’яття. За мить все було скінчено, і Кіт каменем впала на підлогу з оглушливим стукотом. Перед тим, як остаточно зомліти, вона подумала про Люціуса: треба було поговорити з ним востаннє.

XVI

– Що ж, Кіт Касвелл, ви точно покращили своє становище.

Минуло майже шість тижнів, відколи Мейкпіс – чия підозріливість спонукала його зачекати на холоді, а потім податися за нею до схованки – витягнув її з каналізації й передав у дбайливі руки в лікарні Святого Ґая, де в неї швидко почалася лихоманка, що кілька днів тримала її на межі життя й смерті.

Востаннє інспектор бачив її того ранку, коли лихоманка пішла на спад і вона почала наполягати, аби її відправили додому – і була вкрай нестерпною, доки вони нарешті спекалися її. Дізнавшись, що її життю більше ніщо не загрожує, Мейкпіс з головою поринув у справу Різника, щоб за допомогою звітів Томаса Райта дати відповідь на всі спірні питання і нарешті закрити її.

Тримаючись грубувато і по-батьківськи та начебто остаточно усвідомивши той факт, що Кіт – дівчина, Райт зробився її частим гостем у лікарні й удома. Він приводив дружину й дітей подивитися на неї, наче вона була чимось на кшталт циркового атракціону. Ебберлайн посилав квіти – вона не знала, як багато йому насправді відомо, і не бажала з’ясовувати.

– Сер Вільям дуже щедрий, – сказала Кіт, розгладжуючи свою темно-зелену поплінову спідницю. Її волосся трохи відросло, і цього ранку вона побачила у дзеркалі, що її обличчя набуває здорової барви. Але навіть на власний погляд вона була ще дуже худа. Тож вона покірно їла все, що ставила перед нею місіс К.

– Справді, дуже щедрий, – сказав інспектор, озираючи поглядом багаті меблі у вітальні. Будинок був найменшим в окрузі, не перенасичений пишнотами, але милий, добре обставлений і розміщувався в найдорожчому кварталі Мейфейра, прямо напроти парку перед будинком самого сера Вільяма.

Кіт ще й досі не звикла, що тепер у неї є служниця і лакей, але місіс К. насолоджувалася своєю новою роллю домоправительки – щасливо здаючи при цьому власний дім родині з трьох осіб – і була в захваті, що тепер їй є ким командувати, організовуючи все якнайкраще для «міс Кетрін» і «містера Люціуса». Кіт закочувала очі й грозилася виставити жінку на вулицю, якщо вона ще раз назве її так.

– Дуже, – погодилася вона.

Мейкпіс кивнув і зробив ковток чудової «Мадери», раніше принесеної місіс К., а тоді спитав:

– Це все з його власної волі, чи якось інакше?

– Більш-менш з його власної згоди, хоча трохи переконування теж знадобилося. Він не мав жодного бажання, аби люди його кола дізналися, що його особистий секретар був ніхто інший, як Джек-різник, котрий убивав нещасних жінок заради чорної магії.

– Невже вони справді повірили б у такі нісенітниці?

– Байдуже, містере Мекйпіс. Навіть зовсім трішки бруду вистачає, щоб поставити пляму на бездоганній репутації. Щойно пролунають звинувачення у бік Дуґласа – і люди почнуть наперебій розповідати, як вони завжди знали, що з ним не все гаразд.

– Бідолашний сер Вільям, – зітхнув Мейкпіс.

Кіт усміхнулася, потім розсміялася.

– Не хвилюйтеся так за старого, він дуже полюбив Люціуса, і, попри всі його буркотіння про шантаж, я йому теж подобаюсь. Будинок придбано на моє ім’я, є також солідна сума в банку, а ще сер Вільям залучив лікарів, щоб наглядати за станом здоров’я Люціуса.

– Як гадаєте, він ходитиме знову?

Вона знизала плечима.

– Напевно, так, але якщо ні, я зможу про нього подбати.

Кілька секунд Мейкпіс вагався, а тоді спитав:

– А ваша матір?

Повисла довга пауза, перш ніж вона почала відповідати на запитання, якого він не ставив.

– Мій батько помер через свою доброту. Майже три роки тому він натрапив на дівчинку на Лаймгауз-стрит, онучку аптекаря. Її оглушили й ударили ножем – двоє чоловіків, які зробили це, стояли над нею. Мій батько намагався захистити її, і вони напали на нього теж. Обоє померли на очах людей, яким забракло сміливості допомогти, але які були щасливі потім розповідати цю історію.

Кіт дивилася у вікно на гарний невеличкий сад, укритий снігом.

– Мені подобається думати, що кожен з них відбув у темряву не на самоті.

Кіт подумала про Мері Джейн, Кеті, Елізабет, Поллі й Енні, кожна з яких була настільки самотня в момент смерті.

– Відтоді моя мати впала у відчай. Ви маєте зрозуміти, інспекторе, вона вже не та жінка, якою була колись – мені щодня доводиться нагадувати собі про це. Та жінка робила все, щоб згуртувати нас, нагодувати нас, усе, щоб ми були вдягнені й мали дах над головою. Після смерті священика його родина стає нікому не потрібною.

Коли вона одружилася з моїм батьком, власна родина зреклася її – звичайно ж, вона була вищого роду. Та коли жінка одружується з тим, хто нижче її, вона втрачає своє становище в суспільстві, хоча становище чоловіка трохи покращується. Я знайшла жінку-модистку, яка згодилася взяти мене в учениці – хоча, правду кажучи, я була найменш здібною помічницею, що коли-небудь робила честь її закладу. Деякий час ми намагалися протриматися на мою зарплатню, але нам не вдавалося зводити кінці з кінцями, а стан здоров’я Люціуса аж ніяк не полегшував нам справи.

Вона пішла до своєї родини, благала, аби матір прийняла її назад, лише заради власних онуків. І та жінка їй відмовила. Навіть кошика продуктів не запропонувала, щоб допомогти нам утриматися на плаву – хто б зі збіднілих людей відмовив у такій простій добрій справі?

Кіт подивилася на руки, які міцно стискала перед собою. Потім встала й почала міряти кроками свою гарну кімнату.

– А потім, однієї ночі, – це було ще до того, як ми переїхали до місіс Кіттредж, – знаєте, ще одне помешкання, менш благотворне для здоров’я, ніж попереднє, але там і носа менше пхають у чужі справи. Моя матір цілувала нас на ніч, а коли думала, що ми поснули, щипала себе за щоки, аби викликати рум’янець, фарбувала червоним губи й підводила очі сурмою, як циганка. Вона розпускала волосся і надягала єдину сукню, що зберіглася в неї з минулого життя – життя доньки з багатої родини. Це була яскраво-червона бальна сукня, із чорним мереживом і вугільно-чорним бісером, нашитим зверху, наче темні зірки.

Я ховалася і стежила згори, як вона спускалася до парадних дверей з усією гідністю справжньої королеви, і виходила на вечірню вулицю заробляти скільки зможе, щоб нагодувати нас, інспекторе. Думайте про це як хочете, але це те, на що готова була моя мати заради нас.

– І що сталося? – тихо спитав Мейкпіс. Він наче боявся, що звук його голосу може зруйнувати магію розповіді, що вона замовкне, і він вже не буде на цьому місці, де вона сплітає слово до слова, аби викликати до життя інший час і інше місце, інших людей, що колись були не такими, як тепер.

– Однієї ночі вона повернулася додому пізно, побита, в синцях. Одне вухо було майже відірване, сукня пошматована. А ще вони порізали її. У неї на животі лишилися шрами, на які боляче дивитися. Вона вижила, але не зовсім. Не тут, – Кіт постукала себе в скроню, потім поклала руку на серце. – І не тут. Наче всього цього було не досить, один із цих брудних покидьків заразив її.

– Сифілісом?

Дівчина кивнула.

– Вона просто гниє зсередини. Від мозку і вниз, до самого нутра, інспекторе. День у день її стан робиться все більш нестабільним. Я більше не можу її доглядати.

– То вона…

– Сер Вільям був дуже щедрим – іноді я питаю себе, чи знав він її раніше, але він все одно не скаже. Пригадую, Мері Келлі казала, що він відвідував дівчат, доки не втратив здоров’я. Він знайшов для неї місце в санаторії під Віндзором. Ми з Люціусом і місіс К. відвідуємо її раз на тиждень, хоча вона досі не розмовляє зі мною, просто впадає у гнів, коли мене бачить, тож зазвичай я лише сиджу у фойє та читаю, – Кіт невесело розсміялася. – Кумедно, чи не так, інспекторе, що вона судить мене суворіше за те, що я перевдяглася чоловіком і вступила до вашого світу, ніж я судила її за те, що вона була шльондрою?

Він не знав, що відповісти, тож вирішив змінити тему.

– І все це… магія, яку я бачив у вас, усе це полум’я – зникло?

Вона відповіла неоднозначно:

– Це була не я, не моя сила. Вона належала їм, відьмам, я була лише інструментом.

– Що ви тепер робитимете?

– О, є речі, якими я збираюсь зайнятися, справи, які треба владнати, – сказала вона, не додаючи жодних пояснень.

Вони сиділи деякий час мовчки, коли Кіт усміхнулася й сказала:

– Не хочу бути нечемною, інспекторе, але вже час для фізичної терапії Люціуса.

– Звісно. – Мейкпіс встав, і вона провела його до дверей. Близька присутність дівчини наче паралізувала його. Він височів над нею, дивлячись униз. Він підвів свою велику долоню й поклав їй на плече, на якому досі відчував бинти. Він розтулив рота, збираючись заговорити, і нахилився до неї.

– Не треба розуміти мене хибно, Мейкпісе. Я не стану нічиєю хвойдою. – Кіт сердито стиснула губи в одну лінію. Мейкпіс спалахнув і пробурмотів вибачення, а тоді накинув шинель і поспішив униз по сходах.

Кіт спитала себе, чи побачить вона його знову. А тоді вирішила, що це, мабуть, не дуже важливо.

Вона дивилася, як він крокує вулицею, аж тут її увагу привернув якийсь рух. Біля огорожі навколо приватного парку, куди лакей щодня виноситиме Люціуса, коли настане весна, і де, сподівалася Кіт, він коли-небудь зможе гуляти й сам, – стояла жінка.

Невисока, з темно-рудим волоссям, у трав’янисто-зеленій сукні, короткому чорному жакеті й чистому білому фартусі. Але щось із нею було не так – її силует тремтів і мерехтів, ніби балансуючи між двома світами. Біля її ефемерної спідниці стояла дитина, притискаючись до материних ніг і сором’язливо дивлячись на Кіт.

Кіт споглядала привидів, дивуючись, що дитя, яке навіть не бачило світла, тепер мало ось такий вигляд. Тоді вона збагнула, що, мабуть, Мері Джейн могла уявити свою доньку якою завгодно, за власним бажанням створити її ектоплазмічне тіло. Жінка трохи самовпевнено всміхнулася ніби кажучи: «Бачиш? Я досі тут. Я перемогла».

Кіт усміхнулась у відповідь і привітно підвела руку, прощаючись. Мері Джейн взяла дівчинку на руки і пригорнула до себе. Потім безтурботно помахала Кіт і пішла просто крізь огорожу до засніженого парку. Чим далі вона йшла, тим більше її фігурка тьмяніла. Коли вона зовсім зникла з очей, Кіт струснула головою й відійшла від вікна.

Настав час зайнятися справами.

* * *

Анджела Слеттер працює в жанрах темної фантастики й жаху. Вона здобула п’ять премій «Ауреаліс», стала фіналісткою Світової премії фентезі і першою австралійкою, що виграла Британську премію фентезі. Є автором збірок «Дівчина без рук та інші історії», «Закваска та інші історії» і «Біттервудська Біблія та інші оповідання». Очікується публікація видавництвом «Джо Флетчер» її роману «Безсоння» та його продовження «Могильне світло».

Сп

СПУСТОШЕННЯ, – я, сер. 1. Дія за значенням спустошити, спустошувати. // Наслідки, результати цієї дії. 2. Те саме, що спустошеність. Стан морального безсилля, збайдужіння.

Найближча етимологія: спустошений, пустий – р. пустой, біл. пусты, д. – рус. пустъ, п., вер. – луж., ниж. – луж. pusty, ч., слц. pustý, болг., макед. пуст, серб. – хорв. пýст, словен. púst, ст. – слов. поустъ, праслов. Pustъ від poust – споріднене з прус. pausto «дика» (про кішку), paustre «дике місце» і, можливо, з гр. παύω «стримую, приборкую; зупиняю, заспокоюю», лтс. puõsts «пустий, пустинний», запозичений зі слов’янських мов.

Синоніми: (дія) руйнування, нищення, руйнація; (стан душі) спустошеність.

Приклад: «Те відчуття внутрішнього спустошення й абсолютного жаху, який ви відчуваєте, коли щось невидиме проникає у ваше життя…»

Спустошення

Ліза Таттл

Другого жовтня 1881 року чоловік на ім’я Роберт Оґастус Лаурі сидів у своєму будинку на околицях Пафкіпсі, штат Нью-Йорк, і почувався цілком затишно. Хоча і не мав звички «дякувати долі», він чудово усвідомлював, наскільки йому пощастило в житті. І він був задоволений усім, що мав, та водночас вирішив, що не розтринькає свій спадок, а скористається дарованою ним свободою подорожувати, читати й міркувати, щоб зробити власний внесок до скарбниці світового знання. Він збирався написати книгу.

Це не могла бути абияка книга (сучасних популярних письменників і поетів Лаурі глибоко зневажав). Ні, це мав бути видатний науковий твір. Роками, читаючи і розмірковуючи, він сушив голову над вибором найбільш гідної теми. Часом його вабили класики, філософи античних часів, часом – дослідження біблійних текстів, і з кожною прочитаною книжкою й газетою він схильний був коливатися в остаточному виборі.

Цього золотавого осіннього дня, підкріпившись чудовим обідом зі смаженого поросяти під соусом з яблук з власного саду, Лаурі обмислював свою останню ідею, яка стосувалася найсуперечливішої та найскладнішої книги Старого Заповіту. Кілька років він робив записи по Книзі Йова. Тепер же, зрозумівши, що цим записам і їхнім переглядам кінця-краю не буде, він подумував, що час уже припинити вагання і просто писати.

Ухваливши це рішення, він відчув себе напрочуд добре. Аж раптом, в одну мить, усе змінилося. Він зрозумів, що не один. Хтось – щось – з’явилося в кімнаті поряд із ним. Щось, із чим він ніколи в житті не стикався, сиділо в кутку, випромінюючи зло. Щойно Роберт Лаурі збагнув це, як його охопило відчуття безнадії та відчаю. Він не здатен був ворухнутися, наче огидне створіння тримало його в пазурах і повільно витягувало з нього життя.

Нагорі, у своїй спальні (дивно розташованій кімнаті з п’ятьма дверима й без жодних вікон), під час обіднього сну прокинулася Мінні Лаурі, розбуджена раптовим нападом страху. Перелякана, вона скочила з ліжка і, не зупинившись, щоб натягнути корсет чи взути капці, кинулася крізь кімнату Емми на сходову клітку і вниз на перший поверх, уздовж по коридору і вглиб будинку, де вона ривком розчахнула двері до кабінету батька і швидким поглядом окинула кімнату.

Її батько сидів у своєму старому кріслі, та замість того, щоб схилятися над книгами чи розслаблено відкинутись із замисленим виглядом, він сидів прямо, заціпенілий від страху, і не зводив очей з мерзенної істоти, що припала до підлоги в іншому кінці кімнати, в затіненому кутку між вікном і каміном.

І хоча вона не мала для неї імені, Мінні одразу впізнала це зловісне створіння. Ще малою дитиною вона бачила його – чи інше подібне до нього, – коли воно, присівши, ховалося в тіні лісу на межі родинних володінь. Вона пригадала, як, стоячи перед вікном у дитячій, дивилась вниз – на нього. Навіть тоді, не старша за три роки, вона відчула в ньому більшу небезпеку, ніж у гарненьких вогниках, проти яких її завжди застерігали, чи в слинявому скаженому собаці, застреленому на дорозі в неї на очах. І хоча вона знала, що це зло, відчувала до нього більше цікавості, ніж страху. Між ними була скляна панель і цілий простір заднього двору. Вона почувалася безпечно в будинку, поряд з братами, неподалік від матері, яку можна було покликати в будь-який момент, і батька внизу, сама присутність якого наче зводила захисний бар’єр навколо його родини… Ні, тоді вона його не боялася. Але тепер, коли вона бачила цю істоту в будинку, бачила, як заціпенів батько, майже нестерпний жах охопив її.

Вона розтулила рота, щоб закричати, але страх душив її. Потім, хоча вона й прагнула втекти, тривога за батька підштовхнула її вперед, і вона обвила його руками, ховаючи обличчя в нього на грудях, своїм тілом затуляючи зловісну потвору від його очей.

Кілька довгих секунд він не рухався. Він був настільки нерухомий, що, не чуючи і не відчуваючи його дихання, дівчина злякалася, що сталось найгірше. Сльози котилися її обличчям, і вона й надалі стискала батька в обіймах, занадто перелякана, щоб ворушитися – навіть під загрозою смерті. Вона не наважувалася глянути на жахливе створіння, що чаїлося в неї за спиною, сповнюючи кімнату гнітючою атмосферою безнадії. Занадто пізно. Вони були приречені. Вона могла лише сподіватися, що її смерть буде швидкою, і вони двоє возз’єднаються на небесах.

Дівчина почала молитися, сподіваючись, що самі слова володіють цілющою, захисною силою. Це було все, що вона могла зробити.

Час спливав. Вона не знала, чи минуло кілька хвилин, чи кілька годин, коли ввійшла батькова дружина.

– Роберте, любий… Мінні! А ти що тут робиш? Поглянь на себе: у самій сорочці, боса!.. Що, заради Бога, тут коїться?…

Дівчина відчула, як її проти волі відривають від батька.

– Йди до своєї кімнати.

– Але мій тато…

– Я ж тут. Я за ним нагляну… Роберте, дорогий мій, що сталося?

Він здригнувся, все не зводячи очей з віддаленого кутка. Мінні ризикнула глянути туди – і нічого не побачила. Вона глибоко зітхнула.

– Чого чекаєш? Йди негайно і приведи себе до ладу. – Тверда рука підштовхнула її до дверей. І хоча Мінні обурювало таке ставлення – схоже, її мачуха забула, що вона вже доросла жінка, – вона не стала опиратися, але зупинилася одразу ж за дверима, почувши, як заговорив батько.

– О, люба, найжахливіша річ – найжахливіша. У будинок проникло зло. Чистісіньке зло. Порожнеча й самотність, втрата будь-якої надії. Жодного сподівання, жодного шансу на спасіння, жодного. Жодного.

– Про що ти кажеш, Роберте? Я не розумію. Що сталося?

– Темна сила… Я не можу пояснити цього, я гадки не маю, як усе це сталося, – воно просто було там, випромінюючи силу, проти якої немає захисту. Принаймні в мене. Більше жодної віри, жодної надії – воно відібрало в мене все. Я пропав, Адо, остаточно пропав. І не знаю, що робити. Я більше нічого не можу вдіяти. Все загинуло.

– Нічого не загинуло! Не будь смішним, Роберте, тобі просто наснився поганий сон – ти переїв за обідом. Трохи свіжого повітря пішло б тобі на користь. Чи, може, нам помолитися разом? Мабуть…

– Ти не розумієш.

Мінні ввірвалася в кімнату.

– Я розумію! Я бачила його!

– Ти теж? О, бідне дитя. Моє бідолашне дитя, – промовив він голосом, позбавленим будь-якого почуття, голосом цілковито виснаженої людини.

Дівчина здригнулася і заперечливо скрикнула:

– Ти не зрозумів, тату! Я бачила його. Я відчувала, що воно зробило з тобою, що намагалося зробити, але… я не дала йому перемогти. Ти можеш боротися з ним, тату, ти повинен боротися, аби знову стати собою. Я знаю, ти можеш! Хай там як, воно вже пішло – бачиш?

Він не зводив погляду з її очей, так, наче йому бракувало сил навіть подивитися в куток, і вона побачила, як жахливо поява цієї істоти змінила його. Але вона відмовлялася миритися з думкою, що ця сумна переміна в її дорогому батькові залишиться назавжди.

– Думай про це як про поганий сон, тату. Ти бачив щось жахливе – але ж ти спав. Тепер ти прокинувся.

– Я спав, але тепер прокинувся, – повторив він. – І тепер бачу світ таким, як він є: безлюдною занедбаною страхітливою пусткою.

Сльози підступили до горла, але вона не могла дозволити собі бути слабкою і не піддалася їм.

– Ні! Саме цього воно і хоче. Ти повинен боротися, тату, – якщо ти не боротимешся, доведеться нам робити це замість тебе.

– Мінні має рацію, – вряди-годи мачуха підтримала її. – Ти не повинна піддаватися нездоровим думкам. Ми знов приведемо тебе до ладу. Гадаю, почнемо із чашечки чогось гарячого й заспокійливого… Як щодо ячмінного напою? Я помасажую тобі скроні, а потім… може, трохи музики? Попросимо Емму заграти нам щось? Мінні, будь ласка, піди й приведи сестру. Роберте, любий, те, що тебе налякало, – лише плід твоєї уяви. А зараз ми її змінимо.

Попри те що була навчена ніколи не розповідати про страхіття, випадково побачені здаля в лісі, з віком Мінні не втрачала віри в їхнє існування. Вона не могла погодитися, що це «лише плід уяви», – вони існували до її народження й існуватимуть надалі, незалежно від того, бачитиме вона їх чи ні.

Остаточно в цій думці вона впевнилася, коли їй було десять років, під час родинної подорожі Європою. Роберт Лаурі вже здійснював такі подорожі двічі: одного разу – в дуже юному віці під час wanderjahr,[178] до якого входило відвідування Святої Землі, вдруге – під час затяжного медового місяця з дружиною. Тепер же, коли найменші діти достатньо підросли, він вирішив трохи ознайомити їх з великим мистецтвом і високою культурою.

Більшу частину поїздки Мінні нудьгувала, блукаючи похмурими соборами і тьмяно освітленими галереями і вбираючи лекції з релігії, історії та естетики від свого батька. Та одного разу, роздивляючись картину олією на якийсь релігійний сюжет, вона відчула, як її щоки палають від суміші страху й захвату, адже вона впізнала зображення тієї самої потвори, що переховувалася в лісах біля її будинку: хитрої, пронирливої, явно зловісної істоти, яку ніхто, крім неї, не здатен був побачити.

– Що це таке, тату?

– Це твір видатного…

– Ні, я маю на увазі маленьку тваринку, ось там.

– Якийсь демон.

– Який саме? Де вони мешкають? Вони і в Новому Світі водяться так само?

– Ні, ні, моя люба, ти не так зрозуміла. – Він поблажливо всміхнувся. – Демони не справжні. Це лише творче сприйняття уявної істоти.

– Але я… – Тут вона спохопилася. – Він здається дуже реалістичним. Так само по-справжньому, як он та сова. – Дівчинка подивилася на мідну дощечку з назвою твору. – Святий Антоній – він був справжньою людиною. Він згадується в Біблії. І демони теж. Хіба Біблія, Слово Боже не є правдивою в кожній деталі?

В її запитанні був відвертий виклик, і вона передчувала, як відреагує батько. Дослідження біблійних текстів було його особливою пристрастю, і ніщо не дарувало йому більшої радості, ніж пошуки нового знання, в ході яких він міг сперечатися, дискутувати, а головне – повчати людей, що поступалися йому інтелектом.

– Ну ж бо, Мінні, ти вже досить доросла, щоб розуміти: правда буває різною, і до неї можна по-різному підходити. Біблійні історії не обов’язково треба сприймати буквально. Їх не можна розглядати поза контекстом. Звісно, ти вже знаєш з книжок про символізм, метафору і…

І так далі. Мінні любила свого батька, але навіть у десять років вона бачила недолік у його аргументах. Хоч він і казав про різні способи розуміння правди, очевидно було, що він вважає власний підхід сильнішим за всі решту, що його уявлення про правду є найправдивішим. Тож Мінні не вступала в суперечки з ним, але не почувалася і переконаною його словами. Вона вважала за краще вірити власним очам, і її віру лише підтримала картина давнього митця, який бачив речі, котрі її батько (чиї очі, мабуть, занадто призвичаїлися до друкованих сторінок) не здатен був побачити.

Дванадцять років по тому, стикнувшись тет-а-тет із живим демоном, він зазнав надто нищівного удару по своїй системі поглядів. Мінні не могла зрозуміти, чому батько не може прийняти побачене на власні очі. Якщо він мав сумніви стосовно власного душевного здоров’я, вона могла підтвердити, що він не обманувся. Вона теж це бачила! Чому він не слухає її? Чому зустріч із цією істотою мало такий згубний вплив на нього, але не на неї? Чому він дозволив злу пригнічувати себе?

Коли вона починала розпитувати його, він у відповідь твердив один сумний рефрен: яким нещасним він почувається, у якій безнадії перебуває, якими нікчемними здавалися йому тепер будь-які спроби щось змінити. Він стикнувся із чистим злом, і хоча він це пережив, але тепер від нього зосталася лише оболонка тієї людини, якою він був колись.

Жодні домашні засоби, пропоновані дружиною як панацея, не приносили анінайменшого полегшення його душі: ні чай, ні тонік, ні музика, ні візити доброзичливих друзів. Він не міг молитися, йому було нестерпно читати книжки, які колись дарували йому натхнення і втіху. Невдовзі він провів понад годину, замкнувшись у кімнаті зі священиком – Мінні знала, що рішення мачухи запросити цього чоловіка було прикрою помилкою. Священнослужитель не був ані розумним, ані начитаним. Нічого, окрім банальностей, запропонувати змученій душі він не міг, а щодо цитування Біблії, то тут Лаурі був більш вправним і значно краще вмів будувати аргументацію. Його логіка була нищівною. Мінні бачила, з яким обличчям той чоловік покинув кабінет батька після їхньої зустрічі, і, мабуть, єдиною серед парафіян не здивувалася, коли недільну службу в церкві провадив запрошений священик, повідомивши при цьому, що преподобний містер Бейлз захворів і змушений був узяти відпочинок.

Сімейний лікар прописав містеру Лаурі найпростіше лікування, вирішивши, що надмірна розумова праця підірвала його нервову систему. Зміна місця, відпустка в поєднанні з легкими фізичними вправами, здоровим харчуванням і без жодних книжок – таким були його рекомендації для покращення здоров’я.

Тож уся родина спакувала речі й поїхала – спочатку на курорт на Адірондаку, потім – на море. Але жодна кількість повноцінних фізичних вправ просто неба анітрохи не покращувала душевний стан містера Лаурі, тож із настанням зими родина переїхала до готелю в Мангеттені, сподіваючись, що відвідування театру, концертів, мистецьких і світських заходів покладуть край його згубним думкам. Заразом тут можна було порадитися з кваліфікованими лікарями.

Саме в приймальні лікаря-невролога стався довгоочікуваний прорив – завдяки розмові, що зав’язалася в Мінні з однією пані, яка чекала на свого чоловіка.

Пані звали місіс Добсон. З’ясувалося, що вона має родичів у Пафкіпсі, а через них – багато спільних знайомих із родиною Лаурі. Заохочена цим, жінка знайшла в собі сміливість по-материнському звернутися до містера Лаурі, який сидів, похмурий і мовчазний, як завжди.

– Містере Лаурі, – сказала вона, – не хочу завдавати вам тривоги і сподіваюся, що моє запитання вас не образить, але навколо вашої хвороби ходить стільки чуток і припущень, і хоча всі вони можуть бути хибними, та, мені здається, я знаю, у чому полягає проблема. Чи не погодитесь ви розповісти мені, своїми словами, що сталося?

Особиста історія Лаурі ніколи не втрачала барв у його власних очах. Щоразу, слухаючи, як він переповідає її, Мінні нашорошувала вуха, ловлячи кожну зміну в словах, акцентах і подробицях. Цього разу їй здалося, що вона чує суттєву зміну:

– Здавалося, наче якась мерзенна демонічна істота увійшла до моєї кімнати та присіла в кутку, і від неї йшли зловісні, смертельні промені…

«Здавалося, наче…» Чого б це її зазвичай точному на словах батькові вживати таку фразу? Вона звернула на це увагу, адже він сам виправляв у неї цей мовний недолік, кажучи, що «здавалося, наче» – риторична фігура, що підкреслює уявність описаного, наприклад: «здавалося, що вони приречені пливти так завжди, коли зі щогли помітили землю».

Але ж той зловісний незваний гість йому аж ніяк не «здався».

Вона змушена була втрутитися.

– Пробач мені, тату, любий – чому ти сказав «здавалося»? У твоїй кімнаті й справді була зловісна істота – ти не помилився у своєму сприйнятті. Це справді сталося, і ти досі від цього страждаєш.

Вони обоє здивовано подивилися на неї. Спеціально для леді Мінні пояснила:

– Я теж там була. Я бачила його – того жахливого руйнівника спокою в моїй родині. Він сидів у кутку – і я відчувала зло, хоча на мене воно й не мало настільки тривалого впливу.

Це були загадка, яка не раз спантеличувала її. Чи могло бути, питала себе вона, що її дитячі спостереження за демонами певним чином підготували її, навіть стали свого роду щепленням проти їхньої руйнівної дії? Або ж ця істота приходила в їхній дім з метою впустити своє зло – наче аспид отруту – в душу її батька, і для неї нічого вже не лишилося?

Їй дуже кортіло дослідити цю тему, але вона припинила говорити про це після того, як мачуха звинуватила її в егоїзмі та бажанні привернути увагу, вдаючи, ніби страждає на ту ж недугу, що й батько.

Тепер, заговоривши, Мінні ніяковіла, боячись осуду. Але містер Лаурі лише втомлено зітхнув і тихо промовив:

– Мабуть… мабуть… я не знаю. Я стільки разів думав про це, і єдиний висновок, якого дійшов: я не знаю. Звідки взялося це зло? Може, воно з’явилося з потойбіччя – може, сам диявол створив його і прислав мучити мене? А може, це було породження моєї власної уяви, що роками дрімало в мені, аж поки раптом не прокинулося, явивши себе у зовнішньому світі?

– Ви дуже любите вашого батька, – сказала місіс Добсон, кладучи свою тверду вправну руку поверх руки Мінні й тепло притискаючи її. – Мабуть, ви для нього дуже сильна опора і втіха.

Сльози навернулися дівчині на очі.

– Хотіла б я допомогти йому. Я намагалася – але я не знаю, як його врятувати!

– Звичайно ж, не знаєте, люба моя. Звідки, якщо навіть найдосвідченішим лікарям це не до снаги розв’язати цю загадку? Але, повірте, я можу знати відповідь.

Обоє приголомшено дивилися на неї, а жінка тим часом вела далі:

– Любий мій чоловіче, з того, що ви розповіли мені, я можу дійти висновку, що зараз ви зазнаєте процесу, який може мати значно приємніші наслідки, ніж ви насмілюєтесь уявити. Стан, від якого ви страждаєте, був визначений великим Сведенборґом як «очищення шляхом внутрішнього спустошення».

Місіс Добсон пояснила, що великий філософ і містик на ім’я Емануїл Сведенборґ сам потерпав від того, що переживав тепер містер Лаурі. Хоч і надзвичайно болісний, цей етап є необхідним у відновлювальному процесі, що веде до відродження.

– Нехай це вас не бентежить, дорогий пане, тому що ви проходите через очищення і скоро набудете нового духовного розуміння.

Слова місіс Добсон – її пояснення того, що досі бачилося лише в негативному світлі, – справило на містера Лаурі ефект гальванічного струму. Він підстрибнув на ноги, більше не цікавлячись думкою іншого лікаря. Усе, що тепер мало для нього значення, – це дізнатися якомога більше про теорії Сведенборґа, слідуючи за тонким сяючим промінцем надії, подарованої випадковим знайомством.

У міській книгарні Роберт Лаурі придбав видання «Раю і пекла» і був направлений до штаб-квартири Спілки Сведенборґа в Мангеттені, де купив чимало інших його публікацій. Спочатку, дотримуючись рекомендацій лікаря не перевантажувати свій мозок, він ледь наважився зазирнути до високоінтелектуальних текстів, які придбав, але скоро розпач підштовхнув його до бунту, і наприкінці тижня він проводив шість-вісім годин на добу, замкнувшись у кімнаті сам на сам із книжками, і лише після умовлянь погоджувався приходити на обід.

Усупереч побоюванням, що його звички можуть призвести до нового зриву, місіс Лаурі змушена була визнати, що її чоловік майже повернувся до своєї колишньої форми (навіть апетит поліпшився), і коли наприкінці другого тижня він оголосив, що час повертатися додому, ніхто не заперечував.

Лише в Мінні було неспокійно на душі. Вона уявляла собі, що демон і досі чекає, невидимий, але небезпечний, як завжди, і вона поділилася своєю тривогою з батьком.

– Моє миле дитя, – сказав він, цілуючи її в лоб. – Ти не розумієш. Навіть я не розумію – до цієї самої пори! Пам’ятаєш, я питав себе, чи цей демон виник у моїй уяві, чи із зовнішнього світу? Тепер, прочитавши Сведенборґа, я розумію, що це було породження моєї уяви.

– Але як таке можливо? Я теж його бачила!

Він стиснув її руки, припиняючи її сердиту спробу відсунутися.

– Сказати про річ, що вона є плодом твоєї уяви, не означає стверджувати, що її не існує. Навпаки. Чимало речей, що народжуються як думки, набувають власної фізичної форми – книжки, будинок, і демони також. Рай і пекло не позначені на мапі, як Бостон чи Пафпіксі, але вони існують. Люди створюють власний рай чи пекло, доки живі, і оселяються у власному творінні після смерті.

Це було більше, значно більше, ніж вона могла зрозуміти, але якщо її батько розумів і якщо видіння Сведенборґа набували сенсу у світлі його власних переживань, вона відчувала, що варто сприймати їх на віру.

Вдома родина Лаурі повернулася до свого звичного укладу. Емма, вже зовсім доросла юна леді, мала успіх і часто відлучалася в гості до своїх подруг. І хоча вона ще не мала офіційного обранця, згодом вона, поза сумнівом, мала зробити свій вибір і розпочати кар’єру дружини та матері, залишивши Мінні старіти в незаздрісному становищі останньої незаміжньої доньки, когось, хто завжди сприйматиметься як дитина, якій ніколи не дозволять зрости і жити самостійним життям, лише згодом доведеться взяти на себе турботи про батьків, які старіють.

Мінні не заздрила Еммі через її подруг, прихильників та запрошення в гості. Сама лише думка про таке бурхливе світське життя наганяло на неї нудьгу. Після постійного перебування на людях, публічної відкритості міського життя величезним полегшенням для неї було повернутися знову додому, де вона могла замкнутися у власній кімнаті, нікому нічого не пояснюючи. Її мачуха постійно стукала то в одні, то в інші двері з якоюсь зі своїх безкінечних вимог, та доки Мінні тримала двері на замку і відмовлялася відповідати, вона почувалася в безпеці.

Кімната, відведена під її власну спальню, була єдиною в будинку кімнатою без вікон. У ній було п’ять дверей (більшість із яких вели до інших спалень), і використовувалася вона матір’ю Мінні як гардеробна. Після материної смерті Мінні наполягла, щоб її ліжко та всі її речі були перенесені до цієї кімнати з таким незручним розташуванням. Навіть коли її брати виїхали з будинку, щоб розпочати життя у власних оселях, звільнивши дві спальні, Мінні вважала за краще нікуди не переїздити.

Для чого від початку призначалася ця кімната, ніхто не знав, адже чоловік, який спроектував цей будинок і замовив побудувати його, помер раніше, ніж устиг заселитися, після чого містер Лаурі дешево придбав будинок на аукціоні.

Коли Мінні прагнула товариства, вона вислизала з кімнати і спускалася до батькового кабінету. І доки вона сиділа тихо – а вона завжди сиділа тихо, – він не зважав на її присутність. Поринувши з головою в читання, він міг забути про неї.

Вона стежила за ним зі свого кутка і бачила, як сильно він змінився. На вигляд усе було як завжди: він годинами просиджував над книжками, іноді відриваючи очі й дивлячись просто перед себе, і його губи ворушилися, наче складаючи відповідь на прочитане. Але не лише книжки були тепер іншими (а це скрізь були праці Сведенборґа і кількох менш відомих містиків), змінилося також і його ставлення. Якщо раніше він був спокійним і вдумливим, то тепер якась гарячкова одержимість володіла ним, замість неквапливого дослідження його читання тепер мало характер гонитви наввипередки із часом – аби знайти жадану відповідь, перш ніж померти.

Мінні ніколи раніше особливо не задумувалась над тим, що якогось дня він помре (лише смерть мачухи фігурувала в її роздумах про майбутнє), але нещодавні переживання зістарили його й висотали більшість його життєвих сил. І хоча випадкова зустріч з місіс Добсон і твори Емануїла Сведенборґа оживили його дух, його здоров’ю було завдано непоправної шкоди. Його руки тремтіли, він ходив згорбившись, і хоча до нього повернувся колишній апетит, він так і не набрав утраченої ваги.

За зимою настала весна, потім літо. У липні всі казали, що це найгарячіше літо, яке вони пам’ятають. Опівдні від спеки ставало неможливо працювати або думати. У суботу 15 липня в домі залишалися тільки Мінні та містер і місіс Лаурі. Емма була з друзями на озері, а служниця взяла вихідний, аби відвідати сестру. Після обіду з холодної шинки та картопляного салату містер Лаурі повернувся у свій кабінет. Мінні з мачухою прибрали на кухні та помили посуд, перш ніж розійтися по своїх кімнатах.

– Чому б тобі не лягти на ґанку, люба? – спитала місіс Лаурі, коли вони підіймалися сходами. – Шезлонг нічим не гірший за ліжко, і, я впевнена, тобі буде легше, якщо віятиме хоч який вітерець. Не уявляю, як ти там витримуєш, у своїх чотирьох стінах.

– Будь ласка, не турбуйтеся за мене.

І справді, в її кімнаті була така задуха, що того дня Мінні почувалася в ній, наче замкнена в духовці. Та хоча спати там зараз було вкрай незручно, проте її дух чувся там вільно, і не треба було, як на ґанку, постійно остерігатися чужих допитливих очей.

Годиною пізніше крізь дрімотне оціпеніння Мінні почула тихі кроки мачухи внизу на сходах. Хтось постукав, двері внизу відчинилися, почувся шепіт приглушених голосів. Потім – якийсь відразливий звук, хрускіт, придушений скрик, глухий удар…

Раптом вона підскочила, наче стягнута з ліжка, і встала, розгублено кліпаючи очима і дослухаючись до ударів серця. Що це було?

Вона затамувала подих і напружила слух, але марно – тиша, важка, мов спека, огорнула дім після короткого незрозумілого заворушення.

Нічого. Ані дратівного скрипучого базікання мачухи, ані нижчих, завжди зважених інтонацій батька.

А тоді двері зачинилися, повільно й акуратно, – так тихо, що вона майже нічого не почула, лише відчула, як все навколо заспокоїлося.

Мінні потерла обличчя, липке від поту, і підійшла до раковини з глеком у кутку. Вмивши обличчя і руки, причесавши волосся і побризкавшись одеколоном, вона взула туфлі й відімкнула двері.

Це були двері до батьківської спальні, і на мить вона здивувалася, запитуючи себе, чому обрала саме цей вихід. А тоді ступила на крок уперед. Ліжко було не розстелене, але покривало з боку мачухи зім’ялося. Дівчина підійшла до туалетного столика й відчинила китайську лаковану шкатулку, у якій мачуха зберігала свої прикраси. Дістала звідти пару опалових сережок і піднесла до вікна, милуючись тим, як грає світло, відбиваючись у камінцях. Вже не вперше вона відчувала спокусу взяти їх собі. Мачуха ніколи їх не носила. «Опал – нещасливий камінь», – казала вона, що слугувало також відмовкою, аби не віддавати їх пасербиці. Якщо вона побачить їх на Мінні, буде неприємність, а брати їх, щоб ніколи не наважитись надіти, не мало жодного сенсу – тоді вона буде не краща за мачуху, жалюгідну, як собака на сіні. Тож дівчина закрила шкатулку і покинула кімнату крізь інші двері.

Унизу, звернувши у коридор, що вів до батьківського кабінету, Мінні побачила свою мачуху, що лежала на підлозі. Обличчя жінки перетворилося на невпізнавану маску з крові й кісток, голова була розколота навпіл. Вона була мертва.

Мінні різко втягнула повітря, відчувши мідяний присмак сирого м’яса, але її не знудило, вона не зомліла. Попри переляк, її розум залишався ясним і гострим. Її мачуху вбили! Ось що за шум вона чула знизу – смертельний удар. Але хто міг це зробити? Хтось, якийсь чужинець проник до будинку. Хто? Втікач з психлікарні? Грабіжник, спійманий на гарячому? Чи він втік? Чи вбивця й досі ховається десь у будинку? Що їй робити: сховатися від небезпеки, замкнувшись у своїй кімнаті, чи вибігти надвір і волати про допомогу?

Вона відступила на крок від скривавленого тіла, коли їй спала думка про батька. Вона згадала, як тихо зачинилися двері. Може, зараз убивця там, разом із ним? Їй уявилася жахлива фігура, що загрозливо вимахує скривавленою зброєю, і батько, заціпенілий від жаху – як минулого року перед лицем демона.

Може, уже пізно? Може, її батько теж мертвий?

Вона більше не зважала на небезпеку. Якщо є якийсь шанс урятувати його, вона спробує.

Переступивши через тіло мачухи, Мінні взялася за дверну ручку і відчула, що та липка від крові. Серце в неї урвалося, та все ж вона відчинила двері й сміливо увійшла всередину.

Батько сидів за столом, як завжди, але тепер перед ним лежала закривавлена сокира поверх документів і книжок. Він обернувся і глянув на неї – ніколи в житті вона не бачила в нього такої посмішки, але одразу впізнала жовтий блиск в очах. Той самий зловісний блиск вона бачила – вони обидва бачили – в очах торішнього демона, і це все пояснило. Торік вона була вражена появою зловісної істоти в будинку і думала, що більшого жаху й бути не може. Але тепер було гірше: вона бачила, що демон вселився в її батька.

Він нахилився вперед, тягнучись до держака сокири, і дівчина знала, що він збирається вбити її.

Але батько був уже старою і повільною людиною.

Ще ніколи в житті Мінні не рухалася так швидко. Вона вхопила обома руками сокиру і стягнула її зі столу, а потім стояла, стискаючи зброю в руках і дивлячись на створіння, що мало вигляд зовсім як її батько.

Він обійшов навколо столу й потягнувся, щоб відібрати в неї сокиру, – із тією самою зловісною безумною посмішкою. Вона міцніше перехопила зброю, стиснувши її обома руками, позадкувала, а тоді, щойно він наблизився до неї, замахнулася.

Лезо сокири ввійшло йому в бік, крізь уже заплямовану кров’ю бавовняну сорочку, і глибоко в плоть, трохи нижче від грудної клітки. Не без зусилля вона висмикнула сокиру і вдарила знову, цього разу вище, загнавши її глибоко в шию.

Коли він захитався і впав на коліна, Мінні заново перехопила зброю, звела її обома руками і опустила на голову, розкроївши її навпіл – наче влучним ударом дерев’яну колоду.

Напевно, він був уже мертвий, але для впевненості вона вдарила ще, а потім ще раз, опускаючи сокиру на спину його розпростертого біля ніг тіла.

Потім відкинула сокиру і, хитаючись, вийшла з кімнати, мало не перечепившись через труп мачухи. Наступної ж миті її знудило на килим біля підніжжя сходів.

Вона злилася на себе, але нічого не могла вдіяти. Доведеться прибрати блювотиння – не можна дозволити, щоб це знайшла Марія, коли повернеться від сестри. Марія, чи Емма, чи поліція, яка шукатиме кожну зачіпку, здатну вказати на вбивцю.

І якщо вона розкаже правду – ніхто в таке не повірить.

І тоді вона зрозуміла, що задля порятунку має вигадати щось більш правдоподібне. Історію, яка пояснить дві смерті, що сталися в неї вдома. Якщо вона випустить щось із уваги, світ затаврує її як найкривавішу вбивцю епохи, і її повісять. Вона повинна знайти спосіб перекласти провину на когось за стінами цього будинку, на зниклого чужинця.

Вона перевірила своє взуття на наявність кривавих плям і залишила його внизу, а сама піднялася до себе перевдягнутися. Туфлі і сукню доведеться знищити – шкода, що вогонь здаватиметься підозрілим на тлі спекотної погоди, та, мабуть, можна пошматувати сукню і розвіяти залишки.

Украй необхідно було зараз міркувати чітко і швидко. Треба не залишити жодного сліду крові, що міг би пов’язати її зі смертями, і влаштувати собі алібі, перш ніж хто-небудь прийде в дім. Нагорі вона скинула із себе закривавлений одяг і, взувши батькові чоботи, пройшлася по кімнатах, у довільному порядку спустошуючи шухляди, розкидаючи одяг, змітаючи зі столів книжки й папери. Коштовності мачухи вона витрусила в наволочку, додавши для ваги столове срібло, і втопила в криниці, відчуваючи гострий жаль за опалами.

Нарешті вона повернулася до кімнати, замкнула всі двері, лягла в ліжко й стала вигадувати історію жертви, яка дрижала й тремтіла у самій білизні, занадто налякана жахливими звуками, що доносилися ззовні, аби покидати свій сховок. Їй спало на думку покласти сокиру під однією зі своїх дверей, аби підсилити враження небезпеки, що нависла над нею. Та потім вона зрозуміла, що це може викликати питання: чому вбивця облишив справу на півдорозі, так і не рознісши її дверей… ні, краще нехай думають, що її життя було врятоване, бо вбивця не запідозрив, що за замкненими дверима ховається людина – чи здобич, варта зусиль.

Вона буде налякана до смерті. Вона зомліє, коли їй скажуть, що сталося з її батьками, а потім буде гірко оплакувати їхню смерть. Їм нічого не лишиться, як повірити й пожаліти її – бідолашну сироту, якою тепер вона є.

Лише коли відчула, що продумала кожну деталь, від початку історії до трагічного кінця, вона дозволила собі розслабитися, зовсім трохи – і сльози наповнили очі від думки про смерть батька. Усі його дослідження виявилися марними або недостатніми, запізнілими. Урешті-решт демон знищив його.

Питання, звідки він узявся, так і лишилося без відповіді. Може, він і народився з батькової уяви (як він вірив у своєму захопленні Сведенборґом), та він точно був усередині тіла Роберта Лаурі, коли, захищаючись, вона змушена була вбити рідного дорогого батька.

І де було тепер це створіння? Куди воно поділося, коли він помер?

Лежачи у своїй спекотній задушливій кімнаті, єдина жива людина на весь мовчазний будинок, Мінні збагнула, що у своєму пориванні врятувати себе забула дещо життєво важливе, і їй схотілося зірватися з ліжка й кинутися вниз, доки не пізно.

Але вже було занадто пізно. Величезний тягар ліг їй на груди, і, хоча вона нічого не бачила, вона відчула, як приземкувате розпластане тіло здавлює її легені і чийсь гарячий подих наповнює її ніздрі своїм гнилим і мертвотним запахом – запахом прокляття.

* * *

Ліза Таттл – автор численних оповідань, включно з оповіданням «Сни в коморі», що здобуло нагороду Міжнародної гільдії авторів жахів. Перший том її «Повного зібрання творів про надприродне» під назвою «Чужинець в домі» був опублікований видавництвом «Еш-Трі Прес». У видавництві «Джо Флетчер Букс» побачили світ романи «Срібна гілка», «Таємниці» і перша книга в серії «Джесперсон і Лейн» «Дивовижна справа сомнамбули і крадія душ».

Ст

СТРАХ, – у, чол. 1. Стан хвилювання, тривоги, неспокою, викликаний чеканням чого-небудь неприємного, небажаного. // Вираження, прояв тривоги тощо (на обличчі, в очах та ін.). ** З (зо, від і т. ін.) страху – перебуваючи в стані хвилювання, тривоги, неспокою. З (зо, із, зі) страхом – з почуттям хвилювання, тривоги, неспокою. На страх кому; Для (ради) страху – щоб настрахати, злякати кого-небудь. Під страхом кари (смерті і т. ін.) – під загрозою кари, смерті і т. ін. Взятися страхом – дуже перелякатися. Глянути страху (страхові) в очі (в вічі) – опинитися в стані тривоги перед можливою небезпекою. Держати (тримати) в страху кого – змушувати кого-небудь перебувати в покорі. Завдавати (завдати, задавати, задати і т. ін.) страху кому; Наганяти (нагнати, наводити, навести і т. ін.) страху (страх) на кого, кому, на щось – викликати або посилювати у кого-небудь почуття остраху, переляку. Зазнавати (зазнати) страху – відчувати острах, побоювання. Мати страх перед ким – чим – боятися когось, чогось. Мати страх на душі – бути в стані хвилювання, тривоги, неспокою. Набратися (натерпітися) страху – відчути острах; злякатися, перелякатися. Умирати від страху – дуже боятися. У страху великі очі – хто-небудь перебільшує небезпеку. 2. перев. мн. Фантастична істота незвичайного, страшного вигляду. 3. у знач. присл., розм. Те саме, що «страшно». 4. у знач. присл., розм. Виражає захоплення, здивування і т. ін. з приводу великої кількості кого-, чого-небудь або у відношенні до когось чи чогось дуже великого, сильного тощо. 5. у знач. присл., розм. Надзвичайно, дуже.

Найближча етимологія: рос., біл., болг. страх, д. – рус. страхъ, п., ч., слц. strach, верх. – луж. starch, ст. traschicż «боятися, лякатися», ниж. – луж. tšach, полаб. stroch «страх», макед. страв «страх», страшен «страшний», серб. – хорв. стрâх, словен. stráh, ст. – слов. страхъ – праслов. straхъ «страх»; – загальноприйнятної етимології не має; первісно, можливо, «заціпеніння», пов’язане з інд.-євр. *ster-«ціпеніти, твердіти»; у такому разі споріднене з лит. stregti «заціпеніти, заклякнути, застигнути; перетворитися на лід», лтс. strēģele «бурулька», сер. – верх. – нім. strac «тугий», сер. – ниж. – нім. strak «тс., твердий, жорсткий, закляклий»; заслуговують на увагу також зіставлення з лтс. struõstêt, struõstît «загрожувати; суворо попереджати», пов’язання з праслов. trepetъ «трепет», лат. strāgēs «падіння, убивство, смерть», гр. τρέω «боюся, утікаю з переляку», д.-інд. trásati «боїться» або з праслов. strastь «пристрасть», виведення від *strag-«строгий», безпідставне зближення з рос. стража, праслов. tręsti «трясти».

Синоніми: ляк, острах, жах, переляк, моторошність, боязнь.

Приклад: «Страх охоплює, коли відчуваєш, що кохана людина – не та, ким ти її вважала. Насправді ж, вона може навіть виявитися зовсім не людиною…»

Страх

Клайв Баркер

Після шести з половиною тижнів пристрасті, протягом яких її підозри щодо Віґо лише зросли, Маріанна заскочила його зненацька. Він стояв у душі під струменем крижаної води, і із заплющеними очима вдихав золотисту водяну пару. Коли нарешті він розплющив повіки і лінивим поглядом ковзнув убік дівчини, очі його були геть чорні.

– Повернися, – кликав він, переслідуючи її аж до дверей невеличкої квартири. – Дай мені шанс…

Вона поралася із замком. Але той уперто не піддавався; чи, може, то її руки відмовлялися повернути ключа. Вона проклинала їх за цю зраду. Невже вони відчували таке блаженство, торкаючись його тіла? Таке щастя, що тепер, коли вона намагалася здійснити цю втечу, відмовлялися діяти з нею заодно?

Він був уже зовсім близько від неї. Настільки близько, що міг би схопити її, якби хотів. Але не став цього робити. Він зберігав поважну дистанцію, доки нарешті вона не покинула марних спроб відімкнути замок і обернулася обличчям до нього.

– Хто ти? – спитала вона.

– Яке це має значення? – відповів він. І додав, уже м’якіше: – Якщо хочеш піти, то зараз саме час зробити це.

Він кинув погляд повз неї – на двері. Вона чула, як сам собою обертається ключ у замку. Чула, як відчинилися двері, втиснувшись їй у спину.

– Вперед, – сказав він. – Я тебе не тримаю. Але, Маріанно, послухай мене. Якщо ти обереш залишитися… ти залишишся назавжди.

З коридору повіяло холодом, і його тіло вкрилося гусячою шкірою. Він стрепенувся, його живіт напружився, соски затверділи. Іноді, коли вона припадала головою до його живота, їй здавалося, що його шкірою розтікаються райдужні хвилі, стікаючи вниз уздовж його паху – у ритмі, який пришвидшувався в міру того, як вона збуджувала його. Тоді вона відкидала це як ілюзію. Тепер же знала, що не помилялася.

– Тож вирішуй, – сказав він. – Бо я мерзну.

– Не тисни на мене, – відповіла дівчина. Вона почувалася спокійніше з відчиненими дверима за спиною. Тепер, якщо захоче, вона могла б миттєво втекти. Вислизнути в коридор, униз сходами, на вулицю і геть звідси.

– По-перше, – сказала вона. – Я хочу знати, з ким я спала увесь цей час.

– Зі мною, – злегка посміхаючись, промовив він.

– Але ти дещо від мене приховав.

– Не все одразу, – відповів Віґо. – Але ми до всього дійдемо. Якщо я й зможу зайти з кимось так далеко, то тільки з тобою.

Він розкинув руки, наче демонструючи їй свою наготу. Вишукану легкість своєї статури, гнучкість усіх своїх рис, шовковисту поросль на животі, елегантну форму ніг. Його шкіра була настільки чутлива до її дотику, що вона могла би писати на ній своїм нігтем. Насправді ж, він і заохочував її до цього. Не раз пропонував прикрасити його тіло графіті. І досі на його плечах проглядали сліди від її нігтиків, залишені протягом їхньої останньої пристрасної ночі. Їй здавалося, що якщо придивитися ближче, то можна розгледіти на них відбиток великого пальця, відбиток долоні – переконливий доказ її співучасті.

Як могла вона твердити, що не помічала його інакшості, коли він підносив її на такі вершини екстазу? Мала б зрозуміти.

Мала б.

– Отже? – запитав він.

– Я боюся.

– Чого? Не мене. Ну ж бо, Маріанно. Це я. Я, Віґо. Я твій танцюрист, пам’ятаєш?

Із цими словами він почав рухатися. Наче під музику, якої вона не чула. І, як завжди під час танцю, він почав збуджуватися. Їй ніколи не набридало спостерігати за ним. Дивовижна рухливість його стегон, тонка гра його грудних і плечових м’язів, коли він здіймав руки над головою, долоні, що ловлять повітря. Часом музика, яку він чув, ставала просто шаленою, і його ноги підхоплювали відповідний ритм. Він притупував і крутився на місці, і його ерегований член де-не-де ляскав по стегнах. Часом нечутний ритм уповільнювався, і танцюрист ставав замріяним, гойдаючись на хвилях мелодійного припливу.

Усе відбувалося, як завжди. Він запрошував її назад у ліжко, де ці рухливі стегна припадуть до її тіла, зануривши в неї своє знаряддя, і танець триватиме, годину за годиною – часом так повільно, що вони ледве рухатимуться, часом перетворюючись на конвульсії, колотнечу, безумство.

Спостерігаючи за ним, вона згадала його дотики і тепер прагнула відчувати їх знов. Хотіла, щоб він знову склав долоні під її грудьми, торкнувся їх своїм вологим язиком. Хотіла, щоб він пестив долонями її стегна, водночас ніжно смикаючи губи її піхви.

А потім, збуджена й змокла від уявних дотиків його язика і його рук, вона прагнула відчути, як він входить у неї, повільно, зовсім повільно…

– Отже… – промовила вона. – Що, як я скажу тобі, що не боюся? Що тоді? Ти покажеш мені, хто ти насправді?

– Спочатку ти маєш обрати, – відповів він. – Скажи, що ти хочеш залишитися. Скажи, що кохатимеш мене, хай би ким я був, і я покажу тобі. Бо якщо не можеш… – Він припинив танцювати. Усе його тіло раптом застигло, усім своїм виглядом демонструючи страждання. – Якщо не можеш… то йди собі й ніколи не повертайся. Так, наче ми ніколи не зустрічали одне одного.

Вона дивилася повз нього, обмірковуючи його слова. Не те щоб їй зовсім не подобалася та жінка, якою вона була до зустрічі з ним. Не те щоб вона не мала амбіцій стати тим, ким могла б, якби й надалі залишайся сама. Їй подобався довколишній світ. Але цього було замало.

Вона знов перевела погляд на нього.

– Гаразд… – промовила вона.

Він насупився.

– Що ти обираєш? – спитав він.

– Я хочу побачити.

– Вороття не буде, – нагадав він їй.

– Я знаю.

Він провів руками по своєму тілу. Його пальці злегка торкнулися губ і ковзнули нижче, до середини грудей, потім – до пупка і ще нижче – до головки члена. Вона вела очима слідом за його рухом. Побачила, які гострі зуби ховаються за його губами. Побачила, як піт медовими краплями проступає в нього на грудях, прикрашаючи його. Побачила райдужне сяйво, що перетікає уздовж його живота під шкірою, нижче, нижче й нижче. Побачила, куди воно прямує і де зосереджується. Його яскраве сяйво зібралося біля самого кореня й потекло до головки, за яку трималися його руки.

І перш ніж це вирвалося назовні, звільняючись у своєму бунтарстві, на мить їй стало так страшно, як ніколи в житті. Адже всі шляхи, окрім єдиного, були тепер принесені в жертву цим вибором.

А потім, без жодного руху вона відчула це на собі, і той жар його відданості спалив без сліду всі її страхи.

«Це кохання», – подумала вона і легенько штовхнула двері, залишаючи увесь світ за порогом.

* * *

Клайв Баркер – письменник, художник, сценарист і кіносценарист. Починаючи від публікації збірки «Криваві книги» в середині 80-х років минулого століття, літературний доробок Баркера містить такі фантастичні твори-бестселери, як «Проклята гра», «Зітканий світ», «Імеджика», «Вічне місто», «Крадій вічності», «Таїнство», «Ґалілі», «Каньйон холодних сердець», чотири томи дитячої серії «Абарат». Останнім його романом є «Червоні Євангелія».

Х

ХОЛОДНЕЧА, – і, жін. 1. Дуже великий холод. 2. Те саме, що «холодність», перен. Холодне, байдуже ставлення до кого-, чого-небудь; бездушність. // Відсутність почуття кохання до кого-небудь, закоханості в когось.

Найближча етимологія: холод, холодний, холодно, холодніти, прохолода, прохолодний – рос. холод, біл. холад, д-рус. хладъ «прохолода», п. chłód, ч., слц. chlad, верх. – луж., ниж. – луж. chłodk, полаб. xlåd «тінь», болг., макед. хлад «прохолода, холодок», серб. – хорв. хлад «тінь, прохолода», словен. hlád «прохолода, свіжість», ст. – слов. хладъ, праслов. xoldъ – припускається зв’язок з герм. kald «холод», д.-інд. jada від gelda «холодний», лат. gelidus, праслов. želd, ст. – слов. кладазь, лит. šaltas «холодний, морозний», šaltis «холод, мороз», лтс. salts «холодний», авест. sarәta «холодний», перс. särd, осетин. sald, курд. sar «холодний», särma «холод», вірм. sar-n «мороз», sar-il «замерзати».

Синоніми: холод, студінь, мороз, заморозок.

Приклад: «Нестерпна холоднеча, вона проникає так глибоко, що здатна вплинути на самі пори року…»

Холоднеча

Пет Кедіґан

Останнього червневого тижня 1980 року літо обрушилося з помстою на Канзас-Сіті, і почали гинути люди.

На той час я працювала в маленькій газеті під назвою «К.-С. Джонс» (яка не мала жодного стосунку до «Матінки Джонс» чи до «Канзас-Сіті таймз» або «Канзас-Сіті стар»). Насправді називати «К.-С. Джонс» газетою можна було з великою натяжкою – «Джонс» була тижневою листівкою, яка безкоштовно розповсюджувалася в супермаркетах, універмагах і скрізь, де було багато пішоходів. Це була підбірка статей на різні теми, щедро пересипана рекламою й купонами на знижку. Статті були завжди на другому місці після реклами й купонів, що приносили нам прибуток, який, сукупно з неабиякою силою волі редактора/видавця Міллі-Лу Дежан, тримали нас на плаву.

Міллі-Лу була метр вісімдесят з лишком на зріст, мала кучеряве руде волосся і рубенсівські пропорції. Люди казали, що вона людина зі зв’язками – останнє слово промовляли пошепки, майже благоговійно. Її батько був кимось на кшталт посередника в конфліктах у політичному апараті старого Пендерґаста.[179] Часи його слави минули назавжди, але заслуги не забулися.

Сама я була не так добре обізнана з місцевою історією. Не минуло навіть десяти років, відколи я покинула Массачусетс, де на думку спадало хіба що ім’я Кеннеді. Я опинилася в Канзас-Сіті після черги невдалих кроків – шлюбу, розлучення, банкрутства. Оголошення Міллі-Лу в газеті «Потрібна допомога» про пошук працівника, «здатного бачити за деревами ліс», заінтригувало мене. Після низки марних співбесід я не очікувала, що із цього щось вийде, але Міллі-Лу зупинила свій вибір на мені. Як я дізналася пізніше, це сталося тому, що з усіх претендентів я була єдина, хто не подумав, що треба буде писати про Американський клуб садівників.

Тож я приєдналася до команди штатних працівників «Джонс», до якої окрім Міллі-Лу входили ще Джеррі, що займався дизайном і версткою, і Айрін – секретарка, бухгалтер і офіс-менеджер. Сама Міллі-Лу окрім того, що була шеф-редактором, опікувалася відділом продажу. Колишня спроба найняти менеджера з продажу завершилася повним провалом, розповідала вона. Клієнти й досі воліли, щоб їхніми рахунками керувала вона особисто.

Комп’ютерів ми не мали, про інтернет узагалі не чули – найближче, що в нас було, це друкарська машинка Джеррі на базі «IBM Селектрік» із пам’яттю в цілих 5 кілобайт і телетайп у кабінеті Міллі-Лу, який вимагав постійного нагляду, аби не скінчився папір.

Заробітна платня не вражала – вона лише трохи перевищувала те, що я заробляла, подаючи картоплю фрі в «Макдональдзі». Але на той час цього вистачало, щоб сплачувати за оренду однокімнатної квартири в будинку для людей із низькими статками на околиці ділового центру, включно з усіма вигодами, навіть центральною системою кондиціонування повітря.

У цій частині Сполучених Штатів кондиціонер не був розкішшю. Своє перше літо на Середньому Заході я провела в студентському гуртожитку Канзаського університету, у корпусі для одружених студентів, де не було навіть вікон. Культурний шок був досить болісним для того, хто всі свої дитячі та юнацькі роки провів за п’ятдесят миль на північний захід від Бостона, біля кордону з Нью-Гемпширом, але кліматичний шок був навіть гіршим.

Я ніколи не жила в місцевості, де можна вкритися рясним потом, просто сидячи на одному місці. Але в нас на роботі принаймні був кондиціонер (що, власне, можна було сказати про будь-яке інше місце, окрім студентських гуртожитків), утім, це призводило до діаметрально протилежних крайнощів. Півгодини в кінотеатрі, у ресторані, у будь-якому закладі на території студентського містечка – і я починала тремтіти від холоду. Якось голова департаменту, у якому працював мій тодішній чоловік, улаштовував вечірку, і доки всі інші спілкувалися між собою, я куталася у вовняний плед, пила гарячу каву і дмухала на пальці.

У 80-х роках усім уже було відомо про стоншення озонового шару. Але того літа більшості мешканців Канзас-Сіті було надто спекотно, аби думати про це. Коли я вперше спитала Міллі-Лу, чи не могли б ми принаймні трохи приглушити кондиціонер – саме настільки, щоб можна було зламати кригу над кавою – вона розсміялася мені у зведене догори обличчя.

– Забудь про це, Люсі, – сказала вона. – Я вже жінка у віці – і то не мерзну від 1969 року.

І вона заходилася пояснювати, як застосування електричного вентилятора в задушливій кімнаті з поганою циркуляцією повітря створює атмосферу, у якій можна буквально спектися на смерть. Вона називала це «ефектом підігріву». Я відповіла, що для мене це новина, що викликало в неї новий напад сміху.

– Звичайно, там, звідки ти приїхала, мабуть, 80 градусів[180] вважається спекою. Поїдь проглянь метеозвіти за останні п’ять-десять років, місцеві та з Нової Англії, а потім напиши мені порівняльну статейку на тисячу слів.

Я зітхнула, визирнувши крізь вікно на автомобілі на проїзній частині. Це означало ще одну спекотну поїздку до бібліотеки в заміському пансіонаті «Плаза» з подальшим переохолодженням, яке я неодмінно матиму, доки проглядатиму мікрофільм.

– Гаразд, поїду, – відповіла я. – Це забере деякий час.

Міллі-Лу змилостивилася:

– Починай завтра, якщо спека спаде. До речі, якщо тобі справді холодно, вдягни светр. Ще один светр.

Спека не спала. У перші дні цього пекельного липня температура сягала тризначної цифри. Прибувши в офіс у вівторок, напередодні вихідного з нагоди Дня Незалежності, я не застала там ні душі, за винятком Міллі-Лу.

– Що ти тут робиш? – спитала вона мене.

– Гм… Я начебто тут працюю? – Я сіла за свій стіл. Светр на спинці мого стільця був поки що зайвим – після того як я тридцять хвилин смажилася у власній машині.

– Джеррі і Айрін обидва зателефонували і попередили, що не приїдуть, бо дуже спекотно, – сказала Міллі-Лу. – Тож я й на тебе не чекала.

– Якщо хочете зачинити офіс і піти додому, то я не проти, – сказала я. – Якщо тільки це не буде мені зараховано як лікарняна відпустка.

Міллі-Лу похитала головою, від чого її неймовірні руді кучері застрибали, і кинула на стіл переді мною згорнутий номер «Канзас-Сіті Стар», яким до того обмахувалася. Стаття, яку вона обвела, мала заголовок

«КІЛЬКІСТЬ ЗАГИБЛИХ ВІД СПЕКИ ДОСЯГЛА ТРЬОХ».

Нижче маленькими літерами було зазначено:

«Особливо вразливими є літні люди».

– Прочитай це, – наказала вона. – А потім я розповім тобі, що із цим не так.

Я послухалася, потім звела на неї очі.

– Три – недостатня кількість, щоби бити на сполох?

– Я ж сказала: я тобі розповім, – сказала вона, і я відчула себе присоромленою. – Смертей було п’ять, а не три.

– Звідки ви знаєте?

– Бо я маю зв’язки. Гадала, ти це знаєш. – Вона підморгнула мені, що здавалося дивним, адже крім нас у кімнаті нікого не було.

– То що відбувається?

– Приховування інформації – що ж іще?

Я насупилася. Ще дуже жива була пам’ять про Вотерґейт, і обговорення теорій змови було національною формою дозвілля, яка за популярністю поступалася лише бейсболу. Завдяки Вудворду і Бернстайну журналістські дослідження перетворилися на сучасний рок-н-рол. Утім, усе це аж ніяк не тичилося з безкоштовною тижневою газетою, що існує завдяки рекламі.

І я вкотре подумала, що донька політичного функціонера, певно, здатна відчути змову, коли та відбувається в неї перед очима.

– Що скажеш, Люсі? – У блакитних очах Міллі-Лу загорівся вогник. – Як дивишся на поїздку в центр міста, до моргу? У мене в машині є кондиціонер.

– Звучить привабливо, – сказала я, беручи зі стільця свій светр.

Я уявляла собі, як Міллі-Лу крадькома дає п’ятдесятидоларову банкноту таємничому санітару в морзі, а той пошепки повідомляє, де саме лежать тіла, залишені поза межами офіційних звітів. Вона зможе глянути на них, а я стоятиму на іншому боці кімнати, здригаючись і синіючи від переляку.

Натомість на вході нас зустріла зовсім не таємнича молода жінка, яка представилася як Дені Вашинґтон, одна з кількох студентів-медиків, що працюють в окружному морзі коронерами на півставки. Це означало, що вона молодша за мене щонайбільше на шість років, але, навіть одягнена в офіційний білий медичний халат, здавалася мені п’ятнадцятирічною.

– Я планую будувати кар’єру в галузі судово-медичної експертизи, – сказала вона, коли ми втрьох увійшли до ліфта.

– А це означає, що всі її пацієнти будуть мерці, – додала Міллі-Лу.

– Я знаю, – сказала я. Насправді, не знала, але неважко було здогадатися.

Ми вийшли на мінус третьому поверсі. Прямуючи слідом за Дені Вашинґтон коротким коридором до дверей під номером ХК6, я швидко спитала себе, чи можна вважати це застосуванням алгебри в реальному житті.

У коридорі було прохолодно, але в кімнаті ХК6 стояв справжній холод, більше схожий на природнє явище, ніж штучно створений температурний режим. Наче зима ховалася в цій маленькій кімнатці, у якій були лише стіл, два стільці біля дверей і шість металевих висувних контейнерів, три над трьома.

– Жахливо, чи не так? – співчутливо промовила Дені Вашинґтон, побачивши, як я натягаю рукави на руки. Кілька великих вовняних светрів висіли на гачках на звороті дверей. Вона взяла один і надягла поверх білого халата. – Користуйтеся, будь ласка.

Міллі-Лу видала свій звичний жарт, мовляв, не мерзла із часів адміністрації Ніксона.

– Гаразд, – відповіла я. – Мабуть, мені потрібен іще один. Присягаюся, мені доводилось розморожувати холодильники, тепліші за цю кімнату.

– Що ж, холод від холоду різниться, – сказала Дені Вашинґтон, виймаючи зі столу пару рукавичок. – А це взагалі окремий випадок. – Надягнувши рукавички, вона відчинила холодильну шафку ліворуч і потягнула контейнер на себе.

На мить я подумала, що бачу в ньому велику ляльку або манекен, одягнений у халат поверх нічної сорочки і взутий у пухнасті темно-рожеві капці. Тіло лежало на боці, підтягнувши коліна в «сидячій» позі. Міллі-Лу підійшла до тіла, щоб подивитися, і я ступила за нею. За життя це була дуже стара жінка. Тільки вона не могла бути справжньою, думала я. Її ноги не лежали одна поверх одної, як мало бути, – між ними була відстань у кілька дюймів.

Я не була експертом, та анітрохи не сумнівалася, що rigor mortis[181] не призводить до такого ефекту. Її руки були схрещені на грудях, пальці стискали поли халата, ніби для того, щоб не дати йому розійтися. Наче їй було холодно. Її темна шкіра набула якогось попелястого відтінку і стала злегка жовтуватою.

– Місіс Кора Паттерсон, вісімдесят один рік, – сказала Дені Вашинґтон. – Її привезли вчора вночі близько другої години, і вона ще навіть не почала танути.

– Що за хрінь, – вихопилося в мене.

Замість сказати мені, що я винна кілька доларів у спільний кошик за лайку, Міллі-Лу промовила:

– Цілком згодна. Лайно якесь.

Вона простягнула палець, збираючись торкнутися обличчя жінки, але дівчина-коронер перехопила її руку.

– Не треба. Якщо торкнетеся її голими пальцями, залишитесь без шкіри, – вона подала Міллі-Лу одну зі своїх рукавичок. – На них термостійке покриття.

Міллі-Лу швидко обмацала руку жінки та її плече, потім позадкувала.

– Я справді відчула холод, що йде зсередини. – промовила вона, повертаючи рукавичку Дені Вашинґтон. – Але її одяг не замерз.

– Теж дуже дивно, – промовила коронер. – Одяг здебільшого просто прилипнув до неї. Це саме сталося б з вашим пальцем, якби ви її торкнулися.

Я наблизилася до покійниці, аби краще роздивитися її голову і обличчя. Її шия задубіла настільки, що голова не торкалася полиці. Вона наче випромінювала холод – це ніби як перебувати поряд із хворим у гарячці, тільки навпаки.

Я присіла й побачила, що її сиві кучері де-не-де зламалися, наче тоненькі бурульки. Вони лежали на металевій полиці в безпосередній близькості від тих місць, звідки нападали, лише трохи зміщені від того, що контейнер пересували вперед і назад. Чи були вони й досі замерзлими?

Не зваживши на попередження Дені Вашинґтон, я торкнулася її сивих волосків. Щось холодне й пекуче штрикнуло мій палець. Я машинально відсмикнула руку, і ще кілька закляклих кучерів із тріском відпали.

– Що ти зробила? – стривожилася Міллі-Лу. Перш ніж я встигла щось заперечити, вона схопила мою руку. Крихітні краплі крові проступали там, де в шкіру впилися тонесенькі сріблясті смужки.

– О, заради Бога… – Дені Вашинґтон закотила очі. – Не торкайтеся, я маю видалити їх. – Вона хитнула головою в напрямку столу. – Сядьте там. Я візьму деякі інструменти. Буду за кілька секунд. Можу я бути впевнена, що ви обидві нічого не торкатиметесь протягом цього часу? – Вона обережно зачинила шухляду. – Я кажу серйозно.

– Я вас не підведу. – Міллі-Лу кинула на мене промовистий погляд.

– Я теж, – кволим голосом додала я. Інструменти?

Дені Вашинґтон вийшла і повернулася із чимось на кшталт малого хірургічного набору, ліхтариком і особливими окулярами, що ними користаються годинникарі.

– Потримайте це, – сказала вона Міллі-Лу, даючи їй ліхтарик. – Він має бути постійно спрямований на палець.

Вона дістала з набору шприц і зняла з голки захисний ковпачок.

– Зачекайте хвилинку, – сказала я, намагаючись відсунутись, але вона вже тримала мене тією чіпкою хваткою, якою так чудово володіють лікарі й медсестри. – Ви не казали, що мені потрібен укол.

– О, заради Бога, – промовила вона, тримаючи шприц вертикально, ніби для того, щоб дати мені добре роздивитися цю довгу загострену штукенцію у всій красі. – Ви що, боїтеся уколів?

– Навіщо мені це? – спитала я, намагаючись прибрати руку. – Це ж наче колючки, їх можна пінцетом вийняти…

– Це не колючки, – сердито відповіла Дені Вашинґтон і примудрилася стиснути пальці так, що вся моя рука почала німіти. Принаймні так здавалося, доки вона не штрикнула її голкою. Я скрикнула. – Чесно, Міллі-Лу, ви справді вважаєте її кмітливою?

– Повір мені, інші двоє тобі б не сподобалися, – відповіла Міллі-Лу таким абсурдно буденним тоном, що я б розсміялася, якби Дені Вашинґтон не тицяла в мій палець голкою знову й знову. Я вискнула, і вона нагородила мене недобрим поглядом. Невже й справді є необхідність штрикати мене стільки разів, гадала я, чи вона просто намагається довести мене до сліз?

– І що тепер? – спитала я, облишивши надію вивільнити руку.

– Тепер ми зачекаємо. Я хочу бути впевнена, що ваша рука достатньо замерзне, перш ніж я почну різати.

– Різати? – Якби вона так сильно не схопила мене, я вже була би за дверима. – Різати що? Що ви збираєтеся відрізати?

– Нічого. Треба ретельно видалити часточки, – промовила вона з надмірною терплячістю. – І я повинна подбати про те, щоб у ваших тканинах нічого не залишилося. Це було би погано.

Раптом у мене зникло бажання тікати.

– Наскільки погано?

– Як обмороження. Дуже сильне обмороження. За якого справді доведеться відрізати.

Ми з Міллі-Лу перезирнулися. Вона була майже настільки ж налякана, як і я.

– Що ж, тоді гаразд, – сказала я. – Починайте ретельно видаляти.

– Ви відчуваєте руку? – спитала мене Дені Вашинґтон.

– Не знаю, і мені байдуже, – відповіла я. – Менше розмов, більше ретельного видалення.

– Добре. Зробіть нам обом ласку і не дивіться, доки я не закінчу.

Міллі-Лу втиснулася між нами, присівши на край столу, аби я не бачила, що робить Дені Вашинґтон. Я не відчувала жодного болю – оніміння поширилося до самої долоні аж до перетинки між указівним і великим пальцями. Та все одно я відчувала, що вона щось робить, і хоча це явно було не те, що хотілося спостерігати, я не змогла б відірвати погляду, якби Міллі-Лу милосердно не затулила від мене весь процес. Здавалося, це тривало годинами, перш ніж коронер нарешті сказала:

– Готово.

Не знаю, що я очікувала побачити – може, палець Франкенштейна зі швами посередині й болтами навколо нігтя. Натомість мій палець був перев’язаний бездоганно білим бинтом. І він і досі був занімілим.

– Не мочити, – сказала Дені Вашинґтон. – Коли будете в душі, надягайте на руку пластиковий пакет. Або гумову рукавичку – і перев’язуйте гумовою стрічкою, щоб всередину не потрапила вода. Але не надто туго і ненадовго, інакше матимете ще гіршу проблему. Зазирніть до мене наступного тижня, і я огляну. – Вона зніяковіло знизала плечима. – Або можете звернутись до свого лікаря, якщо хочете.

– Не знаю, як я йому це поясню, – відповіла я.

– Гаразд. Тому що в цьому разі пояснювати довелося б мені, і, мабуть, я би втратила роботу.

Мене охопило сильне відчуття провини.

– Я ніколи не згадаю ваше ім’я, – урочисто пообіцяла я. – І… е… дякую. Навіть попри голку.

– Журналісти завжди захищають свої джерела, – додала Міллі-Лу. – Неллі Блай. Едвард Р. Мерроу. Вудворд і Бернстайн. Бен Бредлі.

– Не думаю, що буде аж так складно дослідити зв’язок між її пальцем і мною, – сумно зауважила Дені Вашинґтон. – Що ви взагалі собі думали, коли це робили?

– Мені лише було цікаво, чи її волосся замерзло, – сказала я, відчуваючи себе ще більш винуватою.

– Так, замерзло. Наступного разу просто спитайте.

– Але чому так сталося? – здивувалася я. – Волосся ж неживе. Тобто, відросла частина.

– Воно росте із живої цибулини. Обмороження поширилося вздовж стовбура волосини, до самого кінця.

– Але чому воно й досі таке ж мерзле, як і решта тіла? Це ж начебто неправильно.

– Можете посперечатися із залишками, які я видалила з вашого пальця, – Дені Вашинґтон прибрала квадратик білої марлі і обережно віднесла до контейнера з тілом Кори Паттерсон, поклавши поряд з трупом.

– Хіба ваш бос цим не зацікавиться? – спитала я.

– Зацікавиться чим? – знизала плечима Дені Вашинґтон. – Я нічого не бачила. Я лише студентка медичного університету і працюю тут на півставки.

– Ти казала, що було два тіла, – нагадала Міллі-Лу.

– Так, було, – Дені Вашинґтон занепокоїлася. – Ось тільки друге вже не зовсім тіло.

Вона вагалася. Міллі-Лу схрестила руки на грудях і уважно подивилася на неї, доки я поглядала на светри, вивішені на дверях, вирішуючи, чи настільки мені холодно, щоб надягнути один з них поверх мого власного.

Дені Вашинґтон здалася та із зітханням відчинила холодильну шафу поряд із тою, де лежала Кора Паттерсон.

– Це Мартін Фолі, 79 років. Чи, радше, те, що від нього лишилося.

Більшість крижаних брил і уламків на полиці були досить великі, щоб побачити в них частини тіла старого чоловіка. Його голова відкололася одразу під підборіддям – вона лежала ліворуч на ворсистому рушнику. Я бачила кістку, щось багряно-коричневе, вочевидь, м’язи, різні кровоносні судини і жовтуватий підшкірний жир. Його шкіра теж мала жовтуватий відтінок.

– Схоже на поперечний розріз, – подивилася я.

– Мені ж не треба нагадувати вам, дівчатка, що не можна нічого торкатися? – У голосі Дені лунала нотка роздратування.

Я помахала перев’язаним пальцем.

– Я свій урок засвоїла. Що з ним сталося?

– А ви як гадаєте? Хтось його впустив. Одяг втримав його майже всього вкупі, і тільки завдяки йому ми можемо бути впевнені, що знайшли всі уламки.

– «Людина-видимка».[182] Розбита, наче скло. – Міллі-Лу окинула поглядом уламки, потім здивовано звела брови. – А ви справді впевнені, що знайшли всі уламки?

– Це сталося тут, тож так, ми цілком упевнені.

Міллі-Лу постукала ногою.

– Пильнуй, щоб самій не впасти. Навіть не заморожена людина на цементній підлозі переламає собі всі кістки. Якщо тільки тут можна уникнути замороження. Mirabile dictu,[183] але я теж трохи мерзну.

– Алілуя, – промовила я і подалася до дверей.

– Не так швидко. – Моя шефиня дістала із сумочки «Полароїд» і передала мені, потім витягла звідти фотоапарат «Пентакс». – Нам потрібні фотографії обох тіл.

Дені Вашинґтон скептично насупилася.

– Гаразд, я хочу зробити фотографії. Не обов’язково для публікації, але якщо вони й потраплять до друку, твоє ім’я згаданим не буде.

– Для цього знадобиться небияка хитрість, – промовила коронер, не зводячи недовірливих очей з Міллі-Лу, яка почала клацати «Пентаксом».

– Нічого такого, – відповіла моя шефиня. – Я ж маю зв’язки.

Вона зупинилася і знаком наказала мені зробити кілька полароїдних знімків, але я була така незграбна з моїм забинтованим пальцем, що вона забрала в мене апарат і зробила все сама. Потім знову взялася за «Пентакс». Коли закінчилася плівка, вона зарядила нову і змусила дівчину знову витягнути Кору Паттерсон.

– Гаразд, – сказала вона, коли закінчилася друга плівка і касета «Полароїда». – То в чому жарт? Вочевидь, ти не можеш проводити розтин, доки вони не відтануть, тож годі твердіти, що вони замерзли на смерть. Хіба не так?

Дені Вашинґтон вагалася.

– Можливо, так, але я підозрюю, що існує ще одна, супутня причина.

– Справді? – Міллі-Лу поклала руку їй на плечі. – Не треба тримати це в собі, люба, ти знаєш, що можеш розповісти мені все.

– Так, певно, що можу. – Дені Вашинґтон вивернулася з-під її руки.

– Ну ж бо, – і далі підлещувалася Міллі-Лу. – Хоча б розкажи мені, чому ти вважаєш, що існує якась супутня причина. Люсі, ти записуєш? – додала вона.

Я помахала їй своїм пораненим пальцем, і вона вмить знайшла в сумочці вузький блокнот і ручку. Усі ми в «Джонсі» вважали сумочку Міллі-Лу дивом природи, не менш приголомшливим, ніж електрика або качкодзьоб.

– Згадай, хто написав тобі ті чудові рекомендації, яких ти потребувала для вступу в медичне училище.

Дівчина зітхнула.

– Ви ж знаєте, це моя майбутня робота.

– Знаю. Я не хочу, щоб у тебе потім були неприємності. Я ніколи цього не допускаю, хіба ж ні?

Дені Вашинґтон похитала головою, хоча й зараз її обличчя не виявляло особливого ентузіазму.

– Справа в тому, де їх знайшли.

– О, так, у холодильнику, – сказала Міллі-Лу. – Мабуть, на сільськогосподарському підприємстві. Це був… е… родинний бізнес?

Дені Вашинґтон знову похитала головою.

– Ні.

Пауза.

– Їх знайшли не в холодильнику.

– Невже. – Міллі-Лу так і розпирало зсередини. – Де ж тоді?

– Пам’ятаєте пожежу, що сталася на Східній 27-й вулиці, між Труст-авеню і Пасео? Ці двоє – мешканці згорілого будинку. Пожежники знайшли їх у їхніх кімнатах. Вирішили, що вони задихнулися від диму. Доки не торкнулися їх.

Енциклопедичний мозок Міллі-Лу швидко запрацював.

– Шість мешканців, четверо госпіталізовано, двоє загиблих – ці двоє і є загиблі?

– Імена не розголошуються до оповіщення родин потерпілих, – процитувала Дені Вашинґтон. – Обох знайшли в її квартирі, хоча він мав власну.

– Хто ще про них знає?

– Окрім мене і мого боса… – Коронер замислилася на мить. – Пожежник, що знайшов тіла. Двоє медичних працівників. Той ідіот, що впустив містера Фолі, і троє наших, що допомогли йому зібрати уламки.

Тепер уже Міллі-Лу набула скептичного виразу.

– Це ж сила-силенна людей, і всі мовчать, – сказала вона. – Я ніколи не стикалася з такою кількістю людей, що тримали б рота на замку. Принаймні із часів мого батька.

– А що розповідати? Двоє людей знайдені замерзлими на смерть у будинку, охопленому пожежею. Мабуть, їх тримали в холодильнику, а пожежу влаштували, аби знищити докази. Можливий підпал і вбивство – ніхто не плескатиме язиками, доки триває слідство, бо ніхто не хоче втратити роботу. Це дивно, але не найдивніша річ, яку трапляється чути на світі.

– Я знаю кілька історій, від яких волосся на голові стане дибки. Ну, принаймні в неї. – Вона кивнула в мій бік. – А ваше розгладиться. Хіба що ви, мабуть, їх уже чули. Хай там як, ніхто ще не встиг обміркувати події, що сталися два дні тому. Відтоді трапилися ще як мінімум дві пожежі. Плюс люди, які без будь-яких, навіть найменших, пожеж умирають просто від спеки.

– Ці двоє – може, їм відімкнули комунальні послуги за несплату? – спитала Міллі-Лу. – Багатьом людям відімкнули, тому що вони не могли сплатити рахунки. Жодної електрики, жодних кондиціонерів.

– Не знаю, – відповіла Дені Вашинґтон. – Але я знаю адресу. Їздила туди в пошуках житла. І будинки в тому районі скрізь старі, ще вікторіанської доби. Там немає центральної системи кондиціонування, навіть вбудованих кондиціонерів немає. Доводиться користатися віконним кондиціонером, постійно вмикати його – а це дуже дорого. Це якщо паскудні кабелі взагалі витримають навантаження і не замкнуть.

Міллі-Лу зробила останній запис і запхала ручку і блокнот в сумочку.

– Нам конче необхідно це перевірити.

– Перевірити що? – не зрозуміла я.

Будинок, хоча й обгорілий скрізь, усе ж стояв. Ніхто навіть не почав забивати діри, що зяяли на місці вікон і дверей. Паркан здебільшого являв собою тонку дротяну сітку, прибиту до просілих дерев’яних стовпів, лише перед вхідним двором виднілася металева огорожа. Частини її були з’єднані ланцюгами між собою, а попереду красувалося попередження:

«ПОЛІЦЕЙСЬКА ОГОРОЖА: НЕ ПЕРЕТИНАТИ».

Я подумала, що цей напис навряд чи здатен когось віднадити, як прямі сонячні промені, що били з немилосердного безхмарного неба.

Міллі-Лу довелося припаркувати машину за півкварталу звідти. За ті кілька хвилин, що ми поверталися пішки до будинку, я запитувала себе, чому так квапилася покинути морг. Моя керівниця страждала ще більше за мене. Її обличчя, на якому й без того завжди грав рум’янець, тепер зовсім розчервонілося. Я запропонувала зробити кілька фотографій і повернутися пізніше.

– Потім прохолодніше не стане, – промовила Міллі-Лу, майже задихаючись, – Тільки ще й світла не буде.

Перш ніж я встигла спитати, чому не можна скористатися ліхтариком, вона вже рушила до вузького проходу між відгородженим згарищем і сусіднім будинком. Я рушила слідом. Принаймні сусідній будинок кидав хоч якусь тінь.

Крізь дротяну сітку Міллі-Лу зробила своїм «Пентаксом» кілька фотографій, потім прикрутила до нього телеоб’єктив.

– А темна кімната для проявлення фотографій у вашій сумці теж є? – нервово спитала я. Ми стояли прямісінько під вікном, у якому, здавалося, ворушилися жалюзі. Прохід між будинками тягнувся аж до сусіднього кварталу – хай би хто жив у цьому будинку, він напевне бачив усіх, хто ходив цією стежкою.

– Так, лише кондиціонера бракує. Потримаєш, гаразд? – Вона тицьнула мені в руки сумочку, зробила ще кілька знімків і рушила далі, аби побачити зворотний бік будинку. Місце являло собою суцільні руїни, серед яких можна було розрізнити колишні меблі. Земельна ділянка була обгороджена високим дерев’яним парканом, що ховав від очей горілі, залиті піною гумові подушки й диванні подушечки, але запах, мабуть, стояв жахливий.

Міллі-Лу відійшла на кілька футів і зробила кілька швидких фотографій іншого двору.

– Значно менший дім, – сказала вона мені, повернувшись. – На одну родину, з дитячою гойдалкою, пісочницею і терасою для барбекю. Але, на щастя для них, вогонь не дістався далі їхнього паркану.

– Мабуть. – Я знову подивилася на вікно сусідського будинку. – Нам треба йти.

– Що ж ти за репортер такий.

Вона рушила назад до тротуару, і я поспішила слідом за нею. На цілих дві секунди я відчула полегшення, доки не з’ясувалося, що вона лише хоче обійти будинок з іншого боку.

Звідти ми змогли підійти до будівлі ближче. Я відчула в подуві вітру запах диму і згорілих речей, від людського майна лишилися тільки чорні згарки. І я подумала про крижані брили й уламки в контейнері моргу, які колись були людиною.

Вогонь не відігрів цього тіла, як і тіла старої жінки, не кажучи вже про те, щоб спалити їх. А тоді я згадала, що більшість людей гине в пожежах не від вогню: найчастіше вони помирають, наковтавшись диму, ще до того, як до них дійде вогонь. Брак кисню. Вони задихнулися.

Такою, на думку Дені Вашинґтон, була причина їхньої смерті? Неможливо. Вони ніяк не могли заледеніти так швидко, перш ніж були знайдені пожежниками…

Ні, могли. Це могла бути дія рідкого азоту. Я пригадала демонстрацію в хімічній лабораторії середньої школи, коли вчитель занурив квітку в рідкий азот, а потім впустив її на стіл. Ми всі ахнули, коли вона розлетілася, наче скло.

Утім, знадобилась би дуже велика ємність, щоб заморозити двох людей. Щось настільки велике, з усіма допоміжними приладами, не могло б згоріти безслідно. Поліція конче щось би знайшла, не кажучи про порожні контейнери від рідкого азоту. А якщо це і спричинило пожежу – великий, складний механізм, що перевантажив лінію і спричинив коротке замикання?

Я обернулася, щоби поділитися думками з Міллі-Лу і побачила, що вона пролізла крізь діру в дротяній загорожі та направляє свій довгий об’єктив на одне з вікон.

– Що ви робите? – пискнула я. – Міллі-Лу, повертайтеся сюди! Не можна перетинати поліційну огорожу! А то нас обох заарештують!

Не встигли слова злетіти з моїх губ, як до будинку, наче за командою, під’їхала патрульна поліційна машина. Двоє офіцерів, що вийшли звідти, були аж ніяк не в захваті.

Я досі трималася з правильного боку огорожі, тож подумала, що мене не заарештують. А тоді я збагнула, що стискаю в руках сумочку Міллі-Лу з усіма її сюрпризами. Чи існує така річ, як співучасть у проникненні на чужу територію? Допомога і сприяння недозволеній фотозйомці? Злочинна змова з метою перешкоджання поліціянтам? Які були настільки ж великими, наскільки й розлюченими.

– Мій бос, – промовила я, відчуваючи себе Іудою.

– Міллі-Лу, ви ж знаєте, що не можна заходити на місце злочину, – гукнув вищий із двох копів.

Вона озирнулася на них і подарувала їм найяскравішу у світі усмішку. – Я майже закінчила, Тоні. Як ся маєш, Ральфе?

– Серйозно, – сказав Тоні, і з його голосу було чути, що він не жартує. – Негайно, Міллі-Лу, або мені доведеться затримати вас.

– Еге ж, це ми ще подивимось. – Міллі-Лу саме робила знімок через вхідні двері.

– Я рахую до п’яти, – сказав Тоні, пролізаючи крізь діру в загорожі. – Один. Плюс чотири – п’ять, – трьома розмашистими кроками він підійшов до неї й швиденько випроводив її за межі ділянки.

– Та невже? І чого ви ніяк не заспокоїтесь? – промовила Міллі-Лу, відступаючи від нього з гримасою ображеної гідності. – І це після того, як ми стільки значили одне для одного!

– Облиште, – сумно промовив Тоні. – Я мав це зробити. Сусіди дивляться.

– Це Зона пильної сусідської уваги, – вставив другий коп, Ральф. – Вони завжди дивляться.

Вони чемно, але твердо вивели нас на тротуар. До своєї патрульної машини, подумала я, аби сусіди бачили, як нас забирають. Але натомість вони вручили нам штрафну квитанцію. Я була задоволена, доки не побачила суму.

– Все гаразд, мем? – зі стурбованим виглядом спитав Ральф. Він відчинив задні дверцята й посадив мене в машину. Тоні простягнув мені пляшку води, наполігши, щоб я випила – вода виявилася теплішою, ніж я сама, але я цього майже не помітила. Те, що Ральф назвав мене «мем», стривожило значно більше.

– З нею все гаразд, це лише шок від суми. – Міллі-Лу забрала в мене квитанцію і сховала у свою сумочку. – У цьому місті хабарництво завжди було джерелом скандалу. Не хвилюйся, Люсі, це за рахунок «Джонс». Ти поки що віддихайся, доки я побалакаю із цими двома чарівними стражами громадського порядку.

Я відчула таке полегшення, що мені стало млосно. Втім, я і так вже танула від спеки. Всередині поліційної машини було не прохолодніше, ніж зовні, та принаймні тепер я була не на сонці. Я відкинулася на сидінні, налила трохи води на долоню і плеснула собі на обличчя, не зважаючи, скільки крапель пролилося на сорочку. Я з радістю вилила би всю пляшку собі на голову, хіба що копи навряд чи схвалять, якщо я заллю їм заднє сидіння. Щоправда, будь-яка рідина миттєво перетвориться на пару.

За мить я озирнулася. Усі троє стояли перед машиною, заглиблені в розмову. От тільки говорили здебільшого копи, а Міллі-Лу уважно кивала і робила записи. Я бачила, що вони не сварять її, та, може, сусіди цього не бачили. Нарешті вона згорнула блокнот, цьомкнула кожного в щоку і поманила мене за собою.

Ми повернулися в центр. На той час я вже настільки спеклася, що була трохи розчарована, коли нарешті ми опинилися в бібліотеці замість моргу.

– Я точно не можу вам допомогти? – спитала я, коли Міллі-Лу проглядала одну бобіну мікрофільму за одною.

– Ні, просто і далі складай мені компанію, – бадьоро відповіла моя керівниця. Вона знала, що моя пропозиція допомогти була лише даниною ввічливості. Я ненавиділа мікрофільм, тому що він завжди в негативі, чорно-білий. Мені завжди було важко щось розгледіти на такого роду носіях – навіть у найкращому разі я витрачала години лише на пошук знімка для першої шпальти.

Міллі-Лу не мала такої проблеми – гадаю, її очі легше звикали до таких речей. Але ми вже були тут принаймні годину, доки вона прокручувала одну бобіну за одною, звіряючись із записами в блокноті (стенографічними, тому незрозумілими для мене), перш ніж нарешті щось знайшла.

– Ага! Ось воно. Нагадай мені, щоб я надіслала Тоні з родиною шикарний кошик на День подяки! – Вона доповнила закарлюки у своєму блокноті коментарями у вигляді нових закарлюк і відкинулася в кріслі, щоб я побачила сторінку, виведену на екран. – Праворуч унизу. З іншого боку, – автоматично додала вона.

Уперше в житті я одразу побачила заголовок:

«СМЕРТЬ У ТОНҐАНОКСІЙСЬКОМУ ХОЛОДИЛЬНИКУ: ЖОДНИХ ЗРУШЕНЬ. БАТЬКИ І ДАЛІ СПРОСТОВУВУЮТЬ ВЛАСНУ ПРОВИНУ».

Історія була недовга. Дванадцятирічна донька подружньої пари в Тонґаноксі, штат Канзас, два дні вважалася зниклою, перш ніж її мертве тіло було знайдено закляклим від холоду під причепом трейлера, у якому вони мешкали. Батьки стверджували, що не знали, де їхня донька, не завдали їй жодної шкоди і не знали, хто це зробив.

– Коли це було? – спитала я.

– Серпень 1973 року. Спекотне було літо.

– Пам’ятаю, – сказала я. Я й справді дуже чітко його пам’ятала. Лише згадуючи, я вкривалася потом навіть у приміщенні з кондиціонером, що працював на повну потужність. Зважаючи на те, як довго ми перебували в цій кімнаті, я вже мала би мерзнути, але цього не було. Я й досі почувалася комфортно. Можливо, моє тіло нарешті адаптувалося до клімату Канзас-Сіті.

Міллі-Лу знайшла оригінал історії, зробила ще більше нотаток, а потім і далі прокручувала бобіну за бобіною. Вона знайшла ще один сюжет за літо 1969 року – знаменитого тим, що це був останній рік, коли вона мерзла. Утім, моя начальниця була настільки поглинена своєю знахідкою, що я вважала грубістю вказувати їй на це.

Вона не запрошувала мене поглянути на цю історію або інші, знайдені нею. З тих небагатьох почутих від Міллі-Лу слів я зрозуміла, що в кожній з них ідеться про людей, замерзлих посеред спеки. Таких подій було небагато, і вона не завжди могла знайти оригінал історії.

Аж доки не дісталася 30-х років, на чому й зупинилася.

– Мала б здогадатися, – сказала вона зі скупою похмурою посмішкою.

– Чому? – спитала я.

– 30-ті були роками Пилового котла.[184] Усталилася жорстока спека, піщані бурі забирали людські життя. Наче мало було Великої депресії.

– Я знаю історію і читала «Грона гніву»,[185] – сказала я.

– Читати про це і проживати це – зовсім різні речі. Я тоді була лише маленькою дівчинкою – зовсім маленькою дівчинкою, – але це значною мірою вплинуло на мій життєвий досвід. Політична машина Канзас-Сіті вберегла багатьох людей від того, щоб завершити життя в «Гувервіллях»[186] поряд з мігрантами з Оклахоми. Але ніхто нічого не міг вдіяти проти спеки. Вона була жахлива. Послухай метеорологічні звіти в десятигодинних новинах – і побачиш, що найвища температура повітря за будь-яке число була зафіксована в 30-х роках, протягом Пилового котла.

– Мабуть, в ті часи люди так само гинули від спеки, – сказала я. – Без кондиціонерів.

– Насправді, – промовила Міллі-Лу, розпочинаючи наступну бобіну, – саме в Канзас-Сіті було зведено першу будівлю із системою кондиціонування – Армур-Білдінґ, 1902 року.

– Оце так-так! – Я була щиро вражена.

– Десять років по тому Кларенс Бердсай розробив систему швидкого замороження їжі. З використанням конвеєрної стрічки. Хоча це вже було не в Канзас-Сіті – забула, де саме. То були часи, коли більшість людей не мали навіть холодильників – скрізь лише скриньки з льодом, у яких розвозили свій товар продавці морозива. До кінця 20-х років холодильники в житлових будинках годі було знайти. За деякий час почали з’являтися віконні кондиціонери, але по-справжньому вони ввійшли в широкий вжиток лише після Другої світової війни.

Отож люди помирали від спеки. Люди завжди гинули, будучи беззахисними як перед спекою, так і перед холодом. Ми просто не завжди добре вели документацію, навіть коли про такі події повідомлялося відкрито. А так бувало не завжди. Безліч людей народжувалися вдома, а не в лікарнях, там же чимало з них і помирали. Родини вживали власних заходів, і, якщо тільки лікар не знаходив явних слідів від куль чи ножових поранень на тілі дідуся, причиною смерті вважалася старість. Або ж грип чи пневмонія – залежно від обставин.

– Хтось був швидко заморожений за методом Бердсая?

– Гарне запитання.

Вона мовчки продивилася ще кілька бобін, роблячи паузи, щоби внести черговий запис у свій блокнот. Я заглядала в нього, шкодуючи (і вже вкотре), що не опанувала стенографію в школі.

Я гадала, що на 30-х роках вона зупиниться, але вона й далі заглиблювалась у минуле – у 20-ті роки і ще раніше. Я вже починала дрімати, коли вона нарешті сказала, що з мікрофільмами все. Я можу їхати додому, сповістила Міллі-Лу, але сама вона повернеться в офіс і спробує привести свої нотатки до більш-менш пристойного вигляду. Я відповіла, що поїду разом із нею – мені хотілося побачити, що із цього вийде… якщо вийде.

Міллі-Лу зрідка сідала друкувати, та коли вона все ж робила це, у кабінеті ніби лунала автоматна черга. Вона відмахнулася від моєї пропозиції відредагувати текст. Якщо я справді не хочу їхати додому, казала вона, то краще мені перевірити роздруківки телетайпа на предмет дріб’язкових новин – просто на випадок, якщо я захворію й відпрошуся з роботи того дня, коли нам не стане про що писати.

Ніколи б не подумала, що «Асошіейтед прес» може бути джерелом новин, які новинами, по суті, не є. Телетайп використовував довгі рулони паперу, друкуючи одну історію за одною. Та якщо читати їх, усі поспіль, то після першого метра паперу виникало відчуття дежа вю – сюжети повторювалися, іноді доповнені новими фактами, а іноді скорочені. Але двічі на день вони публікували місткий гороскоп, сентиментальні історії, відгуки на той чи інший фільм або книжку.

Пізніше головною темою статей став невдовзі очікуваний національний з’їзд Республіканської партії в Детройті та як Рональд Рейґан балотуватиметься в президенти проти Джиммі Картера.

Джеррі і Айрін згадували адміністрацію Картера не інакше як «недоумків з Беверлі-Гіллз, що окопалися в Білому домі». Обоє вони трималися правоцентристських поглядів, чого в пост-вотерґейтську добу я ніяк не могла зрозуміти. Але тодішній, попередній національний з’їзд Республіканської партії відбувся безпосередньо в Канзас-Сіті, і учасників з’їзду вітали, наче героїв (особливо, як зізналася Міллі-Лу, раділи торговці порнографічною літературою і секс-працівниці із центру міста).

Відтоді чотири роки поспіль я була впевнена, що кадри непристойного танцю Тоні Орландо з Бетті Форд[187] переслідуватимуть мене до кінця життя.

Більшість новин неполітичного характеру стосувалися погоди. Увесь регіон Великих рівнин між Скелястими горами і Аппалачами був підсмажений на смерть.

Деякі історії здавалися більш науковими й технічними, ніж зазвичай – навіть при тому, що, як і більшість статей «Асошіейтед прес», вони були написані у стилі, який Міллі-Лу називала «зворотною пірамідою»: уся найважча інформація містилася на самому початку, тож можна було скоротити читання, не упустивши нічого суттєвого (працювати на Міллі-Лу було наче відвідувати школу журналістики, де все навчання побудовано навколо цього принципу).

Перечитавши кілька таких статей, я відклала їх і заходилася далі проглядати роздруківки в пошуках іншого матеріалу на кшталт гороскопів і зіркових пліток. Не тому, що я не могла зрозуміти їх, а тому, що розуміла занадто добре. У Канзаському університеті я слухала курс геології, який читав нам досить харизматичний професор Ед Зеллер. Його лекції містили безліч матеріалу про зміни в атмосфері й про те, як вони можуть спровокувати суттєві кліматичні зміни.

Він усіх нас лякав до безпам’ятства, що є добрим способом змусити студентів надовго запам’ятати сказане – на курсі з п’ятиста осіб найнижчий бал становив 2,9. Я й досі пам’ятаю більшість із того, що він нам казав, але навіть якби не пам’ятала, погодні звіти допомогли б освіжити мою пам’ять.

Мій погляд упав на термостат за дверима кабінету Міллі-Лу. Я почувалася комфортно – не холодно і навіть не прохолодно, саме враз. Я підійшла до нього, щоби перевірити температуру. Крихітна шкала показувала 68 градусів за Фаренгейтом,[188] та я не була впевнена в його надійності – якби в кімнаті дійсно було б настільки прохолодно, мої зуби вже б цокотіли. Контроль був встановлений на максимальне охолодження, і кондиціонер справді працював. Міллі-Лу залишила його ввімкненим, доки ми виходили, і це гудіння було, мабуть, схоже на звуки розпаду озонового шару. Почуваючись трохи винною, я смикнула важіль мізинцем. Потім ще раз.

– Що ти робиш? – спитала Міллі-Лі солодкавим тоном, яким зазвичай кажуть: «Впіймалася!» Я підстрибнула на місці. – Кумедно, не схоже, щоб ти посиніла від холоду. Фактично… – Вона насупилась і підійшла до мене. – Ти маєш такий вигляд, ніби нарешті адаптувалася до місцевого клімату. І дуже вчасно. – Вона знов переставила важіль на максимум. – Щось мені підказує, що цього року термін «спекотна погода» набуде нового значення.

– Хочете, я відредагую ваші нотатки? – спитала я, проводжаючи її очима до кабінету.

– Ні, це не стаття. Поки що. – Вона зашторила двоє великих вікон, але післяобіднє сонце наче намагалося пропалити їх наскрізь. Міллі-Лу підвела мене до мого столу. – Зараз це лише купка фактів, витягнутих зі стосу старих газет, – сказала вона, сідаючи на край столу. – Неможливо знати, наскільки точними вони є.

– «Стар» і «Таймз» начебто цілком надійні джерела, хіба ні? – спитала я.

– Я зазирала не лише до них. «Таймз» і «Стар» завжди були мало не монополістами в Канзас-Сіті, але в передмістях і заміських населених пунктах вони все ж мали певну конкуренцію. Більшість із тих конкурентних видань уже зникли, кілька протрималися на ринку лише рік, перш ніж піти на дно. Деяки вочевидь слугували рупором тих навіжених, що навіть Баррі Ґольдвотера[189] вважають «лівацько-комуняцьким посіпакою».

Почувши це, я розсміялася, але одразу ж стихла.

– Я вже хотіла сказати, що це смішно, але якщо трохи подумати, зовсім ні.

Міллі-Лу схвально всміхнулася до мене.

– А ти швидко навчаєшся. Я не знала, наскільки можна покладатися на ці інші газети. Я шукала історії на підтвердження моєї версії в «Таймз» і «Стар». Спочатку здавалося, що я нічого не знайшла. Довелося прочитати уважніше – кілька посилань пройшли повз мою увагу.

Я злегка похитала головою.

– Може, краще б ви розповіли мені, що саме намагаєтеся підтвердити.

– За останні сімдесят із лишком років певну кількість людей було знайдено замерзлими на смерть під час спекотних періодів, – доповіла вона. – Яку саме кількість, не можу сказати точно. Понад двадцять, менше ніж шістдесят.

– Забагато для статистичної похибки, – зауважила я. – І це лише в районі Канзас-Сіті, чи не так?

Очі Міллі-Лу розширилися.

– Боже мій, я й не подумала про це. Від самої лише думки про те, щоб об’єднати сповіщення про смерть по всьому Міссурі й Канзасу, хочеться прилягти й відпочити.

– Мені теж, – відповіла я. – Тож давайте зосередимось на місцевих подіях. Це відбувалося щороку? Чи вам узагалі це відомо?

Моя керівниця похитала головою.

– Гарне запитання, Люсіль. Так чи інакше, ми не маємо достатньої інформації. А це наводить мене на думку, що подібні смерті не були щорічною подією. Принаймні не тут. Якби це траплялося регулярно, це була б новина. Ми мали б із півдюжину теорій змов і тільки й чули би про них у шести-і десятигодинних новинах з понеділка по п’ятницю. – Якусь мить вона вивчала свої друковані нотатки, потім подивилася на мене. – До речі, як твій палець?

Попри те, що бинт заважав мало не за кожного руху, я майже забула про нього. Я помахала пальцем з боку на бік.

– Начебто все гаразд. Дія новокаїну минула, але мені вже не боляче.

– Це добре. Дивно, але добре.

– Дивно? – У мене всередині все похололо. – Чому? Ні, не кажіть! – швиденько додала я. – Біль минув, а інше мене не хвилює. Усе добре скінчилося. Розкажіть мені більше про людей, які замерзли під час тих спекотних періодів.

Міллі-Лу вагалася, і я майже відчувала, як обертаються маленькі коліщатка в її голові. Потім вона знизала плечима.

– Насправді, найвідомішим погодним явищем до 1920 року були великі заморозки в листопаді 1911-го. Кліматологи називали їх Сильним… ні, Великим Буревієм 11.11.11.

Ранок того дня був надзвичайно теплим, майже по-літньому теплим. Потім згустилися хмари, температура стрімко впала, дощ обернувся на сльоту, потім на град, слідом за ним розпочалися грози й торнадо, і довершила все страшенна хуртовина. І не лише тут, а й по всьому Середньому Заходу, аж до Вірджинії. І, згідно з кількома газетами – надійними газетами, – вітри були настільки сильними, що руйнували цілі будинки.

– І все це сталося одинадцятого дня одинадцятого місяця одинадцятого року? – Я похитала головою. – Після такого я б стала забобонною на все життя.

– Ти була б така не єдина. Якось я покажу тобі матеріал, який з’являється в мертвий сезон, щодо подій 11 листопада. Перша світова війна офіційно завершилася об одинадцятій годині 11 листопада 1918 року, але не в цьому справа. Є щось таке в числі 11.11, що змушує людей нервуватися, як не змушують ні 10.10, ні 12.12.

– Може, тому що одинадцять – просте число? – запитала я.

Міллі-Лу розсміялася.

– Спитай дванадцять випадкових людей на вулиці, чи вони знають, що таке просте число. Половина не знатиме. Гаразд, може, не так багато. Навіть Джеррі знає, що таке просте число, а йому щомісяця доводиться просити Айрін підбити баланс на його чековій книжці.

Але шістдесят років тому добре, якби двоє таких знайшлося. У ті часи слово «простий» означало «нескладний», без жодного стосунку до чисел. Ні, гадаю, справа в тому, який вигляд має дата 11.11. Чотири одиниці поспіль. У тебе є цифровий годинник?

Я кивнула.

– На радіоприймачі. Дік і Джей[190] щоранку підіймають мене з ліжка.

– Іноді я забуваю, яке ти ще дитя, – усміхнулася Міллі-Лу. – Тобі ніколи не здавалося, що ти завжди примудряєшся глянути на годинник саме в ту мить, коли він показує 11: 11?

– Чесно? Ні, – відповіла я. – Але не так вже й часто я на нього дивлюся. Час для мене – це коло. Як кругова діаграма, – додала я у відповідь на її здивований вираз обличчя. – Коли я замислююсь, котра година, я уявляю собі циферблат.

– На мить я подумала, що ти з мене знущаєшся. Час як коло – дуже приємно, справді. Утім, ти все одно не та людина, яку слід питати про це. Ти не одержима нічим, не перебуваєш під примусом. Лише завжди мерзнеш. Чи мерзла раніше. Скажи, а тобі буває занадто спекотно взимку?

– Ні, тоді мені теж холодно. Хтось замерз на смерть влітку перед 11.11.11?

– Якщо таке й сталося, ніхто не помітив. Але наступного літа «Едвардсвіль візітор» – одна з тих самих газет, що протрималися лише рік, – опублікувала історію про невпізнаного чоловіка, знайденого в товарному вагоні. Гадаю, їм просто треба було чимось заповнити кілька дюймів шпальти, тож вони процитували слова поліціянта з місця події: «Я гадав, він намертво змерз, але док казав, що саме це відбувається з покійниками: вони холонуть і клякнуть». Це був… дай-но гляну… офіцер Річард Мак-Елрой. – Міллі-Лу всміхнулася. – Велика родина – Мак-Елрої, і жоден із них не був ідіотом.

Потім, за день після великої гулянки з нагоди 4-го липня,[191] у біфштексній «Щасливий бик» шеф-кухар знайшов одного з прибиральників мертвим у холодильнику. Обставини дозволяють припустити, що розпивання пива в холодильнику здалося хлопцеві доброю ідеєю. Вочевидь він уже встиг перехилити кілька гальб, коли на нього зійшло таке натхнення. Померлим виявився 43-річний Елай Вашинґтон, уродженець міста Шривпорт.

– У холодильнику справді було аж настільки холодно?

– Звісно – якщо ти не місцевий і тебе легко можна записати в алкоголіки і, припустімо, наркозалежні, – з кислою міною відповіла Міллі-Лу.

– Темношкірий прибиральник, чия доля нікого не хвилює, – сказала я.

– Хапаєш на льоту. – Міллі-Лу посмутніла. – Більше жодних смертей у холодильнику за 1912 рік чи рік наступний я не знайшла. Але в листопаді 1913 року на Великі Озера обрушився катаклізм, відомий як Велика завія, або Білий ураган, – хуртовина з вітрами ураганної сили.

– 11 числа 11 місяця? – спитала я.

– Насправді станом на одинадцяте число буря на Великих Озерах вже стихла, перемістившись до Східної Канади. Втім, без наявності теплої води для створення озерного ефекту[192] вона втратила більшість своєї сили. Настільки я можу судити, вона навіть не зачепила Канзас-Сіті.

– Озерний ефект?

Міллі-Лу зробила гримасу.

– Погодний феномен, характерний для «снігового поясу».[193] Потім уточниш. Нам вистачає того, що ми посеред Алеї торнадо[194] і є грозовою столицею світу…

– Ну, це вже я знала, – усміхнулася я.

– Угу. – Не відриваючи очей від своїх записів, Міллі-Лу простягнула ліву руку. Я вклала в неї ручку. – Ні, олівця, – сказала вона, і я послухалася. – Завжди олівця. Ти ж знаєш.

– Як захочете, – відповіла я.

– Авжеж, чорт забирай. – Вона підвелася, розклала сторінки на столі і почала обводити окремі слова, іноді додаючи стрілочки. Я мовчки чекала. Переривати Міллі-Лу під час того, як вона малює кола і стрілочки у своїх нотатках загрожувало звільненням з роботи. Якщо вірити її словам, саме така доля спіткала мою попередницю.

Я думала, що вона жартує, та, спостерігаючи за нею зараз, замислилася. «К.-С. Джонс» була безкоштовною рекламною газетою, що дозволяло їй тримати руку на пульсі міста через ділові стосунки з усім місцевим бізнесом. Нетипово для того, щоб гратися в журналістське розслідування… чи не так?

Я мала з неспокійним серцем зізнатися собі, що й справді цього не знаю. Я була з нею тільки з кінця березня. З усього, що я нині дізналася, випливало, що Міллі-Лу лише чекала, спостерігаючи, як я проявлю себе в роботі, перш ніж розкрити мені, що «Джонс» насправді лише прикриття для таємної приватної детективної агенції.

О, так. Рудоволоса жінка середнього віку, метр вісімдесят на зріст, з густим оперним контральто, особливо виразним, коли вона сміялася. Жінка, що, мабуть, надівала прикраси, коли виносила сміття, – так, ідеальна кандидатура для цілком таємної роботи під прикриттям.

Утім, після деяких роздумів це вже здавалося не таким абсурдним. Міллі-Лу справді була ідеальною кандидатурою. Місцевий колоритний персонаж, донька колишнього політичного функціонера, зі зв’язками. Вона була своєю скрізь.

Щоразу, як «Стар» публікувала статтю на тему історії міста, Міллі-Лу завжди була першою в списку тих, у кого брали інтерв’ю. Кілька разів на рік міська бібліотека та історична спілка запрошували її читати лекції. Побутувала легенда, що з усіх повідомлень про народження маляти за всю історію поліграфічної компанії «Голлмарк» найкраще продавалася листівка із зображенням крихітної Міллі-Лу, яка широко всміхалась на пухнастому рушнику – як мати народила. Ширилися чутки, що одна голлівудська кіностудія планувала знімати фільм, присвячений кінцю епохи Пендерґаста, і зверталася до неї за порадами.

– Я не знайшла нічого, що траплялося б кожного року, – сказала вона, згрібаючи папери докупи і знов сідаючи на край мого столу. – Хай там як, журналісту важливо пам’ятати: відсутність доказу – це ще не доказ відсутності.

Соромно казати, але мені знадобилася секунда, щоб збагнути суть цих слів. Аж надто простим це здавалося, щоби бути правдою. Потім до мене дійшла решта сказаного.

– Відколи це я журналістка?

– Я найняла тебе писати для «Джонс». «Джонс» – газета. Quod erat demonstrandum.[195] Усе гаразд, ми не «Стар» і не «Таймз» Канзас-Сіті чи Нью-Йорка. Ми навіть не «Нейшенел енквайрер»…

– Дякувати Богу, – виразно сказала я.

– Ха! Якби я сказала тобі, яка початкова зарплатня в «Енквайрер», ти б кинулася до Лантани у Флориді з такою швидкістю, що була б там раніше, ніж устигла б сказати мені «я звільняюся».

– Сумніваюся. То що ви казали про відсутність і докази?

Міллі-Лу всміхнулася.

– А знайшла я дещо… цікаво сказати де. 19 грудня 1924 року погода в нашому місці видалася жахлива. Вирувала снігова буря, усе змерзло. Трамваї зісковзували з пагорбів, траплялися перевантаження електромережі по обидва боки кордону штату, безліч смертей. Але жодної згадки про те, що хтось замерз на смерть попереднього літа.

Я насупилася.

– Ви так кажете, ніби це має суттєве значення.

– Просто дослухай мене. У червні 1925 року поліція звинуватила чоловіка на ім’я Гарольд Мертц у вбивстві, спіймавши його, коли він скидав тіло жінки у води Міссурі. Він стверджував, що не вбивав, лише знайшов її «зовсім замерзлою і такою холодною, що не можна було торкнутися без рукавиць».

– Навіщо він скидав її в річку? – спитала я.

– Не питай мене, дитинко, я ще тільки працюю над цим. Особу жінки так і не встановили. Близько місяця по тому залізничні охоронці знайшли тіло чоловіка, який їхав на даху товарного вагона замість того, щоб їхати всередині. Стан тіла описували як дуже холодний. Наступна зима минула без пригод – ніяких надзвичайно суворих бур чи вкрай низьких температур. Далі до кінця десятиріччя чітких відомостей немає, а тоді починається Пиловий котел. І я гадки не маю, звідки він береться.

– Посуха, унаслідок якої верхні шари ґрунту почало здувати вітром…

– Гей, ти мене не дослухала! – На обличчі Міллі-Лу промайнула посмішка. – Я намагаюся змалювати картину. Отже, ми не бачили тих жахливих пилових бур, що траплялися на заході Топеки, але посуху відчували так само. Хтось був дуже розлючений чимось…

– Про що ви кажете? – спитала я. – Хто був розлючений і як це все стосується…

Міллі-Лу злегка ображено зітхнула.

– Коли принаймні двоє людей замерзають на смерть улітку, наступна зима видається не надто суворою. Але якщо влітку жоден не замерзає на смерть, зима настає просто жахлива.

Я кліпнула на неї, нічого не розуміючи. Здавалося, ніби вона переповідає якісь народні прикмети зі старого альманаху – якщо гусениці дуже волохаті, то зима буде вкрай холодною. Чи якщо Панксатонійський Філ побачить свою тінь[196]… дідько, я й досі не пам’ятаю, означає це ранню чи пізню весну.

– Я не бачу, як одне пов’язане з іншим.

– Гаразд, що далі вглиб, то важче це помітити, адже сповіщення стає все менш надійним, – сказала вона. – У 1930-х уся країна була однією суцільною руїною, а потім настала Друга світова війна. У повоєнну добу ситуація поліпшується.

Улітку 1951 року розлилася Міссурі, дуже розлилася. Але, гадаю, того літа ніхто не замерз, адже на Святвечір розбушувалася снігова буря, що паралізувала цілий штат. Наступний рік видався найзасушливішим з усіх, що ми мали, – за весь час ледь випало шістдесят сантиметрів дощу. Та, гадаю, кілька людей того року замерзли, і те саме сталося потім, 1954 року, який був до біса спекотним – температура сягала позначки у 118 градусів.[197] Сумно розповідати про дитину, що залізла в холодильник, бажаючи трохи остудитися, і про м’ясника, якого спіткав нещасний випадок напередодні вихідного дня. Його знайшли в морозильній камері лише за два дні.

Я потерла лоба.

– Усе одно не розумію, чому ви гадаєте, що смерть від охолодження влітку одного чи двох людей якось пов’язана з перебігом наступної зими…

– Я ще не завершила, дитинко. Загальна картина, пам’ятаєш? – Вона знову встала і стала викладати машинописні аркуші один до одного вздовж краю мого стола. – Гаразд, ось тобі часові рамки.

Може, думала я, якщо я подивлюся на це разом з нею, це набуде певного сенсу, замість скидатися на теорію змови, замішану на фантазіях параноїка, який вірить, нібито Спіро Аґню[198] був тим другим убивцею, що стріляв у Кеннеді з трав’янистого пагорбка.

– Протягом 50 – 60-х років зими були здебільшого звичайні, хоч я пам’ятаю, як у 1960-му мені здавалося, що зима ніколи не скінчиться. Найхолодніша, найсніжніша весна в історії – у віддалених районах Ліберті, Ґледстоуна і Ленекси людей буквально заносило снігом. І лише одну дивну смерть було зафіксовано попереднього літа.

– Хтось замерз на смерть в період аномальної спеки? – спитала я, намагаючись говорити без того скепсису й іронії, які відчувала.

– Закладаюся, що так… – Міллі-Лу продивлялася розкладені папери, доки не знайшла те, що шукала. – Ось. Міс Марія Т. Каннідзаро, 29 років, знайдена на робочому місці колегами, що вийшли на зміну 30 червня. – Вона провела пальцем уздовж рядка. – Бачиш, де вона працювала?

– Холодильний склад компанії «Мід-Континентал», – уголос прочитала я. – Гаразд, але це все одно не доводить…

– Ставлю сто баксів на те, що її знайшли глибоко замороженою. Вони підтримують у себе «курортну» температуру в мінус п’ять за Фаренгейтом.[199]

– Але там не сказано…

– Я можу дізнатися, хто тоді був коронером у морзі, і довідатися в нього особисто.

– Так, у вас є зв’язки, – розсіяно промовила я. – Але пробачте, Міллі-Лу, я цього просто не сприймаю. Не можу. Ви шукаєте зв’язок між низкою подій, ґрунтуючись ні на чому, окрім факту, що вони сталися в певній послідовності. Але лише те, що одне передує іншому, не означає, що перше спричинило друге.

Я продивилася сторінки з колами і стрілочками.

– Ми навіть не знаємо, чи всі ці люди замерзли на смерть. Усе, що можна сказати: для багатьох цих людей причина смерті або обставини, за яких їх знайшли, не оприлюднювалися.

Міллі-Лу склала руки на грудях і окинула мене поглядом, схиливши голову набік.

– Скажи чесно, ти зібралася в школу адвокатів?

– Звідки ви таке взяли? – Я була приголомшена. – Я лише кажу, що якщо причина смерті не вказана, ми не знаємо, якою вона була. Ми не можемо припускати, що хтось замерз на смерть, аби лише підігнати цю смерть під схему, якої, можливо, взагалі не існує. Тобто… агов! – Я всміхнулася. – До якого типу журналістів ви належите?

– Я не журналістка, – сказала Міллі-Лу. – Я донька партійного функціонера колишньої доби, і я вмію відрізнити змову, коли натрапляю на неї.

– Ой, облиште, – сказала я. – Я можу щоранку тричі стукати по столу і розповідати, що це робиться, аби вберегти офіс від вторгнення стада носорогів. Як гадаєте, відсутність зафіксованих смертей під копитами носорогів доводить, що мій метод працює?

– З ким у тебе в цьому разі укладена домовленість? – спитала Міллі-Лу розважливим тоном, ніби наведений мною приклад не здавався цілковитим божевіллям.

– Ну… ні з ким. Я просто так вирішила.

– Тоді це не змова, а маячня. Стукай собі по столу, якщо від цього ти почуваєшся краще. Але я не гризтиму нігтів, коли ти візьмеш лікарняний. – Вона обійшла навколо стола, щоб глянути на інші сторінки. – У 70-х усе владналося. Ну, гаразд, – у першій половині. Деякі зниклі люди благополучно знайшлися, інші ні. Причину смерті деяких з них було зазначено просто як «переохолодження».

Я знизала плечима.

– Люди справді помирають від переохолодження.

– Технічно так. Але у такий спосіб зазвичай описують смерті, що сталися в холодний період. У спекотні часи посилаються на серцеву недостатність внаслідок теплового удару чи зневоднення, або ж кажуть, що потерпілий на смерть спікся в маленькій, погано вентильованій кімнатці під дією ефекту підігріву. Хіба я про нього не казала?

– Так, казали. Я навіть пошукала додаткову інформацію, аби знати точно, як це працює. Та, наскільки я розумію, не існує ефекту зворотного підігріву, що перетворює людей на кригу під час аномальної спеки. Хоча я колись вважала, що зі мною так і станеться, – додала я.

Міллі-Лу дивилася на мене, роззявивши рота.

– Люсі, та ти геній. «Ефект зворотного підігріву». Чому я про це не подумала?

– Бо це абсурдно, – відповіла я. – Я щойно його вигадала.

– Удача прихильна до підготованого розуму, – промовила вона, при кожному слові тицяючи олівцем мені в лоба. – Ти казала про те, що бачила, навіть не усвідомивши, що бачила це.

– Мій розум не був підготований.

– Мій був. Добре, що я це слухала. – Вона швиденько зібрала свої нотатки. – І я знаю, з ким саме треба поговорити.

Ми заскочили Дені Вашинґтон, коли вона вже збиралася йти. Вона не дуже зраділа, побачивши нас.

– Якщо вам бракує фотографій, то в мене погана новина, – сказала вона Міллі-Лу, накриваючи друкарську машинку в себе на столі й беручи сумочку. – Мій бос тут з парою експертів з Джеферсон-Сіті. Вони пакують тіла для транспортування.

– Усе гаразд, – відповіла Міллі-Лу. – Я подумала, що ми можемо поговорити про попередні випадки.

– Попередні випадки? – Дені Вашинґтон розсміялася, але при цьому мала дещо знервований вигляд.

– Люди, замерзлі на смерть під час спекотної погоди, – уточнила Міллі-Лу.

Дені Вашинґтон розсміялася знову, цього разу щиріше.

– Таких небагато. Мій бос три роки працює тут і каже, що ніколи не бачив нічого подібного.

– Я впевнена, що не бачив. Останні три зими були чистісіньким пеклом.

Міллі-Лу коротко виклала їй те, що розповіла мені, раз у раз звіряючись зі своїми записами. Дені Вашинґтон слухала, мигцем поглядаючи на мене, намагаючись зрозуміти, чи сприймаю я все це серйозно. Я намагалася надати своєму обличчю нейтрального виразу.

– Не розумію, – сказала вона нарешті, коли Міллі-Лу закінчила. – Ви гадаєте, якщо хтось замерзає на смерть улітку, це означає, що в нас буде м’якіша зима?

– Але ж останні три зими були епохальними, – сказала Міллі-Лу. – Минулої зими було зафіксовано найнижчу температуру. А потім двоє людей замерзають на смерть під час аномальної спеки.

Дені Вашинґтон обвела поглядом кабінет. Єдина інша особа в кімнаті проглядала документи в шухляді картотеки в іншому кінці кабінету і не звертала на нас жодної уваги.

– Поговоримо про це надворі, – знизивши голос, промовила вона. Я зробила над собою зусилля, аби не застогнати. День кожної миті ставав дедалі спекотнішим, і я сподівалася, що ми зможемо трохи охолонути на підземному поверсі.

– Гаразд, – сказала вона, коли ми опинилися на паркувальному майданчику, де, звичайно ж, не було жодної тіні. – Міллі-Лу, я люблю вас, як рідну, але те, що ви мені розповіли, це безумство.

Моя шефиня не образилася.

– Може, так, а може, й ні. Може, я лише об’їлася тістечок з дикими ягодами і мені все примарилося. Роздрукуй мені звіт щодо смертей від обмороження, зареєстрованих улітку. Він же є у тебе в комп’ютері, чи не так?

Дені Вашинґтон подивилася на Міллі-Лу так, наче та в буквальному сенсі викручувала їй руки.

– Я не можу зробити цього, лише мій бос може. А в мене має бути поважна причина, щоб просити про таке…

– Навчальне дослідження, – миттєво порадила моя шефиня.

– Ви не дали мені договорити, – сказала Дені Вашинґтон уже відверто роздратованим тоном. – Найімовірніше, ви не отримаєте тих результатів, на які сподіваєтеся. Лише те, що тіла знайдені замороженими, не означає, що саме це стало причиною смерті. Коли вони нарешті розморозять тих двох, може виявитися, що вони померли від удару або серцевого нападу чи ще якоїсь недуги, типової в літньому віці.

– А якщо вони не знайдуть іншої причини? – спитала Міллі-Лу.

– Тоді вони, мабуть, запишуть, що причину не встановлено.

– І це цілком задовольнить їхніх родичів? – спитала я.

– Яких родичів? – Обличчя Дені Вашинґтон посмутніло. – Жодного родича знайти не вдалося. – Вона зітхнула. – Таке трапляється скрізь. Найближчі родичі розбрідаються по світу чи помирають молодими, а ті, що вижили, доживають віку самотні і всіма забуті. Послухайте, відділ охорони здоров’я має будь-яку інформацію – статистичні дані стосовно середньої тривалості життя, причин смерті, всього що хочете. Ви можете туди зателефонувати, розпитати про все, що вас цікавить. Вам вони розкажуть. У вас є зв’язки. – Вона обернулася до мене. – Як ваш палець?

– Якщо чесно, – сказала я, – болить.

– Еге ж, у вас на обличчі написано, – сказала Дені Вашинґтон. – Я не можу вам нічого виписати…

– У мене залишилося трохи дарвону,[200] – розсіяно промовила Міллі-Лу і поставила Дені Вашинґтон інше запитання, якого я не чула – моєю увагою цілком заволодів біль. Насправді я не усвідомлювала, що мені боляче, доки дівчина-коронер не спитала про палець – усі мої думки були про те, як спекотно на вулиці. Тепер же я збагнула, що від спеки біль стає ще важчим. Чи, мабуть, спека стає нестерпнішою від болю – я не знала.

За деякий час я почула, як поряд хтось промовив:

– Мабуть, краще заведемо її всередину.

Невдовзі після того я збагнула, що лежу на дивані з мокрим рушником на голові. Мій палець болів так, наче був затиснутий в лещатах чи в мамографі. Розплющивши очі, я побачила над собою чоловіка з дуже суворим виразом обличчя. Мабуть, це керівник Дені Вашинґтон, подумала я, сподіваючись, що її не звільнили через нас.

– Вітаю, – кволо промовила я.

Одразу ж поряд із ним виросла Міллі-Лу і вклала соломинку мені в губи.

– Пий, – наказала вона мені. Я послухалася. На щастя, вода виявилася прохолодною. – Гаразд. Їй стане краще, коли трохи відпочине. А потім я відвезу її додому.

– Якщо ви так упевнені, – промовив він, тепер уже із шанобливим виразом. – То про що ви хотіли мене запитати? Смерті, спричинені спекою?

– Не зовсім, – промовила вона і глянула ліворуч. – Дені, нічого, якщо я попрошу тебе залишитися з нею, доки говоритиму з Девідом?

З’явилася Дені, і Міллі-Лу вклала воду в її руки, а сама вивела чоловіка з кімнати, безперестанно сиплячи словами про визначні періоди аномальної спеки ХХ сторіччя.

– У вас же немає неприємностей, ні? – спитала я, сідаючи на дивані.

– Хіба що трохи, – відповіла Дені, передаючи мені воду. – Але тільки тому, що тримала Міллі-Лу надворі замість того, щоб запросити всередину. – Вона всміхнулася. – На щастя, Міллі-Лу взялася владнати всі мої неприємності.

– Що буде, коли вона згадає про трупи?

Дені Вашинґтон знизала плечима.

– Не знаю, як вона довідалася. Я їй не натякала. Як ваш палець?

– Болить трохи менше, ніж до того.

– Гадаю, мені краще подивитися.

Перш ніж я встигла заперечити, вона розмотала бинт. Я сміливо заплющила очі й відвернулася. Але тоді вона скрикнула: «От лайно!» – і я просто змушена була подивитися.

Мій палець роздувся вдвічі, шкіра навколо шва вкрилася чимось схожим на пухирці.

– Що це, в біса, таке? – сказала я.

Дені Вашинґтон була шокована не менше за мене. Вона торкнулася одного з пухирців кінчиком пальця, а потім швидко відсмикнула його і потерла об великий палець.

– Обмороження. Краще я покличу мого боса. Не рухайтеся.

Не рухатися? Це був такий жарт?

Доктор Морґентау відвів нас до прозекторської, що не надто заспокоювало, але тут ми були наодинці і, що важливіше, він казав, що тут значно чистіше, ніж у кімнаті відпочинку для співробітників.

– Гаразд, – сказала я, коли він посадив мене, щоб оглянути мій палець під збільшувальним склом, – просто не забувайте, що я й досі жива. І мій палець також.

– Трішки довше – і все могло б обернутись інакше. Для вашого пальця, – швидко додав він, відчувши, як я заціпеніла. – Таке враження, ніби ви тримали його на лютому морозі – не можу сказати, як довго. Шви нові, і вони здаються знайомими. – Він обернувся до Дені Вашинґтон.

– До мене дійшла чутка про кілька незвичайних смертей, – утрутилася Міллі-Лу, перш ніж коронер встигла щось сказати. – Дені заскочила нас тут, і Люсі була настільки вражена, що влипла в волосся місіс Як-Там-Її. Дені видалила скалки і зашила її.

Вираз обличчя лікаря свідчив про безліч невеселих думок, що вирували в його голові.

* * *

Я була єдиною, хто заперечував проти поїздки до лікарні, – і єдиною, кого ніхто не питав.

Доктор Морґентау доручив Дені перев’язати мені всю руку, доки він зробить кілька дзвінків. Коли ми приїхали, медсестра приймального відділення жестом покликала нас усередину, не давши мені навіть жодних бланків на заповнення, і ми пройшли прямісінько до процедурної, що була досить далеко від приймальні, де на нас уже чекали троє інших лікарів: двоє чоловіків і жінка.

Вони одразу накинулися на мене – чи, радше, на мій палець – навіть не чекаючи, коли доктор Морґентау представить їх. Цього разу Міллі-Лу не треба було затуляти від мене всю сцену – я нічого не могла побачити через них трьох, навіть якби хотіла. Я лежала на процедурному столі, простягнувши руку якомога далі (насправді, аж занадто далеко, щоби почуватися зручно), доки вони пошепки радилися між собою. З іншого боку від мене стояла Міллі-Лу, тримаючи мою здорову руку і гладячи по плечу.

Раптом я відчула гострий біль.

– Ой! – скрикнула я. – Що ви робите?

Всі лікарі разом обернулися до мене.

– Тканина і досі життєздатна, – промовила жінка. – Ви це відчуваєте?

Ще один напад гострого болю.

– Ой! Припиніть це!

– Дені? – поманив доктор Морґентау. – Розкажіть їм те, що розповіли мені.

Дені Вашинґтон приєдналася до людей, що згуртувалися навколо моєї руки, і відзвітувала про те, як видаляла скалки замерзлого волосся з мого пальця.

– А ви впевнені, що видалили всі фрагменти? – зловісно спитала лікарка.

– Тоді я була впевнена, що всі. – Її голос злегка тремтів. Я подивилася на Міллі-Лу. Вона стиснула мою руку, і в цю мить я знову відчула шкірою гострий біль – трохи нижче від указівного пальця. Цей біль більше нагадував укол голкою, відчуття було дещо приглушене й віддалене.

– Люди, що ви там робите? – спитала я. – Так, я це відчуваю, але не надто.

Секунду чи дві ніхто не промовляв ані слова. Потім доктор Морґентау відвів Міллі-Лу вбік, аби щось пошепки обговорити з нею. При цьому вона примудрилася не випустити моєї руки. Закінчивши з нею, він підійшов і спитав мене про найближчого родича і скільки часу минуло, відколи я востаннє їла чи пила.

Я тишком лаялася, коли вони приспали мене. Мені не подобалася сама ідея, доки наркоз не почав діяти – потім мені стало байдуже. Я знепритомніла, потім знову повернулася до тями, майже не відчувши, як мені знову почали вводити новокаїн. Але не лише в мій палець – цього разу оніміння поширилося на всю долоню, охопивши нижні фаланги і майже весь великий палець. Я мала туманне передчуття, що це поганий знак, але не мала мотивації з’ясовувати, звідки воно. Здавалося, це тривало годинами. Якоїсь миті здалося, що мій розум от-от проясниться, але потім туман згустився знову, і я поринула в безпам’ятство.

Коли я нарешті прокинулася, то побачила, що моя права рука нерухомо прив’язана до дошки, а долоню охоплює складна пов’язка з пластиковою трубкою, виведеною назовні. Я спробувала поворухнути долонею, але вона теж була цілком знерухомлена. Боляче не було, але я відчувала холод, ніби її тримали в пакеті з льодом.

Хтось торкнувся мого лівого плеча. Міллі-Лу. Вона спробувала заспокійливо посміхнутися. Спроба була невдалою.

– Як почуваєшся?

Я здивовано кліпнула очима.

– А ви як гадаєте? – сказала я, чи принаймні спробувала сказати. Прозвучало, наче кумкання: «Вияк-дає-те?»

– Ось, випий води. – Вона трохи підняла мене і вклала соломинку між мої губи. Вода була холоднющою. Вона аж обпікала горло – і водночас це було добре.

– Гадаю, ви і є мій найближчий родич? – витиснула я із себе. – Чому мене наполовину розп’яли?

Її посмішка більше нагадувала гримасу болю.

– З твоїм пальцем виникла проблема.

– Еге, я здогадалася. У чому справа? Невже… як там її звуть… облажалася?

– Ні, все значно складніше. Це… – Міллі-Лу замислилася, почала була говорити, потім передумала, поміркувала ще трохи. – Зачекай тут, я покличу лікаря.

Я вражено дивилася на двері, що зачинилися за нею. Зачекай тут? Вона справді щойно це сказала? Я глянула на свою знерухомлену праву руку. Скільки мені ще доведеться лежати ось так? І нащо ця дурнувата пластикова трубка? Вона стирчала з пов’язки, вела до штатива і зникала в центрі зв’язки пакетів льоду, з’єднаних між собою клейкою стрічкою.

– Якого дідька? – уголос промовила я і озирнулася в пошуках чогось на кшталт кнопки виклику медсестри. Нарешті я знайшла кабель, під’єднаний до чогось схожого на футуристичний пульт дистанційного керування. Я почала натискати усі кнопки по черзі – підвела собі ноги, потім голову, потім опустила все, перш ніж знайшла кнопку, яка вочевидь не робила нічого. Я натискала її, доки не повернулася Міллі-Лу.

– Люсі, гадаю, тобі краще віддати це мені, – вона потягнулася до пульта керування в моїй лівій руці.

– Нізащо! – сказала я, намагаючись притиснути його до своєї сорочки.

– Просто припини натискати кнопку, – благала вона. – Я обіцяла сестрам, що ти не будеш так робити.

– Хто-небудь прийде? – спитала я.

– Лікар уже йде. Справді.

Я віддала їй пульт.

– Вам я довіряю. – Я озирнулася. – Багато в чому. І дуже сподіваюся, що наша медична страховка покриває витрати на окрему палату. – Я втягнула носом повітря. – Окрему палату з кондиціонером.

– Ти дістала травму на роботі. Чого не покриє страховка, покриє «Джонс». Про це можеш не турбуватися.

– То про що я маю турбуватися? – спитала я. – Мені відрізали пальця?

– Зовсім ні, – відповіла Міллі-Лу. – Я сказала їм, що спочатку вони мають поговорити з тобою.

– Що? – Але перш ніж у мене стався істеричний напад, увійшли лікарі, доктор Морґентау та троє інших, в супроводі Дені Вашинґтон. Остання мала по-справжньому наляканий вигляд. І явно не тим, що її можуть звільнити – на її обличчі був такий жах, наче її ім’я дізналася мафія. Бідолашна дівчина вся тремтіла. Чи, може, то було від надмірної роботи кондиціонера. Я й сама мала б тремтіти. Я відчувала, як прохолодно в кімнаті, але чомусь це мене не хвилювало.

Доктор Морґентау заново представив лікарів: жінку звали доктор Рамірес, старшого чоловіка – доктор Фунарі й молодшого – доктор Нґо. Він почав розповідати про їхню спеціалізацію і ще щось, але я була не в настрої.

– Чому ви хочете відрізати мені палець? – спитала я.

– Щоб урятувати ваше життя, – виступив уперед доктор Нґо. – Почалося зараження. Жодним зі звичайних способів: антибіотиками, очищенням, дезінфекцією – воно не лікується.

– Це заразно? – спитала я.

– Не в тому сенсі, у якому ви, мабуть, думаєте. Це не є вірус нежитю або грипу, який можна підхопити від іншого. Ми всі в цілковитій безпеці. Для того щоб заразитися, треба, щоб шкіру проткнуло інфікованим матеріалом, як це сталося з вами.

– Я була інфікована кількома замерзлими волосинами? – Я не хотіла в це вірити, та не скидалося на те, що він вирішив розіграти мене. – Це ж було лише волосся, просто волосинки з голови старої пані. Вони мали бути надто крихкі, щоби проткнути шкіру…

– За надзвичайно низьких температур речовини здатні поводитись дивним чиним, – вставив доктор Морґентау. – Рідкий азот…

– Усе це я знаю, я вивчала хімію в школі, – перебила я. – Але чому ці волосини просто не розбилися, як квітка, занурена в рідкий азот?

– Не можу сказати, – промовив доктор Нґо тоном людини, яку перервали посеред важливого повідомлення і яка надто чемна, щоб сказати «Замовкни й слухай». – Я не мав можливості дослідити уражені тканини…

– Волосся мертве, – нагадала я.

– Чи інші матеріали, – м’яко додав він. – Але, перевіривши ваші інфіковані тканини, я дійшов висновку, що єдиний спосіб урятувати вам життя – це ампутувати палець. Колеги мене підтримують.

Останні три слова луною повисли в повітрі. «Колеги… мене… підтримують… підтримують… підтримують…» «Підтримують» – той особливий випадок, коли сказати просто «згодні» недостатньо. Як тоді, коли треба ампутувати палець.

– Чому? – спитала я. – Що не так із моїм пальцем? Так, він заражений, але якою інфекцією?

– Це дуже схоже на обмороження. Але насправді це не обмороження, – швиденько додав доктор Нґо, кинувши погляд на доктора Рамірес і Міллі-Лу. – До тієї міри, коли тканина назавжди пошкоджена і має бути відрізана, перш ніж гангрена пошириться далі.

– Але як? – Я дивилася на всіх лікарів по черзі, але жоден не відповів. – Це сталося лише кілька годин тому. Ця дівчина, Дені, миттєво видалила скалки. Вона не просто витягла їх – вона їх вирізала. До речі, як ви знали, що саме треба було робити?

Дені Вашинґтон дивилася в підлогу, почуваючись відверто ніяково.

– Це питання стосується лікарської таємниці, – спокійно відповів Морґентау. – Можу повідомити вам як її керівник, що вона вчинила саме так, як зробив би і я.

– Але ви не можете врятувати мого пальця? – спитала я.

– Мені шкода, – промовив він, і я бачила, що йому дійсно шкода.

– Тому що почалася гангрена?

– Тому що вона почнеться, – сказав доктор Нґо, знову перебравши на себе ініціативу. – І пошириться на решту руки.

– Нам лише треба, щоб ви підписали дозвіл на операцію, – сказала доктор Рамірес. – Також ми хотіли б зберегти ампутовані тканини для дослідження.

Я глянула на свою перев’язану руку, потім на пластикову трубку. Нарешті до мене дійшло. На своє виправдання можу сказати, що мене справді глибоко приспали.

– Якщо в мене обмороження, якого біса ви тримаєте мою руку в крижаній воді? Таке відчуття, ніби вона в пакеті з льодом. І, до речі, температура тут десь шістдесят п’ять градусів…[201]

– Вам холодно? – швидко спитала доктор Рамірес.

– Ні, мені добре. І це дивно. Я вже мала посиніти від холоду.

– Тримаючи вашу руку і, власне, усе ваше тіло в холоді, ми зуміли зупинити поширення інфекції. Але це лише тимчасово. Ми маємо якомога швидше вжити наступних заходів.

– Не розумію, – сказала я. – Як може охолодження мого пальця вилікувати обмороження?

Нарешті заговорив доктор Фунарі.

– Тому що існує давнє висловлювання про «замерзання на смерть». Ти не мертвий, доки ще теплий.

Я чекала подальших роз’яснень.

– Це повинно мати для мене якийсь сенс?

– Замерзла тканина… – почав доктор Нґо одночасно з доктором Рамірес, яка промовила: – Коли температура… – Але доктор Фунарі змахом руки закликав їх припинити.

– Юна леді, – сказав він, – ваш теперішній стан дуже прикрий, і що довше ми стоятимемо тут, обговорюючи це з вами, то більшу частину руки нам, можливо, доведеться ампутувати. Тож слухайте: ваш палець замерз. Ми намагалися відігріти його, але це мало зворотний ефект, тож ми спробували навпаки – охолодити його. Це сповільнило поширення інфекції, але не зупинило, доки ми не поклали всю вашу руку в лід.

Але тут спрацював синдром Льюїса – капіляри на вашій руці розширилися, намагаючись відігріти плоть, тож нам довелося охолодити все ваше тіло. Ми фактично знизили температуру вашого тіла на кілька десятих градуса, але ваше тіло боротиметься, намагаючись відігріти вас. І коли це станеться, ваша плоть почне застигати знову, а закінчиться тим, що нам доведеться відрізати більше, ніж один палець, аби врятувати вам життя.

Тож, будь ласка, підпишіть бланк на дозвіл і дайте нам зберегти ваше життя і якомога більшу частину правої руки.

– Не можу, – сумно відповіла я.

– Заради всього святого, чому не можете? – розсердився він.

Я злегка здригнулася.

– Бо я не шульга.

Міллі-Лу дозволено було поставити підпис від мого імені за присутності свідків (яких нам не бракувало). Я не хотіла проглядати цей документ і навіть згодом не могла на нього дивитися. Довгий час я відмовлялася глянути на свою перев’язану руку і ще довше – коли її нарешті розбинтували.

Але важко робити фізіотерапію, не дивлячись. Навчитися працювати за відсутності вказівного пальця було нелегкою наукою. Мій фізіотерапевт казала мені, що без великого пальця впоратися значно важче, та, боюся, вона лише намагалася втішити мене.

Мені довелося довго відпрацьовувати письмо, доки я змогла написати щось розбірливе, але, на мій подив, я досить швидко навчилася друкувати майже так само добре, як і раніше. Це, звісно, мало про що говорить, адже я і раніше не була доброю машиністкою.

Із часом порожнє місце замість вказівного пальця стало дратувати мене менше, але я й досі ненавиділа вигляд своєї руки і не могла дочекатися холодної пори року, щоб мати всі підстави надягнути рукавички.

Я неабияк зраділа, коли першого жовтня температура впала до заморозків, але довго це не тривало. У перші дні листопада температура перевищувала 70 градусів.[202] І жодного снігу, жодного взагалі, аж до самого Святвечора.

Після зміни року важко було казати про м’яку зиму – весь лютий температура трималася нижче нуля.[203]

– Проте немає хуртовин, – відповіла Міллі-Лу, коли я звернула на це увагу.

– І все одно, – сказала я. – Гадаю, це цілком доводить, що ваша теорія, нібито люди, замерзлі на смерть улітку, гарантують подальшу м’яку зиму, – чистісінький політ фантазії.

Був вечір п’ятниці на самому початку березня, і Джеррі з Айрін рано пішли додому, залишивши нас в офісі самих. Ми дозволили собі після роботи по ковтку шотландського віскі, щоб не замерзнути дорогою додому. Ми робили так щотижня після мого повернення на роботу. Гадаю, ніщо так не зближає людей, як втрата пальця.

Міллі-Лу завантажила мене роботою, адже на свята обсяг «Джонс» розширився і вона стала практично журналом, хоча й на газетному папері. Я гадала, що вона просто намагалася заспокоїти власну совість, але згодом Айрін розповіла мені, що то був найуспішніший квартал в нашій роботі за шість років.

Міллі-Лу почала розмови про те, щоб зберегти розширений формат в інші сезони й на свята – протягом усього року. Що ж, вона мала зв’язки – може, вона здатна домогтися більшої кількості рекламних оголошень, аби це спрацювало.

– Може, – казала Міллі-Лу, – і знов-таки: може й ні. Ця холоднеча, яку ми терпимо тепер, може бути твоєю провиною. Зрештою, ти єдина, хто вцілів.

– Я мала померти заради м’якої зими? – спитала я.

– О, ні, звичайно ж, ні. Людські жертвоприношення давно вийшли з моди.

– Дякувати Богу, – виразно промовила я.

– Навіть якщо вони все одно трапляються, – додала вона.

– Міллі-Лу. – Я забрала в неї келих. – Щоразу, як ви починаєте говорити про це, я знаю, що вам уже досить.

Вона розсміялася.

– Ти коли-небудь намагалася розповісти правду про те, що сталося з твоїм пальцем? Що він замерз, і що спекотніше ставала погода, то більше він відмерзав?

– Звичайно ж, ні, – відповіла я. – Я навіть собі такого не кажу.

– Он як? І що ти кажеш, коли хтось запитує, що сталося?

Я вже хотіла сказати їй, що моє громадське життя жодного разу не давало мені нагоди відповідати на це запитання, але передумала. Інакше вона почала б тягати мене із собою на різні заходи, а я не була до цього готова.

– Кажу, що обморозилася, – відповіла я. – І це стало причиною втрати пальця.

Я допила свій скотч і підвелася.

– А тепер, гадаю, час згорнутися й відчалити на вихідний.

– Люсі, люба…

Я зупинилася на півдорозі до дверей.

– Я кажу все це не через скотч, і ти це знаєш. Моя родина проживала в цьому місті з давніх-давен. Відколи воно ще навіть не було містом. Ти ж знаєш, ця версія не взялася нізвідки.

– Невже? То звідки ж ви її взяли?

На мій подив, вона затягнула пісню:

– «Сюзанно, милоданко, ти за мною та й не плач…»

Я вибухнула сміхом. А вона співала своєї:

– «Я йшов – лило, немов з відра; засушливий був день! Від спеки замерзав на смерть…»

І я змовкла. Аж надто ці слова нагадували нашу історію. Я відчула це всім своїм єством, до кінчиків пальців, включно з тим, якого я більше не мала. Але ж це було безглуздя!

– Ти ж знаєш, чимало речей, відомих нам тепер, беруть початок у значно давніших джерелах, – сказала Міллі-Лу. – Я мала знати. Я маю зв’язки.

– «О, Сюзанно»? – Я не могла повірити. – «І банджо при мені». Ви це серйозно?

– Хіба тобі не бракує пальця? – рівним тоном промовила вона.

Мабуть, час уже шукати нову роботу, подумала я.

* * *

Пет Кедіґан – американська авторка наукової фантастики, яка із середини 90-х років мешкає в Лондоні. Її часто пов’язують із рухом кібер-панку. Здобула певну кількість нагород, включно з премією Г’юґо, Всесвітньою премією фентезі, двічі вигравала премію Артура Кларка – за романи «Грішники» і «Дурні».

Епілог

Що я накоїв?!

Занадто пізно. Тепер я усвідомив свою помилку!

Слова мають силу.

Викравши ці сокровенні сторінки й дозволивши прочитати їх тому, хто не був – доки не дочитав цей фоліант – справжнім знавцем науки жаху, я нерозумно випустив ці прокляті слова у світ.

Я наївно вірив, що зможу розсіяти їхній згубний вплив, розділивши їх з іншими. Натомість вони розійшлися між людей і лише зміцнили свою силу, поширюючи її з кожним заново прочитаним складом цих друкованих сторінок.

Вивчаючи історії, викладені на аркушах цього фоліанта, ви не лише відкрили шлях злодіянням, прихованим у їхніх словах, – ви також привернули до себе увагу Бібліотекарів.

І за це мені по-справжньому шкода.

Може, вечорами, за пронизливим свистом вітру вам іноді чується їхнє хихотіння? Може, ви вже помічали їхні дивні видовжені силуети посеред тремтливих тіней? Може, цієї самої миті, коли ви стискаєте в руках цю книжку, вони вже дихають смородом вам у шию?

Для вас, мій друже, уже занадто пізно.

Їм відомо, де ви, і вони йдуть за вами.

Серед Шукачів Істини побутує давня загадка – чи, може, прокляття? – яку часто пропонують нерозважливому знавцеві:

– Що таке  чорно-біле… і скрізь червоне?

Відповіддю звичайно ж, є ця книжка…

…просякнута вашою кров’ю…

Подяки

Я хочу подякувати видавництву «Джо Флетчер», Ніколі Бадд, Клайву Баркеру, Марку Алланові Міллеру, Енн Райлі, Менді Слейтер, Дороті Ламлі та всім авторам за їхню допомогу й підтримку.

Стівен Джонс і Клайв Баркер працюють разом, відколи 1980 року були представлені один одному їхнім спільним другом Ремзі Кемпбеллом. 1985 року оповідання Клайва «Заборонене» (основа для його успішної кінофраншизи «Кендімен») уперше було опубліковане в 14-му номері журналу «Фантастичні історії» за спільною редакцією Стіва і Девіда А. Саттона. Шість років по тому Стів уклав збірку «“Тіні в Едемі” Клайва Баркера», перше критичне дослідження книжки цього автора. Після роботи PR-менеджером фільмів «Повсталий з пекла» (1987) і «Нічний народ» (1990), знятих Клайвом Баркером за власними сценаріями, Стів опублікував офіційні ілюстровані документальні книжки «Хроніки “Повсталого з пекла”» і «Хроніки “Народженого вночі” Клайва Баркера». 1997 року Стів написав «Енциклопедію жаху Клайва Баркера», основану на однойменному телевізійному серіалі, створеному каналом BBC. Від ранніх років співпраці до роботи над цією книжкою Клайв також регулярно долучався до написання антологій за редакцією Стіва.

Примечания

1

Вигадана книга, яка містить зібрання текстів гіперборейця Ейбона, один із головних сакральних томів міфів Ктулгу. Автор – Кларк Ештон Сміт. Містить інформацію про божество Тсатхоггуа. Згадувана в понад 30 творах різних авторів, уперше – в оповіданні Говарда Лавкрафта «Сни у відьомському будинку» (1932). (Тут і далі прим. пер.)

2

Вигадана книга з окультної бібліотеки міфології Ктулгу, присвячена божеству Іоду (1939). Автор – Генрі Каттнер.

3

Вигадані текстові фрагменти позаземного походження, інтерпретацію яких здійснив професор Міскатонікського університету Лабан Шрюзбері. «Фрагменти Келено» були написані Августом Дерлетом 1944 року й увійшли до міфоциклу Ктулгу, створеного Говардом Лавкрафтом і його послідовниками.

4

«Закон Глибоководних» (нідерл.) – вигадана книга невідомого автора, написана в ХІ сторіччі на суміші голландської і латинської мов, яка розповідає про глибоководних морських створінь. Також відома під назвою «Чорна книга». Вперше згадана в оповіданні Браяна Ламлі «Кіпрські раковини» (1968).

5

Вигадана окультна книга початку XVIII сторіччя з міфічного всесвіту Ктулгу, запропонована 1935 року Робертом Блохом. Одна з п’яти основних «заборонених книг» у бібліотеці «міфів Ктулгу». Згадувана у творах Говарда Лавкрафта.

6

«Таємничі хробаки» (лат.) – вигадана книга заклять, створена 1935 року Робертом Блохом. Включена до міфоциклу Ктулгу Говарда Лавкрафта.

7

Вигадана книга з міфічного всесвіту Ктулгу, являє собою збірку пісень гуманоїдної раси, що населяє холодне засушливе плато Ленґ, місцезнаходження якого цілковито варіюється від одного оповідання до іншого. Вперше згадана в оповіданні «Жах у музеї» Говарда Лавкрафта і Гейзел Гельд (1932), також фігурує у творах інших авторів

8

Вигадана заборонена п’єса (1895), прочитавши яку, люди божеволіють і впадають у відчай. Автор – Роберт Чемберз. Також фігурує в низці творів інших авторів.

9

Вигадана книга, написана божевільним поетом Абдулом Альхазредом. Містить вичерпну історію Древніх, а також опис магічних ритуалів, що дозволяють викликати їх із небуття. Часто згадувана в літературних творах, заснованих на міфах Ктулгу. Автор – Говард Лавкрафт.

10

Вигадані текстові документи з міста Пнакотус, столиці держави Великої Раси Їт – іншопланетних створінь, які володіють подорожами в часі (1918). Згадувані в багатьох творах Говарда Лавкрафта та його послідовників.

11

Вигаданий езотеричний твір у дванадцяти томах, написаний послідовниками Великого Древнього Ґлаакі про історію і сутність Великих Древніх. Від початку містив лише дев’ять томів, згодом був доповнений. Згідно із чутками, твір був також виданий єдиним томом за редакцією дослідника Антоніуса Квайна. Вперше його згадано в оповіданні Ремзі Кемпбелла (1964), згодом – у творах Браяна Ламлі.

12

Збірка вигаданих творів, які згадані в двох оповіданнях Говарда Лавкрафта (1921 і 1926) сукупно з «Пнакотичними манускриптами».

13

Вигадана книга про Великих Древніх з міфоциклу Ктулгу. Автор – Кларк Ештон Сміт (1934).

14

«Книга крові» (лат.) – шеститомний твір оповідань Клайва Баркера (1984–1985).

15

«Безіменні культи» (нім.) – вигадана окультна книга ХІХ ст. з міфічного всесвіту Ктулгу. Автор – Роберт Говард. Одна з п’яти «Заборонених книг» у бібліотеці «міфів Ктулгу», згадувана у 12 творах Роберта Говарда і Говарда Лавкрафта, а також у кількох творах їхніх послідовників.

16

Тут і далі словникові статті перед кожним оповіданням наводяться за такими виданнями: Словник української мови. У 11 томах / АН УРСР. Інститут мовознавства; за ред. І. К. Білодіда. – К.: Наукова думка, 1970–1980; Етимологічний словник української мови. У 7 томах / АН УРСР. Інститут мовознавства; за ред. О. С. Мельничука. – К.: Наукова думка, 1982; Святослав Караванський. Практичний словник синонімів української мови. Друге видання. – К.: Українська книга, 2000.

17

Англійська назва ріки, Темза (Thames), походить від кельтської – Tamesas, що ймовірно означає «темний», «каламутний».

18

Оскар Метеньє (1859–1913) – французький журналіст і драматург, засновник паризького Театру Жахів «Ґран-Ґіньйоль».

19

Глухий провулок, тупик (фр.).

20

Театр жахів (фр.).

21

Округ, район (фр.).

22

Кейт Рід – персонаж Брема Стокера з нарисів до «Дракули», до остаточної версії роману не ввійшла. З’являється в романах Кіма Ньюмена «Ера Дракули» і «Кривавий червоний барон».

23

Монто – неформальна назва «кварталу червоних ліхтарів» в Дубліні в 1860–1920 рр. Вайтчепел – у ХІХ ст. найбідніший район Лондона, відомий серією вбивств, які інкримінують Джеку-різнику.

24

Апаші (фр.) – кримінальна субкультура, яка існувала в Парижі наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст.

25

Капелюхи (фр.).

26

Французька пошукова поліція.

27

Модерн, букв. «нове мистецтво» (фр.).

28

Колона Морріса (фр.) – вулична колона циліндричної форми для вивішування рекламних афіш та оголошень.

29

Юкі Кашима – персонаж фільму «Пані Кривавий Сніг» (в іншому перекладі – «Принцеса помсти») (1973), дівчина, народжена, аби помститися трьом людям, що вбили її батька і брата і зґвалтували матір.

30

Клара Вотсон – персонаж роману Октава Мірбо «Сад тортур» (1899).

31

Персонаж роману Едварда Морґана Форстера «Говардз-енд» (1910), фінансист, з’являється в оповіданнях Кіма Ньюмена як утілення вікторіанського лицемірства.

32

«Жертовні діви сучасного Вавилону» – серія скандальних статей, присвячених дитячій проституції, що публікувалася в «Пел-Мел ґазет» у липні 1885 року.

33

Вигаданий підрозділ британської урядової служби, створений для боротьби з особливими загрозами, – із творів Артура Конан Дойла. Іноді фігурує у творах Кіма Ньюмена.

34

Персонаж опери «Мікадо» (1885) Вільяма Ґілберта і Артура Саллівана.

35

Месьє Ерік, або Привид Опери, – головний персонаж однойменного роману Ґастона Леру (1909).

36

Персонаж англійського народного лялькового театру, відомий з XVII століття. Зображується як горбань із закарлюченим носом у гостроверхому ковпаку. За характером веселун, гульвіса, шахрай і забіяка.

37

Комедія дель арте, або комедія масок, – різновид італійського імпровізованого народного театру доби Відродження, чиї персонажі були втіленням комічного гротеску, буфонади, яскравого видовища карнавального типу.

38

Епоха Терору – період якобінської диктатури часів Великої французької революції, що тривав у 1793–1794 роках, характеризувався проведенням масових страт.

39

Жак Гюло – персонаж кінокомедії Жака Таті «Канікули месьє Гюло» (1953).

40

Постійні глядачі (фр.).

41

Квитки (фр.).

42

Справою Ґіньйоля (фр.).

43

Фостер Твелвтріз – театральний актор, персонаж чорної кінокомедії «Будинок у парку кошмарів», дія якої відбувається 1907 року. «Смерть маленької Нелл» – сцена з роману Діккенса «Крамниця старожитностей».

44

Вільям Мак-Ґонаґалл – шотландський ткач, відомий як надзвичайно поганий поет-аматор і актор. Автор близько 200 поетичних творів. «Крах мосту через річку Тей» – найвідоміший з них, вважається одним з найгірших віршів в історії британської літератури.

45

«Французьке життя» (фр.).

46

Альфред Дрейфус (1859–1935) – капітан Генерального штабу Франції, єврей за походженням, 1894 року був несправедливо звинувачений у шпигунстві на користь Німеччини. Справа Дрейфуса мала великий суспільний резонанс, розділивши французьке суспільство на два табори. Острів Диявола лежить неподалік від узбережжя Французької Гвіани. У 1852–1952 роках слугував в’язницею для особливо небезпечних злочинців.

47

Жорж дю Руа – головний герой роману Гі де Мопассана «Милий друг» (1885), безпринципний авантюрист, що робить блискавичну кар’єру, зваблюючи світських дам.

48

Перс – персонаж роману «Привид Опери» Ґастона Леру.

49

Ден Ліно (справжнє ім’я Джордж Вайльд Ґельвін, 1860–1904) – британський актор-комік вікторіанської доби.

50

Марі Ллойд (справжнє ім’я Матільда Еліс Вікторія Вуд, 1870–1922) – британська співачка й акторка мюзиклів.

51

Енріко Карузо (1873–1921) – знаменитий італійський оперний співак.

52

Буффало Білл (справжнє ім’я Вільям Фредерік Коуді, 1846–1917) – американський військовий, мисливець на бізонів і шоумен, відомий тим, що влаштовував популярні шоу «Дикий Захід», які відтворювали картини з побуту індіанців та ковбоїв.

53

Невіл Маскелайн (1863–1924) – британський ілюзіоніст, син відомого ілюзіоніста Джона Маскелайна.

54

Генрі Ірвінґ (1838–1905) – британський театральний актор, відомий виконанням драматичних ролей у постановках творів Шекспіра.

55

Кінематографічний салон (фр.). Ідеться про фільм братів Люм’єр «Прибуття потяга на вокзал Ля Сіота» (1896) і фільм Жоржа Мельєса «Замок диявола» (1896).

56

Тремтіння (фр.).

57

Морфо – персонаж фільму жахів «Страшний доктор Орлов» (1962).

58

Клака (фр.) – група осіб, найнята для того, щоб гучними оплесками, вигуками або свистом створювати враження успіху чи призводити до провалу п’єси, артиста.

59

Берма – персонаж роману Марселя Пруста «У пошуках втраченого часу» (1913), уособлення паризької акторки кінця ХІХ ст.

60

Фрозо – персонаж оповідання Тода Роббінза «Шпори», нещасний клоун мандрівного цирку.

61

Кляйнзак (Kleinzach) – злий карлик, персонаж куплетів з опери Жака Оффенбаха «Казки Гофмана». Уперше з’являється у фантастичній повісті Ернста Гофмана (1819), де фігурує як крихітка Цахес (Klein Zaches).

62

Доктор Орлов – головний герой фільму жахів «Страшний доктор Орлов», лікар, що викрадав молодих дівчат і знімав з них шкіру, аби повернути своїй спотвореній сестрі втрачену красу.

63

Носа (лат.).

64

Популярна в ХІХ ст. іграшка у вигляді кульки, прикріпленої до палички. У процесі гри кульку підкидають і ловлять на вістря палички або в чашку.

65

Пройдисвіт (фр.).

66

Живі статуї (фр.).

67

Прізвиська (фр.).

68

Джек-різник – псевдонім, даний серійному вбивці, що діяв 1888 року у Вайтчепелі та прилеглих районах Лондона. Його жертвами ставали повії з міських нетрів, яким вбивця перерізав горло, а потім вилучав органи з їхніх тіл. Прізвисько взято з листа, надісланого в Центральну агенцію новин, автор якого взяв на себе відповідальність за вбивства. Деякі експерти вважають цей лист фальсифікацією.

69

Цирульник – Свіні Тодд, перукар-демон з Фліт-стрит – головний герой однойменного мюзиклу і кількох фільмів, заснованих на лондонській міській легенді про цирульника, який убивав своїх клієнтів, ховаючи тіла в льосі. Уперше з’явився як негативний герой в серії оповідань Едварда Ллойда «Перлова нить» (1946).

70

Отруйна Марі – Марі-Фортюне Ляфарж, фігурантка гучної справи про отруєння у Франції ХІХ ст., засуджена за вбивство власного чоловіка. Перша в історії судової практики злочинниця, визнана винною на підставах експертних висновків, отриманих методами токсикології. Справа викликала суспільний резонанс: через недовіру до точних наук, що побутувала в тодішньому суспільстві, чимало людей вважали докази її вини непереконливими.

71

Синя Борода – персонаж французької народної казки, який прославився вбивством багатьох своїх дружин.

72

Чорна Вдова – Белль Соренсен Ґаннесо, американська серійна вбивця другої половини ХІХ ст. З метою заволодіння грошима, цінностями та отримання страховки вбила від 25 до 40 людей.

73

Паризький Вовкулака – Бертран Кайє, головний герой однойменного історико-фантастичного роману Ґая Ендора, опублікованого 1933 року.

74

Кривавий тиждень (фр.) – 21–28 травня 1871 року, останній тиждень існування Паризької Комуни, протягом якого армією Версаля було розстріляно понад 30 тисяч людей.

75

Врешті-решт (фр.).

76

Жива картина (фр.).

77

Ежен Мортен – персонаж роману Октава Мірбо «Сад тортур».

78

Шарль Прадьє – персонаж кримінального роману Жана-Патріка Маншетта «Скільки кісток!»

79

Генерал Ассолан – персонаж роману Гамфрі Кобба «Стежки слави» (1935).

80

Отець де Керн – персонаж роману Октава Мірбо «Себастьян Рок» (1890), викладач єзуїтського коледжу, священик-ґвалтівник.

81

«Антиєврей» (фр.).

82

Мається на увазі популярний спосіб розправи, під час якого людей обливали смолою та обвалювали в пір’ї.

83

Вихід (фр.).

84

Жорстокі казки (фр.).

85

Хлопець (фр.).

86

Зневажливе прізвисько прихильників, що підстерігають акторок на виході з театру.

87

Тимчасове житло, прихисток (фр.).

88

Анісовий лікер (фр.).

89

«Салонний вальс» із балету Жака Оффенбаха «Метелик» – 1908 року використовувався в постановці танцю апашів у «Мулен Руж», з яким відтоді асоціюється найбільше з усієї музики.

90

«Метелик» (фр.).

91

Дівчина (фр.).

92

Хлопця (фр.).

93

Вовкам (фр.).

94

Вільям Батлер Єйтс (1865–1939) – видатний ірландський поет, лауреат Нобелівської премії з літератури 1923 року.

95

Ґустав фон Ашенбах – персонаж новели Томаса Манна «Смерть у Венеції» (1912).

96

Оділон Редон (1840–1916) – французький художник, один із засновників символізму в поезії.

97

Поль Марі Верлен (1844–1896) – французький поет, один із засновників символізму в літературі.

98

Жан дез Ессент (1848–1907) – головний герой роману Жоріса Карла Ґюїсманса «Навпаки» (1884).

99

Андре Поль Ґійом Жид (1869–1951) – французький письменник, лауреат Нобелівської премії з літератури 1947 року.

100

Лео Таксіль, справжнє ім’я Марі Жозеф Ґабрієль Антуан Жоган-Пажес (1854–1907) – французький письменник, автор сатиричних антиклерикальних книжок. У 1985–1987 роках створив низку відверто абсурдних творів, метою яких було начебто викриття масонської діяльності, насправді – висміювання католицької церкви.

101

«Християнська антимасонська Франція» (фр.).

102

Персонаж фантастичного роману Абрагама Мерріта «Гори, відьмо, гори!» (1932), відьма, що оживляла ляльок

103

«Серце жіноче схильне до зради» – пісенька герцога з опери Джузеппе Верді «Ріґолетто».

104

Правитель (монг.), чиновник у країнах Середньої Азії.

105

Мазендеран – провінція в північному Ірані.

106

Жан Ежен Робер-Уден (1805–1871) – французький фокусник, видатний ілюзіоніст свого часу.

107

Марі Жан Жорж Мельєс (1861–1938) – французький фокусник, згодом – один із найперших кінематографістів.

108

Янус Старк – персонаж британських коміксів «Неймовірні пригоди Януса Старка», фокусник, що використовує свої таланти для боротьби зі злом.

109

Двір чудес – назва середньовічних паризьких кварталів, де орудували міські жебраки, прикидаючись хворими та каліками.

110

Маліта – персонаж фільму жахів Тода Броунінґа «Диявольська лялька» (1936).

111

Мадам Тереза Дефарж – персонаж роману Чарльза Діккенса «Повість про два міста» (1859).

112

Пересичений (фр.).

113

Завжди веселий (фр.).

114

Газетна хроніка (фр.).

115

Аверуань – вигадана історична провінція на півдні Франції, змальована в серії оповідань американського письменника Кларка Ештона Сміта. Прототипом її слугує історичний регіон Овернь.

116

«Емілія з Ліверпуля», «Марія Стюарт» – опери Ґаетано Доніцетті.

117

Візитівку (фр.).

118

Зневажливе прізвисько ірландців в Англії.

119

Маркіз д’Амблезі-Серак – персонаж новели Октава Мірбо «Дворянин».

120

Арістід Форестьє – персонаж фільму «Канкан» (1960), молодий суддя.

121

Лілі Ленґтрі (1853–1929) – популярна акторка початку ХХ ст.

122

Вампіри (фр.) – вигадана паризька банда з однойменного фільму Луї Фейяда (1915).

123

Клуб самогубців – вигадана організація з однойменної серії оповідань Роберта Льюїса Стівенсона, яка допомагає своїм членам накладати на себе руки.

124

Анрієтта і Луїза – персонажі роману Жана Роллена «Сирітки-вампіри».

125

Альфонс Бертійон (1853–1914) – французький криміналіст, автор системи ідентифікації злочинців за біометричними даними.

126

Фредерік Лярсан – персонаж детективного роману Ґастона Леру «Таємниця жовтої кімнати» (1907), детектив поліції.

127

Інспектор Жув – персонаж серії творів Марселя Аллена і П’єра Сувестра про Фантомаса.

128

Японська дерев’яна лялька, вкрита розписом. Складається із циліндричного тулуба і прикріпленої до нього голови, виточених на токарному станку (рідше її виготовляють із суцільного шматка дерева). Характерною особливістю є відсутність у ляльки рук і ніг.

129

Кривавого тижня (фр.).

130

Ескадроном смерті (фр.).

131

Луї Оґюст Бланкі (1805–1881) – французький революціонер, утопіст-комуніст, активний учасник революцій 1830 і 1848 рр., революційних подій 1870–1871 рр.

132

Доктор Йоганнес – персонаж роману Жоріса Ґюїсманса «Там, унизу» (1891).

133

Надлюдину (нім.).

134

Бенарес або Варанасі – священне місто в Індіі на лівому березі Гангу.

135

Боадицея – королева кельтського племені іценів – корінних мешканців Британії, очільниця повстання проти Риму 61 р. н.е., символ Британської імперії.

136

Червоне коло (фр.).

137

Вистава по півночі (фр.).

138

Тоска – головна героїня однойменної опери Джакомо Пуччині.

139

Американська жінка-стрілець ХІХ – ХХ ст., яка прославилася влучністю на виставах Буффало Білла.

140

«Непримиренний» (фр.).

141

Анрі Рошфор (1813–1913) – французький журналіст консервативного та націоналістичного спрямування.

142

Жива афіша (фр.).

143

Султан – прізвисько горили у фільмі «Привид вулиці Морґ» (1954).

144

Рятуйте, рятуйте! (фр.)

145

Будь мужньою (фр.).

146

Прекрасній (фр.).

147

Щедрість (фр.).

148

Ніні – персонаж фільму «Французький канкан» (1954), актриса в кабаре на Монмартрі.

149

Картопля (фр.). Картопляний пиріг – національне ірландське блюдо.

150

Хай живе Франція. Хай живе Республіка (фр.).

151

Па-де-де – балетний номер у виконанні двох партнерів.

152

Ще, ще! (фр.)

153

«Вбивство на вулиці Морґ» – оповідання Едґара По.

154

Дівчата мої (фр.).

155

«Риба, що п’є» (фр.).

156

Джонні Кеш (1932–2003) – американський музикант, прославився виконанням пісень у стилі кантрі.

157

До безкінечності, до обридливості (лат.).

158

Массачусетський технологічний інститут.

159

«Неймовірні історії» (Amazing Stories) – перший у світі масовий журнал, цілком присвячений науковій фантастиці.

160

«Duke of Earl» – популярна пісня Джина Чендлера.

161

Сингулярність – в теорії штучного інтелекту означає гіпотетичне майбутнє, коли можливості комп’ютера перевищать можливості людського мозку.

162

Точка Омега – філософський термін, стан найвищої свідомості, до якого еволюціонує Всесвіт.

163

Йдеться про фільм «Сніданок у Тіффані»

164

Мандала – геометрична фігура, що в буддистських релігійних практиках символізує Всесвіт.

165

Філософський термін, який означає спрямованість свідомості, волі, мислення на предмет.

166

Тест Тьюрінґа – тест, що дозволяє визначити, чи володіє машина інтелектом.

167

Алан Воттс (1915–1973) – британський філософ, письменник і оратор, більш відомий як перекладач і популяризатор східної філософії для західної аудиторії.

168

Місце проведення щорічних кінських перегонів.

169

Місце проведення Королівської регати.

170

Вічності (нім.).

171

Жанрові фільми, що експлуатують яку-небудь популярну тему з метою швидкого заробітку. Характерною ознакою є наявність гучної реклами за посередньої якості самого кіно.

172

Усупереч світові (лат.).

173

Веб-сайт із пошуку на місцевому ринку послуг, здебільшого ресторанів і перукарень, із можливістю додавати й переглядати рейтинги і огляди цих послуг.

174

Геката – у давньогрецькій міфології богиня місячного сяйва і чаклунства, володарка потойбічного світу.

175

Район у східній частині Лондона.

176

Хірургічний ніж для ампутацій.

177

«Матрацне ім’я» (фр.) – псевдонім, узятий жінкою легкої поведінки, щоб приховати свою справжню особу.

178

Рік подорожей (нім.), наставав після завершення коледжу.

179

Томас Пендерґаст – впливовий політичний діяч, із 1925 по 1939 рік фактично керував Канзас-Сіті й округом Джексон штату Міссурі. Був звинувачений у фальсифікації виборів, 1939 року був засуджений до позбавлення волі за ухиляння від сплати податків, провів у в’язниці 15 місяців. Посприяв початку політичної кар’єри Гаррі Трумена, 33-го президента Сполучених Штатів.

180

Приблизно 27 градусів за Цельсієм.

181

Трупне заклякання (лат.).

182

Дитяча іграшка-конструктор, яка передбачає збирання людського тіла з дрібних деталей.

183

Дивовижно (лат.).

184

Серія катастрофічних пилових бур, що відбувалися в преріях США і Канади в 1930–1936 роках.

185

Роман американського письменника Джона Стейнбека, у якому розповідається історія переселення фермерської родини з Оклахоми в Каліфорнію в роки Великої депресії.

186

«Гувервіллями» називали скупчення жител, побудованих безпритульними із залізяк, картону тощо в роки Великої депресії – на честь тодішнього президента Герберта Гувера.

187

Ідеться про скандальний танець американського поп-співака Тоні Орландо з дружиною майбутнього президента Джеральда Форда на з’їзді Республіканської партії в Канзас-Сіті 1976-го, де в такий спосіб Орландо – прихильник Форда – намагався відвернути увагу загалу від його тодішнього суперника Рональда Рейґана.

188

20 градусів за Цельсієм.

189

Американський політик, кандидат Республіканської партії в президенти країни на виборах 1964 року, сенатор від штату Аризона в 1953–1965 і в 1969–1987 рр., відомий своєю різкою антикомуністичною риторикою.

190

«Шоу Діка і Джея» – молодіжна розважальна програма Діка Вілсона і Джея Купера, що в 1975–1983 роках виходила на радіо КІ-102 в Канзас-Сіті.

191

День Незалежності США.

192

Процес утворення купчастих дощових хмар з подальшими опадами, пов’язаний зі змішенням холодного сухого континентального повітря з теплим і вологим морським.

193

Північ США.

194

Центральна частина США, де найчастіше трапляються торнадо.

195

Що й треба було довести (лат.).

196

Панксатонійський Філ – лісовий бабак із міста Панксатоні в Пенсильванії, США, за поведінкою якого щороку на День бабака (2 лютого) передвіщають раннє чи пізнє настання весни. Фігурує у фільмі «День бабака» (1993).

197

Приблизно 48 градусів за Цельсієм.

198

Віце-президент США від Республіканської партії США з 1969 по 1973 роки, в адміністрації Річарда Ніксона.

199

Приблизно мінус двадцять градусів за Цельсієм.

200

Дарвон – наркотичне знеболювальне, застосовується при малому й середньому болю.

201

Приблизно 18 градусів за Цельсієм.

202

Приблизно 21 градус за Цельсієм.

203

Приблизно – 18 градусів за Цельсієм.

Content

Жахослов
Збірка

Бібліотека Проклятих

Б

Безликі Джоанн Гарріс

Ґ

Ґіньйоль Кім Ньюмен

Заб

Забуття Мюрієль Ґрей

Зан

Занепад Марк Семюелз

К

Кошмар Ремзі Кемпбелл

О

Одержимість Реджі Олівер

По

Потойбічність Майкл Маршалл Сміт

Пр

Проклята Роберт Ширмен

І

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

Р

Різник

І

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

ІХ

Х

ХІ

ХІІ

ХІІІ

XIV

XV

XVI

Сп

Спустошення Ліза Таттл

Ст

Страх Клайв Баркер

Х

Холоднеча Пет Кедіґан

Епілог

Подяки

Примечания