Аліна Болото

Вдова узурпатора

Фантастичні повісті, оповідання

Вдова узурпатора

1

Як же ти підвів нас, Ламасе! Коли я відкрила двері й побачила бліде обличчя Діма Фута, я вмить зрозуміла: трапилося щось жахливе. Але я не думала, що ти вмер, Ламасе! Я не чекала від тебе такої зради! Дім Фут сказав, що твоє серце не витримало. Але ж послухай, як ти міг?! Ти ж був магом. Маги сильніші від людей. Ти не смів умирати! Як же ми з Клюсом без тебе? Ти замінив нам батька, ми молилися на тебе, як на Місяць! А ти…

— Треба тікати, — сказав Дім. Він одразу страшенно постарів, обвисли складками щоки, потухли очі. Він боявся, Ламасе! Він двадцять три роки прослужив нашому батькові, він пам’ятав маму живою. Він мене на руках носив і годував з ложки манною кашею. Він Клюсу пелюшки міняв краще за будь-яку няньку! Він нам здавався казковим велетнем… Дім Фут злякався, Ламасе. — Треба тікати, — повторив він.

Це я знала сама. Я давно приготувала дорожню сумку, куди склала наші із Клюсом речі, забрала в Дано Іта паспорти, потихеньку зібрала готівку. І все-таки я сподівалася на тебе, Ламасе. Ти один міг відвернути лихо. А ти взяв і вмер…

Дім Фут подався за речами, а я побігла будити Клюса. Брат спав, як завжди, поперек ліжка. Черевики його стояли на підвіконні, штани із блакитного аркадайського сукна мотилялися на гімнастичній стінці, сорочка звисала зі спинки стільця, а шкарпетки взагалі були відсутні. Я потрусила брата за плече:

— Вставай, час їхати!

Клюс відкрив одне око, кліпнув пару разів і запитав, не відриваючи щоки від подушки:

— У парк?

Удвох з Дімом Футом вони напередодні отримали наганяй від сторожа в мисливському парку. Перестрілявши всю механічну дичину, вони взялися збивати зі стовпа герб Дано Іта. Як усі чоловіки з роду Діано Лу, Клюс не терпить образ. Герб Дано Іта в центрі парку видався йому образою. Ти сам учив його тримати зброю, він розніс дерев’яшку з другого пострілу.

— Який парк зранку?! Ми вирушаємо у вигнання, сір.

Око закрилося, почулося голосне сопіння. Бома, той ідол, що ти повісив в узголів’я ліжка Клюса, загрозливо хитнувся.

— Клюсе!

— Їдь сама, — відповів юний Діано Лу й перевернувся на інший бік.

Натягнути ковдру на голову я не дала.

— Вставай, Дім Фут розсердиться!

Голова піднялася над подушкою, під каштановим чубчиком провернулися мозкові шестерні, губи видали відповідь:

— Я на нього ще раніше розсердився. Він мені парк сьогодні обіцяв.

Дерев’яний ідол тим часом розгойдувався все сильніше. Складені на товстому животі руки почали підстрибувати, квадратна голова билася об спинку ліжка. Бома відчував чаклунство.

— Сір, на вас дивиться батьківщина!

Я стягнула Клюса, який люто відбивався, з постелі й не без зусиль натягнула на нього сорочку. Противний хлопчисько звивався вужем, відкинув стілець на іншу половину кімнати, для чогось вчепився в подушку (під нею, до речі, виявилися шкарпетки).

— Ви нас затримуєте, хазяїне! — крижаний тон Діма Фута остудив ці пристрасті. Клюс притих і покірно вліз у штани. Нове кепі з блискучим козирком остаточно примирило мого брата з раннім підйомом.

— А вмиватися сьогодні не треба? — запитав він з таємною надією.

— Очі можеш протерти. Снідати будемо пізніше.

У туалет Клюс помчав з виразом явної заклопотаності на передряпаній фізіономії. Ледь за ним закрилися двері, Бома зірвався зі спинки й розсипався на порох.

— Малу привів із собою зграю жерців. Вони гугнявлять у дворі заклинання, — повідомив Дім Фут. — Ловлять Емі.

Твого Емі. Маленьку тварину, до якої ти завжди добре ставився. Де ти тільки роздобув цього дрібного нелюдя, чи то на стороні Світла, чи то на стороні Пітьми? Я так і не зрозуміла. Жерці, у всякому разі, його не любили.

— Як умер Ламас?

Дім Фут знизав плечима.

— Ви ж знаєте, останнім часом він нікого не впускав під час роботи. Служниця помітила відкриті двері тайника, але довго боялася заглянути. Він лежав майже на порозі з ритуальною посудиною в руках. Затичка випала, змії розповзлися по кімнаті. Служниця закричала, збіглася варта, відразу ж викликали лікаря, але лікар не міг увійти, поки не з’явився Малу й не переловив змій. Поки лікар оглядав тіло, верховний жрець нишпорив по тайнику й виявив зникнення скриньки Ламаса.

— Місячний Диск зник?!

— Не тільки Диск, але й Філіп — останній помічник Ламаса. Жерці переполошилися не на жарт…

Задзвеніло скло. Незрима хвиля, що прокотилася через будинок, підняла справжній вихор у тропічних колекціях батька, перебаламутила все, що стосувалося культу Місяця. Закупорений Місячною печаткою калебас розколовся, залив запашною рідиною килим, пальмове віяло зірвалося зі стіни й розсипалося, маски перекрутилися. Наш будинок ставав ненадійним притулком.

Я квапливо обійшла кімнати, перевірила газові ріжки, вікна й водопровідні крани. Клюссіді застав мене біля сейфа, звідки я діставала маленький пістолет. Сорочка на грудях брата підозріло відстовбурчувалася, схоже, він встиг побувати й на кухні.

— А мені? Дім автомат приладжує, у тебе «бакка», а я беззбройним буду?

Замість відповіді я видала братові водяний пістолет, як дві краплі води схожий на «бакку». Клюс оглянув його зі зневажливою усмішкою, але взяв.

— Ламас із нами?

Я забарилася з відповіддю, не знаючи, як повідомити гірку звістку, адже Клюс ще дитина.

— Він наздожене нас.

— Готові? — у кімнату стрімко зайшов Дім Фут.

Трохи старомодний плащ Діма мав під полою спеціальні петлі для носіння автоматичної зброї. «Бакка» ж відтягувала мені кишеню спідниці. Якщо наша поїздка затягнеться, подумала я, неодмінно пришию пару петель до своєї дорожньої накидки.

2

Коли ми вийшли у двір, четверо плішивих від старості жерців на чолі з Малу розкладали багаття прямо на бруківці. У кожного жерця на чолі красувався Знак Півмісяця. Побачивши нас, Малу кинув дрова й почав співучо читати заклинання. Мене пересмикнуло: ненавиджу цього гугнявого старого. Він пророчив батькові смерть так упевнено, немов сам її готував.

Клюс сполотнів і схопився за груди, здавалося, застебнута на всі ґудзики курточка душить його. Я не стрималася:

— Мовчати!

Верховний жрець похлинувся й замовк на півслові. Кілька секунд ми пропалювали один одного поглядом, потім він відвернувся й нагнувся за поліном. Інші жерці поспішно відвели очі. Моя б воля: жоден з них не підійшов би до храму Місяця й на постріл! Звичайно, Пітьма й Світло нерозривні, але ці самовдоволені трухляки занадто часто вдаються до послуг Пітьми!

— Зірвете голос, Есто, — тихо сказав Дім, коли ми відійшли від жерців досить далеко. — Я б сам з ними розібрався.

Нічого. Зайве тренування моєму голосу не зашкодить. Я ще коли-небудь заспіваю в анеморській опері арію обманутої королеви. До речі, приблизно так вона й кричить, виявивши підступність коханого, тільки слова інші.

Позіхаючи на весь рот, назустріч нам брів механік з малого гаража. Побачивши нас, він ніби спіткнувся, зробив заклопотаний вираз обличчя й спробував непомітно прошмигнути за ріг. Дім погукав, механік скривився, але наблизився й став, винувато кліпаючи.

— Мені потрібен «ішка».

Механік закліпав ще сильніше, подивився навіщось на жерців, потім на затягнуте хмарами небо, потім на носки власних черевиків. Ясно було, що йому не по собі. Дім грізно насупив брови:

— Тобі позакладало?

— В «ішки» мотор розібраний, «яструб» на профілактиці, у «лютти» шина пробита… — квапливою скоромовкою заговорив механік.

Так. Дано Іт велів транспорту нам не давати. Дуже мило! Доведеться їхати автобусом. Я взяла Клюса за руку, і ми покрокували до зупинки, не дослухавши історію про інші поламані автомобілі. До Аркадая доберемося автобусом, там пересидимо в дядька до прибуття пароплава, а тоді нехай спробують пошукати нас по Південних колоніях! До свята Місяця ще аж два тижні, за цей час можна в таку глушину забитися, що Дано Іт з досади повіситься.

Однак мрії мої залишилися мріями. Товстий смугастий автобус закрив двері й від’їхав настільки поспішно, що Клюс навіть плюнув з досади.

— Щоб у тебе колеса відпали! — голосно побажав він вслід автобусу, який чхав димом, але я поспішила зробити знак скасування пустого слова. Не хочу, щоб на совісті Клюса було чиєсь життя.

Тим часом невгамовний братик звернув увагу на «оленегон», що стояв на узбіччі. На боці сліпучо-жовтого причепа красувалося зображення рогу достатку, що викидає парасольки, тростини, капелюхи, чашки з блюдцями й більярдні кулі на барвисті дверцята «оленегона». «Майже задарма», — говорив напис під рогом. Клюс висмикнув у мене руку, засунув у кишеню й неквапливою ходою Громила Ака покрокував до машини.

— Приятелю, — почав він, намагаючись говорити хрипко, — підкинь мандрівників до Аркадая.

Водій, який замикав двері причепа, обернувся. Він виявився молодим світловолосим хлопцем, чий затертий светр і штани з «вічної» тканини явно видавали в ньому бродячого торговця.

— Я зайнятий, приятелю, — відповів він у тон Клюсу, — у мене товар.

Клюс вихопив з кишені пістолет, повільно навів на чоло водія й проголосив зловісно:

— Клянуся лисиною Малу, твій товар почекає!

Я злякалася не на жарт. Бродячі торговці рідко бувають беззбройними. Не вистачало ще, щоб мого нещасного брата вважали зловмисником і під цим соусом пристрелили. Я рвонулася вперед, відтягнула Клюса й посміхнулася водієві найпроменистішою посмішкою, яку тільки могла спорудити:

— Вибачте, будь ласка. Це іграшка.

Водій витріщився на мене так пильно, що я мимоволі перевірила, чи всі ґудзики на кофті застібнуті.

— Славний хлопчина, — нарешті сказав він. — Але я десь його вже бачив. Чи не ти мені шину продірявив, приятелю?

Ображений Клюс знову підняв пістолет, але я перехопила його руку й заворкотіла ніжно:

— Звичайно не він. Ви помилилися.

Темно-зелені очі водія перебігали з обличчя Клюса на моє й назад.

— Дивно, але вас я теж десь зустрічав.

Я не стала уточнювати де, просто міцно взяла Клюса за плече й повела до зупинки, де Дім Фут уже гальмував якогось «леопарда».

— Панянко!

Водій «оленегона» наздогнав нас і перепинив шлях. Клюс насупився, а Дім Фут, який миттєво насторожився, залишив «леопарда» й про всяк випадок розстебнув плаща.

— Це смішно, але я насправді їду в Аркадай! Ви зачекаєте п’ятнадцять хвилин, поки я зателефоную?

Я зміряла його поглядом з голови до ніг, всім виглядом зображуючи презирство до приставучих нахаб. Ламасе, клянуся, він дивився на мене, як на богиню Місяця! Але я майже фізично відчувала, як права рука Діма Фута гріє автоматний ствол.

— Ніколи нам чекати!

— Панянко! — у його голосі пролунало благання. — У мене чудова машина, я домчу вас майже миттєво!

Напевно, його треба було попередити про небезпеку, однак я просто зробила знак Діму й попрямувала до «оленегона». Даремно відмовляти людину, яка хоче подражнити долю.

Чудова машина «оленегон». Батько на такому їздив. Пам’ятаю, змушував мене зубрити технічні характеристики, щоб хизуватися перед гостями. Шість циліндрів, потужність сто дві кінські сили, максимальна швидкість сто двадцять п’ять кілометрів на годину. А в салоні… Так, але не про цей автомобіль сказано. Ліве крило бежеве, праве біле, капот синій. Ручка перемикача швидкостей гадюкою зігнулася, на спідометрі лише половина скла збереглася, чохли на сидіннях з першосортної аркадайскої мішковини.

Захеканий від швидкого бігу, водій відкрив переді мною дверцята. Цікаво, кому він дзвонив? Ручаюся, що поїздку в Аркадай він планував не на сьогодні.

— Отті Афарас до ваших послуг.

— Дім Фут, — гримнув позаду Дім, — і особи, які мене супроводжують.

Молодчина, Дім! Виручив. Мені не хотілося називатися. Чим менше Афарас буде знати про нас, тим спокійніше й довше проживе.

— Мабуть, ви нетутешній? — запитала я, щоб змінити тему.

— Так, перебрався півроку тому з Янваї й намагаюся стати на ноги.

— А чим же не така Янвая?

Обличчя водія оживилося, і він з жаром став розповідати про чудесний клімат Янваї, про дивовижних людей, прекрасну природу, але ж правитель дуже кепський. Янваї постійно не щастило із правителями.

Під розповідь про зарослий кущами ольди острів ми петляли вуличками Анемора серед сірих будинків з гострими дахами, незліченних кам’яних арок й облетілих каштанів. У бідній маленькій державі панував жовтень. Промайнули будинки окраїни, і нас зустріли оголені поля, рідкий чагарник над шляхом і дрібний осінній дощ, який відразу забризкав вітрове скло. Водій включив «двірники», їхній неголосний шерех, пустельне ранкове шосе, чорна хмара в небі й розмірений голос оповідача навівали дрімоту.

Зненацька Афарас замовк на півслові, знову подивився на мене пильно й сказав:

— У мене гарна пам’ять на обличчя. Де я міг вас бачити?

— Клянуся, я не чіпала ваших шин!

Він зніяковіло посміхнувся й зосереджено потер чоло, намагаючись пригадати. Я не встигла вигадати щось переконливе: рука з водяним пістолетом мелькнула біля моєї правої щоки й витяглася в напрямку бічного дзеркала. Мій войовничий брат став на коліна на задньому сидінні, упер лікті в спинку переднього й ретельно прицілився в дзеркало.

— Що будемо робити з хвостом? — поцікавився він.

— Із чиїм? — зачудувався Афарас.

Клюс проігнорував питання.

— Сумніваюся, що ця колимага зможе відірватися від «газелі».

У свою чергу подивившись у дзеркало, водій посміхнувся:

— Приятелю, у тебе манія переслідування.

— Зараз нас будуть убивати, — цілком серйозно попередив його Клюс.

Дім Фут, який сидів поруч із Клюсом, знову розгорнув плащ.

— Бий по колесах, — порадив Клюс. — А ти, Есто, лізь униз.

Водій хотів було щось сказати, але я слухняно сповзла із сидіння, і він похлинувся. Однією рукою Дім Фут зірвав зі спинки Клюса, другою виставив у вікно ствол автомата.

— Агов, товар…

— Не пускай їх уперед!

Кермо над моєю головою повернувся вліво, машина сіпнулася, пролунав несамовитий скрегіт. Мабуть, «газель» зачепила причіп. Водій пошепки вилаявся. Знизу мені добре було видно, як тремтять руки на кермі. Думаю, він встиг пошкодувати про свою великодушність і подумки прокляв хвилину нашої зустрічі.

Натужно завив мотор — почався підйом. Дім Фут вистрелив, але безуспішно: причіп заважав йому цілитися, з «газелі» відповіли декількома безладними пострілами, які теж не досягли мети. Ми благополучно здолали підйом, і тут раптом у гудіння мотора вплівся сторонній звук. Афарас насторожився, рука його потяглася до важеля. Давши повні обороти мотору, водій із тріском шестірень включив третю передачу. «Оленегон» не зменшив швидкості, але втратив легкість ходу, як плавець, що бореться із течією. Знову коротке ревіння мотора, і включена друга передача.

Дім відірвався від прицілу й гримнув люто:

— Ти що робиш?!

— Машину рятую, — коротко відповів водій.

На загальмованих колесах «оленегон» із вереском поповз по крутому спуску, але ліворуч гримнуло, від сильного удару машина стала на два колеса, завалилася набік, потім повільно перекинулася на дах.

По-моєму, увесь цей час я кричала… У будь-якому разі, чийсь лемент дзенькав у мене у вухах, поки я билася об приладовий щиток, об лікоть водія, потім на мене звалився автомат Діма, Клюс, кішка… Яка кішка?..

Коли настала повна тиша, я усвідомила, що лежу на чомусь ребристому, і воно боляче впивається в груди.

— Пітьма забери!

— А мені лаятися забороняє, — пробурчав звідкись зверху голос Клюса, я простягнула руку й виявила братика застряглим між сидіннями.

— Цілий?

Клюс ворухнувся, шльопнувся мені на спину, скотився й заборсався в мішечних чохлах.

— Де автомат?! — судячи з голосу, Дім Фут перебував зовні. — Я їм зараз…

Мене обдало жаром: так ось що мені так заважає! Я рвонулася слідом за Клюсом і сповзла з незручного ложа. Звичайно, це був автомат. Він лежав на кермі, яке все ще стискав у руках наш нещасний водій, хоча воно давно вже втратило всякий зв’язок з кермуванням.

— Афарасе?!

Він подивився на мене зовсім божевільним поглядом, упустив кермо й тихо запитав: «Причіп?»

— Який причіп?! — Я сердито пирхнула. Який причіп, коли вбивці поруч, коли невідомо, що буде з нами! Знайшов, про що турбуватися! Я підштовхнула Клюса до розкритого вікна прямо в руки Діма Фута.

— Есто!

Перш ніж піти за братом, я викинула у вікно автомат. Афараса довелося витягати всім разом: його ногу затисло під важелями, яких в «оленегоні» конструктори наробили більше ніж треба і які перетворилися тепер на пастку. Дім Фут нервував, щохвилини поглядаючи на дорогу, однак «газелі» й сліду не було. Замість цього під’їхала машина дорожньої поліції, хоробро пригальмувала біля глибокої воронки й викинула зі своїх нутрощів надзвичайно худого сержанта зі спотвореним вугровою висипкою обличчям. На ходу виймаючи із планшета листок паперу, сержант кинувся до нас.

Ми допомогли Афарасу виповзти з кабіни, відтягли подалі від «оленегона» і посадили на узбіччі шосе.

— Причіп… — простогнав водій, дивлячися на величезну металеву гармошку.

— Що там було? — співчутливо запитав Дім Фут.

— Дзеркала…

Дім присвиснув, а Клюс обережно заглянув у глибоку воронку — дружній привіт «газелі», — яка спотворила новеньку автостраду.

— Не хвилюйся, приятелю, збитки я оплачу, — солідно сказав Клюс.

— Ми оплатимо збитки, — пискнув хтось через пазуху Клюса, і звідти показалася волохата голова Емі.

Дім зреагував швидше, ніж я: він упхнув чорну голову назад, застебнув Клюсу ґудзик і привітно помахав сержантові: «На два слова, будь ласка!» Вони відійшли в сторону й почали про щось радитися. Дім розкрив перед сержантом паспорт і ледь не тикав його носом у сторінку особливих заслуг. Перелік особливих заслуг Діма Фута перед батьківщиною займає півтори сторінки. Поки відбувалася ця розмова, яку ми не могли розібрати, Афарас піднявся, абияк вибив із себе пил й упевнився, що обійшовся розтягнутими зв’язками. Заглядати в покручений причіп він навіть не намагався.

— Хто це був?

— Де? — ненатурально зачудувалася я.

Афарас глянув на мене настільки виразно, що моя совість стала дибки. Треба було все-таки попередити людину про можливий результат шляхетних вчинків. Як ми тепер йому збиток відшкодуємо, якщо Дано Іт відмовляється сплачувати наші чеки?

Підійшов повеселілий Дім Фут і сказав, що нас підвезуть до найближчого містечка, у якому є залізнична станція.

— Твою колимагу відтягнуть у ремонт, — втішив він Афараса. — Я домовився: зроблять по першому розряду.

— Мені нема чим платити за ремонт.

— Я ж сказав, що збитки за мій рахунок! — Клюс подружньому ляснув Афараса по ліктю. — Не переймайся, приятелю.

Ми з Дімом перезирнулися. Ти знаєш, Ламасе, братик досить далекий від фінансових справ родини. Всієї моєї готівки навряд чи вистачило б на дорожні витрати до Південних колоній, я збиралася ще трохи позичити в дядька в Аркадаї.

— Випишіть чек і вкажіть Люсто поручителем, — запропонував Дім Фут.

Люсто залишився винен батькові велику суму, дотепер мені якось ніяково було нагадувати про це, але обставини змушують.

— Добре, тільки я прикладу ще листа.

— У сержанта є папір! — наче ні до кого не звертаючися, зауважив Клюс.

Мене чогось не захоплювала думка складати родинного листа на казенному бланку поліцейського протоколу. Мамин брат — людина вкрай педантична щодо фамільної честі, невідомо, як він сприйме подібну вільність.

— Ви не відмовитеся проїхати з нами? — запитала я Афараса.

— Треба роздобути паперу, пристойне перо й чорнило.

3

Чим звичайне місто відрізняється від міста-держави типу Анемора? Майже нічим. Усе ті ж старі будинки, вузькі вулички й строкаті магазинчики дрібних торговців з виставленими у вітринах зразками товарів. Хіба що замість портретів малолітнього короля з родиною красується горбоносий профіль правителя Об’єднаної Країни. Та ще вулиці брудніші й автобуси двоповерхові. Ні, якщо вже подорожувати, то хоча б Південними колоніями. Там цікавіше!

Сержант люб’язно висадив нас біля дверей маленького ресторанчика, який прилаштувався під боком величезного ультрасучасного вокзалу, як осел біля бензоколонки. Старий дерев’яний будинок мав блідий вигляд на тлі білокам’яного красеня, не рятувала навіть яскрава вивіска.

Клюс голосно ковтнув слину, засопів і висловив бажання трохи підживитися. Ніхто не заперечував: очікування поїзда могло затягтися.

Ми піднялися надщербленими сходами й зупинилися перед швейцаром, який безтурботно похропував біля порогу. Пари спирту, що літали довкола, свідчили про надзвичайну міцність сну. Клюс голосно вдихнув повітря, подивився на затягнуте хмарами небо й урочисто прорік:

— На сирому камінні спати шкідливо.

Мій брат — дуже добрий хлопчик, коли це йому нічим не загрожує. Дім Фут нахилився, але зробити нічого не встиг: синя формена куртка швейцара раптом затріпотіла. А штанини? Холоші штанів роздулися. Не відкриваючи очей і продовжуючи голосно хропти, швейцар піднявся, обтрусив пил зі штанів і завченим жестом відкрив перед нами двері.

— Спасибі, — чемно сказав Клюс.

— Хр-р, — відповів швейцар.

Афарас просто таки остовпів: він і без того йшов дуже повільно, накульгував, а тут взагалі зупинився й взявся розглядати швейцара, як музейний експонат. Нічого цікавого: звичайний п’яниця, ніс синій, фізіономія червона й у прожилках, підборіддя із триденною щетиною, куртка вся тютюновими крихтами посипана. У нас би такого за дві секунди з роботи виставили. Підняв його, звичайно, Емі (він майстер на такі штучки), але розповідати про це Афарасу я не збиралася. Сумніваюся, що він зрозумів би мене правильно. Люди демонів не люблять, хоча який з Емі демон? Так, дрібна сошка, боягуз неймовірний, нелюдь. Ти, Ламасе, встиг його розбалувати своїм заступництвом. Що він у тебе робив? З дорученнями бігав у вигляді чорного кота. Це що, заняття для порядного нелюдя?! Якщо на те пішло, я більшого можу… могла б від тебе навчитися, ніж він від природи вміє!

— Проходь! — Дім Фут легенько підштовхнув Афараса. Вони ледве не застрягли у дверях, але переступили поріг одночасно.

Ресторанчик був майже порожній. Одна молода пара самозабутньо танцювала під гул музичного автомата, товста дама в синьому картатому костюмі діловито жувала ростбіф, та здоровенний червоновидий хлопець уважно вивчав меню. Ми пройшли через зал і сіли подалі від вікна під прикриттям двох манекенів. Манекени зображали підпилих провінціалів, вбраних у костюми минулого століття, й тримали в руках табличку: «Замовляйте шанні — це модно завжди». Мені відразу захотілося шанні.

— Нам повний обід, будь ласка, — сказав Дім Фут рудоволосому офіціантові. — І принесіть ще перо, папір і хороше чорнило.

— І шанні! — зажадала я.

Офіціант подивився на мене якось дивно, однак у своєму блокнотику черкнув. Мені раптом стало так радісно, немов ми вирушили на розважальну прогулянку. Подумати тільки: п’ять років просидіти в Анеморі, не виїжджаючи навіть на літній відпочинок! Це ненормально. А колись ми були кочовим сімейством, батько заводив свій черговий драндулет, саджав мене й маму, і гнав, куди очі дивляться… А потім реготав, читаючи у світській хроніці про родину Д., яка відвідала курорт N. Курортами він нехтував.

Подали закуски, і не встигли з’явитися на столі тарілки, як з-за пазухи Клюса висунулася чорна котяча лапа, хапнула бутерброд з яйцем і зникла. Ніхто нічого зробити не встиг. Очі Афараса стали кругліші від королівської печатки, він хотів було піднятися, але Дім вчасно притримав його за плече.

— Це кішка. Хлопчисько тягає за собою кішку.

— Кота! — обурено поправив Клюс.

Афарас чомусь сполотнів, відтягнувши пальцем горловину светра, нервово потер шию, зробив кілька глибоких вдихів і видихів і тільки після цього заговорив:

— Здається, я здорово вдарився. Мені ввижається, що з цим котом я вже розмовляв.

Клюс підскочив, бо я наступила йому під столом на ногу. Дім Фут зі стурбованим виглядом доторкнувся до чола Афараса:

— Гарячки начебто немає. Раджу після обіду все-таки відвідати місцевих лікарів.

Гарячка почалася в мене. Горіло не тільки чоло, але й щоки, вуха, ніс, здається, теж. Через якогось поганця морочимо голову ні в чому не винній людині! Невже Емі не може сидіти тихо?! Треба скоріше відпускати бідолаху-водія, поки він остаточно не засумнівався у власному розумі. Я з полегшенням схопила принесену чорнильницю, вмочила перо… Слова не приходили в голову, я забула офіційний титул Люсто. Як же його назвати? Вельмишановний обранець, опікун… Чого? Що він там опікує?

— Діме! — я рішуче відсунула від себе письмове приладдя. — Випиши спочатку чек, а потім…

Не звертаючи уваги на чорнильницю, Дім Фут взяв серветку, наколов на зубці вилки й почав не поспішаючи їх протирати.

— По-моєму, червонопикий за сусіднім столиком був за кермом «газелі», — ні на секунду не перериваючи своє заняття, повідомив Дім Фут.

Мій жар відразу змінився ознобом, а Клюс відсунув салат і почав безсоромно розглядати сусідній столик.

— Невже Дано так мало платить своїм убивцям? Він одягнений гірше за двірника.

— Будь ласка, шанні!

Офіціант акуратно поставив переді мною тарілку, на якій красувалася оголена жіноча фігура з пучком кропу замість волосся. Не знаю, з чого вона була зроблена, але вигляд мала досить колоритний. Рот у мене розкрився сам собою.

— Баба! — життєрадісно вигукнув Емі, ледве не випадаючи з куртки Клюса.

Чорні лапи вчепилися в кріп… Пролунав гучний жіночий вереск, фігурка сіпнулася й сіла на тарілці. Дім миттєво вихопив автомат, але червонопикий хлопець настільки ж стрімко відкинув у нашу сторону стіл і метнувся в розкриті двері кухні. Товста дама заверещала не гірше поросяти, парочка завмерла, офіціант упустив рознос. Музика продовжувала гриміти. Терпіти не можу фокстротів!

— Це шанні, добродії, — тремтячим голосом вимовив офіціант. — Сюрприз. Багатьом клієнтам подобається.

— Подобається, — чорний кіт відкусив руку фігурці й почав із хрускотом жувати.

Клюс радісно заплескав у долоні. Йому було весело! Я встала на ноги, схопила братика за комір і потягла до дверей. Офіціант тихо відступив убік. Навряд чи він що-небудь думав, але Дімові дорогу перепинив:

— Сплатіть, будь ласка…

Дім жбурнув йому кредитку, потягнувся було за сумкою, яка стояла під столом, але потім раптом передумав і замість цього стягнув зі стільця Афараса.

Вискочили ми через парадний хід, де все ще, стоячи, спав п’яний швейцар. Як тільки ми з’явилися на тротуарі, куртка знову затріпотіла, відклеїлася від стіни, швейцар упав, але не прокинувся.

Звідкись гримнув постріл, Дім не цілячись випустив чергу, змушуючи випадкових свідків з жахом розбігатися.

— Есто, вниз!

Ми промчали підземним переходом, причому Афарас запекло кульгав на сходах, і опинилися на порожній платформі, де підморгував червоними вогниками поїзд. Поїзд складався з паровоза й чотирьох вагонів. «Амаданська стріла» — було написано великими буквами під вікнами кожного вагона. На краю платформи солодко позіхав білетер.

— Три… квитки… до Амадана! — випалив Дім, кидаючи Афараса й вихоплюючи з кишені кредитки.

Білетер — кволий дідок з хоробро закрученими вусами — з жахом дивився то на дуло автомата, то на Афараса, який аж хитався.

— Квитки давай! — гаркнув Дім. — Без здачі.

Дідок квапливо всунув йому квитки і почав задкувати, не відводячи погляду від зброї. Емі вислизнув з-за пазухи Клюса, наздогнав білетера, швидко видрався по форменим штаням й опустив у червону сумку з квитками недоїдену красуню.

— Емі!

Дім Фут зажбурнув у тамбур вагона Клюса, потім мене, заштовхав Афараса, який впирався, й останнім вліз сам. Коротко крикнув гудок, поїзд рушив. Емі виник на плечі Афараса, коли ми вже заходили в купе. З виразом величезної бридливості Афарас спробував струсити його, але Емі вчепився пазурами у светр.

— Я тебе люблю! — заверещав він. — Не залишай!

Дім Фут потужним поштовхом увігнав в ущелину купе обох і закрив двері раніше, ніж крики Емі привабили цікавих. У тісній комірці купе повітря було просякнуте паровозним димом, як носова хустка парфумами, і я поспішила відкрити вікно. Свіжий вітерець остудив наші розпаленілі обличчя. Кілька секунд всі мовчки дихали, витирали зіпрілі лоби й насолоджувалися спокоєм.

— Я забув у ресторані кепі! — зненацька згадав Клюс.

По правді сказати, я думала, що він залишив його в перевернутій машині, але це не мало значення порівняно з кинутою заради Афараса сумкою.

— Послухайте, ви!.. — почав Афарас, майже з ненавистю дивлячись на Діма Фута. — Я нікуди не збираюся їхати!

— Навіщо ж ти сів у поїзд? — зачудувався Дім.

— Я не сідав!.. Та заберіть від мене цю… тварину!

Емі відразу зістрибнув на підлогу, демонстративно обтрусив всі лапки по черзі, ретельно облизав передню й почав терти нею ніс. Клюс піднявся на верхню полицю, ліг на спину, заклавши руки за голову, зітхнув полегшено й закрив очі.

— Я ніколи не мав справи з чаклунством і не збираюся мати надалі! — Афарас круто розвернувся, взявся за ручку дверей і рвонув щосили. Двері не ворухнулися.

— Емі, відпусти його, — мені не хотілося завдавати бідоласі додаткових неприємностей. Навіщо Дім взагалі захопив його з нами? Невже із чистого людинолюбства?

— Я його не тримаю, — сухо відповів Емі. — Нехай відімкне замок і йде.

Афарас крутонув «вертушку», ступнув через поріг і з гуркотом закрив двері за своєю спиною. Я затамувала подих: ще один союзник пішов. Нехай тимчасовий, нехай випадковий, але союзник. Ну чому нам так не пощастило, Ламасе? Чому люди ховають очі при зустрічі з нами?! У чому ми винні?

— Затьмарення на мене зайшло, — повідомив Дім Фут похмуро. — Сам не розумію, для чого він мені здався, дзеркальник бродячий…

Він важко опустився на сидіння, оглянув автомат і засунув його назад під плащ. Обличчя Діма зробилося умиротвореним, він прихилився до стіни, прикрив повіки й моментально заснув. Я щільніше загорнулася в накидку, скинула з ніг туфлі й теж сіла, підібравши ноги під себе. Емі негайно влігся на туфлях, укрив пухнастим хвостом ніс, замружив очі й неголосно замуркотів.

Стукали колеса. Думки в’яло ворушилися в моїй голові, увесь час сповзаючи чомусь на тебе, Ламасе. Як ти примудрився стати верховним магом у країні, де правлять жерці? Вони привласнили собі право творити чудеса й саджати королів на трон. Культ Світла й Пітьми і його богиня Місяць ось уже триста років є офіційною релігією Анемора. І Пітьму, і Світло варто шанувати однаково, а ти, Ламасе, ніколи не вмів триматися середини! У тебе завжди перебували мазунчики на стороні Світла… Втім, не завжди, от Емі…

Двері від’їхали вбік, у щілину просунулися обросла бакенбардами фізіономія під кашкетом із червоним околишем, відкашлялася й пробасила хрипко:

— Квитки є?

— Є, — не відкриваючи очей, підтвердив Дім Фут і жестом фокусника вивудив квитки з потайної кишені. — У м’який, до Амадана.

До Амадана?! Моє серце підскочило й провалилося в прірву. Чому до «Амадана»? Там же інквізиція! Немає нічого дурнішого, ніж причетним до магії їхати в Амадан, та ще в супроводі нелюдя! Я не можу гарантувати власної нейтральності! Та я іноді іскрами сиплю не гірше бенгальського вогню й до того ж без усяких на те переконливих причин! Якщо Клюс що-небудь викине, простять… можливо, але ж мені не відкрутитися! Магічна сила — штука заразна, ти сам мене про це попереджав, Ламасе, коли намагався прогнати з робочої зони. «Індукція», — так висловився з цієї нагоди одного разу батько. Ви обоє за мною доглядали, боячись зіпсувати мені життя пробудженням невластивих звичайній людині сил. Батько хотів зробити з мене добропорядну громадянку Анемора, але його мрія не здійснилася: після його смерті ти зняв усі заборони. Я годинами сиділа у твоїй кімнаті під захистом пентаграми, спостерігала, як ти працюєш, і заздрила.

Так, я заздрила, Ламасе! Ти з такою легкістю справлявся з погодою, зберігав урожайність всіх околишніх полів, лікував худобину, вирішуючи мимохідь тисячі життєвих проблем… Ти був гарним магом. А я просто згорала від заздрості. Я заздрила помічникам (ти дозволяв їм асистувати), твоїм слугам (вони стежили за станом магічних талісманів), твоїй економці (у неї зберігалися ключі від комор зі спеціальними предметами) — вони всі мали право доторкатися до магії. Я — ні. У нашій державі магія не вважається гідним заняттям для молодої дівчини з гарної родини.

І все-таки пентаграма не вберегла мене від твого впливу, деякі дивацтва стали проявлятися. Дано Іт перестав підвищувати на мене голос, коли одна за одною дві еделаські вази розбилися об його голову. Самі собою. Злетіли з коминної полиці й розбилися вщент. Лікарі довго відходжували Дано й заборонили навіть вимовляти при ньому слово «порцеляна». Крім мене й Дано, у кімнаті були його секретарі, яких ніхто потім більше не бачив в Анеморі, але їх перед службою регулярно перевіряли на причетність до магії.

Чаклунства Дано боявся й завжди тримав у зовнішній охороні одного з жерців, так що чужий заклинатель у замок проникнути не міг. Мене пропускали вільно.

Ніжки мого ліжка один раз виявилися вмурованими в підлогу. У ту ніч мені снилося, що я сплю на гілці дуба, який вріс корінням у кам’янистий схил пагорба. Дім Фут довго розглядав злощасне ліжко, потім озброївся ножівкою й укоротив ніжки. Замість ліжка він велів поставити мені в спальні широченну тахту й власноручно заштовхав під неї дубову дошку із зображенням Сонця…

— А цю людину ви знаєте?

Двері остаточно відкрилися, і кондуктор постав у всій красі червоного із золотом мундира. Поросла волоссям лапа кондуктора міцно стискала плече Афараса. Судячи з потріпаного виду водія, опір закону був невдалим. На вилиці Афараса червоніла свіжа подряпина, светром явно витирали підлогу, штани теж трохи припорошило пилом.

— Знаєте чи ні?

Похмуре обличчя янвайця виражало крайню ступінь презирства. Безсумнівно, він волів би ніколи нас не зустрічати.

— Відпустіть юнака, кондукторе, — як і раніше не відкриваючи очей, велів Дім Фут. — Ви перевищуєте повноваження.

— Він безбілетник!

Дім Фут повільно, по одному розклав на столику чотири квитки й виразно постукав пальцем по крайньому. Кондуктор зіщулив короткозорі очі, перевірив дату й ціну на квитку і знехотя випустив бранця.

— Чому він не сказав відразу?!

— Бо ви звернулися по-хамськи! — зненацька підвищив голос Дім Фут і відкрив очі. — Готовий сперечатися на що завгодно, ви його образили відразу!

Щоки кондуктора затряслися, він відкрив рота, постояв так кілька секунд і раптом заверещав поросячим вереском:

— А ви… а хто… а чому тварин без довідки провозите?!

Під твариною він, мабуть, мав на увазі Емі. Мало того, що ми їдемо в Амадан, так ще й зі скандалом! Я виразно подивилася на Емі, подумки побажала йому зникнути й запитала дуже чемно:

— Про яку тварину йдеться?

Кондуктор здивовано витріщився на порожнє місце, а я тим часом попросила ощасливити мене поштовим бланком і ручкою. Поросла волоссям лапа слухняно пірнула в кишеню, витягла пачку бланків і чудову наливну ручку з позолоченим ковпачком. Поки я нашвидку накидала лист Люсто, а потім виписувала чек, кондуктор усе ще продовжував витріщатися на підлогу. Я акуратно промокнула чорнило чистим бланком, склала ручку й запитала найєлейнішим голосочком:

— Сума в десять тисяч улаштує вас, пане Афарасе?

Затягнута в мундир туша кондуктора здригнулася, і він перевів осклянілий погляд на янвайця. Афарас долонею підкинув чуба, що звісився на чоло, і відповів коротко:

— Влаштує.

— А на кривдника рекомендую подати в суд, — безбарвним голосом порадив Дім Фут. — Стягніть щонайменше сотень п’ять.

Товсті губи кондуктора склалися в жалюгідну посмішку, бакенбарди заворушилися, як волохаті гусениці.

— Це непорозуміння, — пролепетав він. — Молодий пан відмовився пред’явити квиток, вступив у суперечку й не бажав повертатися у своє купе.

Цей кондуктор нагадав мені наше вище суспільство. Ті ж критерії відносин. Для «Амаданської стріли» Афарас був не досить респектабельно одягнений, тільки й усього.

— На вашому місці я змінила б тон. Пан Афарас має повне право перебувати в будь-якому місці цього поїзда, а запобігти появі безбілетника ви зобов’язані були при посадці!

При зіткненні з людьми такого сорту мене завжди тягло на «високий штиль». Варто було б вставити ще пару фраз із придворного етикету, але кондуктор був і без того досить наляканий. Він кілька разів намагався заговорити, але язик погано його слухався й пощастило тільки з четвертої спроби.

— Я-а-а д-дуже шкодую…

— Відшкодуєте збиток негайно, і пан Афарас, можливо, не стане з вами судитися.

— Скільки?..

Я старанно зобразила замисленість, ногою засунула під сидіння Емі, який висунувся звідти, й вирекла:

— Раз суперечка виникла через квиток, то й відшкодуєте повну вартість проїзду на «Амаданській стрілі» від кінцевої до кінцевої.

Ламасе, клянуся: він вийняв гроші й віддав ошелешеному Афарасу! Емі фиркнув так голосно, що я навіть злякалася. Кондуктор витер чоло, чемно підняв кашкета й задкуючи вийшов. Двері засунулися.

— Із нас би вийшла чудова зграя здирників, — сказав Дім Фут, вмощуючись зручніше й знову збираючись дрімати.

Я згорнула лист, приєднала до нього чек і теж вклала в руку Афараса:

— Сподіваюся, ви вибачите нам заподіяні клопоти. Готівка на зворотний проїзд у вас тепер є…

І тут я згадала, куди ми їдемо.

— Діме, ми їдемо в Амадан?!

— Якщо ми сидимо в «Амаданській стрілі», то, швидше за все, їдемо в Амадан.

— Ти сказився! Там же інквізиція. У мене немає бажання провести у в’язниці решту своїх днів!

Вперше за весь цей час Дім Фут по-справжньому розсердився. Обличчя його почервоніло, як мундир кондуктора, сиві брови зійшлися над переніссям.

— Хіба в нас був вибір, Естареді?! Чи ви віддаєте перевагу товариству найманих убивць?! З Амадана є пряме повітряне сполучення з Південними колоніями.

— А гроші? Ти забув про готівку! На що ми будемо жити в колонії?!

— Не ставте дурних запитань, пані Естареді! — гаркнув Дім Фут, але відразу понизив голос, бо на верхній полиці заворочався Клюс, який давно задрімав. — Було б життя, а готівка вже як-небудь…

4

В Амадан «стріла» прибула пізно ввечері. Клюс спав безпробудним сном, згорнувшись калачиком на верхній полиці поруч із Емі, який витягнувся на всю довжину. Ліхтар освітлював цю мирну картину, а до вікна прилипла нічна темрява. Я мимоволі зіщулилася: зараз нам треба було покинути тепло вагона й вийти назустріч невідомості.

— Кінцева! — ревів десь голос кондуктора. У коридорі чулися квапливі кроки: останні пасажири поспішали до виходу.

Настав час виходити й нам. Я потягнулася через купе, щоб розбудити Діма Фута, але він відкрив очі, перш ніж моя рука торкнулася його плаща.

— Уже? — пошепки запитав він. — Приїхали?

Емі м’яко зістрибнув з полиці, вигнув спину й з насолодою потягнувся. Кіт як кіт, колір тільки непопулярний, але де сказано, що чорних котів із собою возити не можна. Либонь, обійдеться.

Дім взявся термосити Клюса, але брат сонно мугикав і не прокидався. Тоді Дім обережно взяв його на руки й поніс до виходу. Емі дріботів за ними слідом, я йшла позаду. Біля дверей вагона Дім забарився: спускатися із Клюсом крутими сходами йому було незручно. Однак чиїсь руки протяглися назустріч, і після секундного коливання Дім передав хлопчика Афарасу. Емі із захопленим криком хоробро стрибнув на плече янвайця, глибоко встромивши пазурі у светра.

— Брись! — у півголоса велів Афарас, однак Емі моторно перебрався на груди Клюса, де й згорнувся клубочком. Я не стримала посмішку, бо ж занадто комічною була фізіономія Афараса, коли він намагався надати собі лютого вигляду. На нелюдей подібні штучки не діють. Дім спустився сходами, насторожено оглянувся й тільки після цього дозволив мені зійти. Дім іноді поводиться страшенно нерозумно: на освітленому пероні ми виділялися, як вишні на блюдці — чудова мішень для професійного стрільця, і якщо навколишня темрява мовчала, то зовсім не через Дімові обережності.

— У тамбурі їздити зручніше? — не без єхидства поцікавилася я в Афараса.

У результаті спілкування з тобою, Ламасе, у мене зіпсувався характер. Раніше людські страхи я сприймала спокійно, а тепер від них лютішаю. Хоча ні, ти тут ні до чого. Це спрацьовує почуття цехової солідарності. Солідарність знедолених. Спілкуватися з нами боялися, бо ми — Діано Лу, а з тобою — бо ти маг. Знехтувана, хоча й необхідна професія. Жерці творять чудеса — їх на те сподобив Місяць, а ти твориш чудеса тільки з любові до чарівного… Точніше, творив. Тобі це подобалося, ніхто тебе не зобов’язував.

Афарас подивився на мене довгим поглядом. Якби в мені не текла кров Діано Лу, я б розчулилася: стільки суму було в його очах. Ще б пак: таке гарненьке дівчисько, а лигається з темними силами! Мабуть, він готовий був оплакати мою загублену душу. Чек у кишені, можна плакати! Які ж вони всі лицеміри, ці… з інших країн Об’єднаного Королівства. В Анеморі не дуже люблять магію, так хоч визнають, що немає Світла без Пітьми, а Пітьми без Світла, а ці… так жагуче хочуть бути чистенькими, що без кінця поринають у бруд по вуха.

Дім Фут неспокійно завертів головою в пошуках чергового. Два ряди начищених ґудзиків блищали на тлі стіни станційного поста метрах у п’ятьох від нас.

— Я зараз.

Дім квапливо покрокував до чергового, не забуваючи час від часу оглядатися й тримати руку під полою плаща. На місці чергового я такого підозрілого типа до себе й близько не підпустила б!

— Я можу вам чим-небудь допомогти? — тихо запитав Афарас.

— Ви?! — я оглянула його з голови до ніг, чмихнула презирливо (я ще не забула його спалах у вагоні). — У вас же немає іншої машини?! І чорних котів ви боїтеся.

Він боявся Емі. Він тримав Клюса трохи на відстані, щоб не торкнутися чорного клубка, який скрутився на хлопчиську, і вигляд мав досить безглуздий.

— Я не люблю чаклунства.

— При вокзалі неодмінно є філія Захисників щирої віри, можете звернутися туди!

Наша сутичка закінчилася, тільки-но почавшись: повернувся Дім.

— Пітьма забери! Два тижні, як скасовано нічні польоти, до ранку нема рації шукати повітроплави. Черговий сказав, що найближчий готель за півтора квартали звідси. Переночуємо там.

Ми стояли на самісінькій межі освітленої ділянки між станційним постом і багажним відділенням поруч із величезною клумбою, повністю засадженою айстрами, хризантемами й іще якимись осінніми квітами із сильним нудотним запахом. Від цього запаху в мене трохи запаморочилася голова й тому, коли з-за рогу багажного відділення вийшов манекен, я подумала, що це галюцинація. Він був одягнений точнісінько, як ті двоє, що рекламують шанні в злощасному ресторанчику з п’яним швейцаром: коричневий сюртук, жилетка, біла сорочка з високим крохмальним коміром, зав’язана бантом краватка й світло-сірі панталони. Тільки насунутий на очі фетровий капелюх трохи випадав із загального ряду.

«Манекен» не поспішаючи обігнув Діма Фута, витягнув граблеподібні руки й мовчки схопив за горло Афараса. Емі із пронизливим котячим криком вислизнув з обіймів Клюса, вдарився об ґрати водостоку й притьмом кинувся бігти. Афарас ледь не впустив Клюса, продовжуючи втримувати його однією рукою, другою він спробував звільнити горло. Підоспілий Дім щосили вдарив незнайомця стволом автомата по голові. Почувся тріск, наче переломили суху дошку, «манекен» відпустив Афараса, відступив назад і впав на Діма. Сліпучий спалах змусив мене замружитися, пролунав вибух.

Мене відкинуло до стіни багажного відділення, усипало скалками шибки, Клюс опинився на самій середині клумби, Афараса вдарило об ліхтарний стовп. У мене занило серце: Дім Фут нерухомо лежав посередині тротуару, розкинувши руки й накривши автомат полами плаща. Незнайомець скорчився на ґратах водостоку, з-під збитого капелюха курився білястий димок.

Свисток чергового зайшовся істеричною треллю. Навколо металися якісь люди, хтось кликав поліцію, хтось викрикував погрози. Здійнявшись на ноги, я кинулась до брата. Клюс стояв на колінах у заростях зім’ятих астр, і лице його виражало дивну суміш жаху й захвату.

— Оце бабахнуло, — сказав він і раптом заплакав голосно й гірко, розтираючи сльози брудним кулачком.

Я міцно пригорнула братика до себе, замурмотіла слова розради, хоча в самої теж в очах защипало, а в скронях застукав пульсуючий біль. Хтось важко опустився поруч: Афарас ошелешено трусив головою, не перестаючи триматися за горло. На чолі багровіло свіже садно. Клюс на мить відірвався від моєї накидки, глянув з-під лоба на янвайця й знову зарився обличчям в мокре сукно. Ламасе, клянуся, ніколи в житті мені не було так погано, як серед цих огидних квітів на цих мерзенних клумбах у прекапосному містечку Амадані! Мені здалося раптом, що всі наші старання даремні, виходу немає й чи не простіше відразу в цьому зізнатися…

Із вереском гальм підлетіли два поліцейські «жуки», із них почали вискакувати затягнуті в поліцейську форму люди. Пара метких молодчиків відразу скрутила руки Афарасу, ще троє досить безцеремонно заштовхали в машину нас із Клюсом. У мені прокинулась фамільна гордість.

— Ви за це відповісте! — пообіцяла я довготелесому лейтенантові, що відібрав наші пістолети. — Мені вас шкода, пане!

«Пан» скривився так, немов надкусив лимон, а Клюс висякався в батистову хусточку, витер рукавом залишки сліз і набув гордого вигляду.

Діма Фута відвезла карета «швидкої допомоги», тіло незнайомця відбуло в морг, а ми вирушили знайомитися з поліцейською дільницею.

У дільниці гидотно смерділо формаліном. Мені знайомий цей запах: так пахло на кафедрі анатомії в нашій державній гімназії з її плішивими, як жерці, викладачами. І комісар поліції теж нагадував викладача: товстенький, білошкірий, він ледь влазив у свій блакитний мундир зі срібними нашивками. Живіт загрозливо нависав над новеньким ременем.

— Ваші документи! — зажадав комісар.

— Ви забули сказати, будь ласка! — відрізала я, підсунула до себе стілець і сіла.

— І негайно зніміть з нього наручники! — Клюс тикнув пальцем на Афараса, який понуро стояв під стіною.

Комісар здивовано хмикнув, жирні щоки колихнулися.

— Чи не зволите, пані затримана, пред’явити документи? — досить хамським тоном вимовив він.

Я вийняла й ткнула йому під носа книжечку з державним гербом Анемора. Комісар відкрив.

«Естареді Діано Лу, — почав він уголос читати, — дочка короля Арнальдо Діано Лу, сестра нині правлячого монарха Клюссіді Діано Лу. Визнана гідною почесного диплома магістра образотворчих мистецтв при дворі Його Величності».

У цьому місці комісар перервав читання й подивився на мене з неприхованим здивуванням. Замість відповіді я простягнула другий паспорт.

«Клюссіді Діано Лу — монарх держави Анемор, верховний головнокомандуючий збройними силами Анемора, а також адмірал здвоєного флоту держави Анемор».

— Це я, — гордо сказав Клюс і випнув груди. Брови комісара поповзли на лисину, а наш недавній знайомий лейтенант мимоволі клацнув каблуками. — За арешт монарха дружньої держави матимете дипломатичні ускладнення!

Лисина комісара зволожилася, він витер її хусточкою й попросив лейтенанта принести гостям м’які стільці. Однак мій високопоставлений братик сідати відмовився.

— Зброю нашу поверніть! — вказав він на стільницю, де лежали два однакові пістолети й невеликий автомат. — І наручники зніміть з… охоронця.

«Охоронець» забув про окови.

— Так ось де я вас бачив! — вигукнув він. — На в’їзді!

На західній дорозі, що веде в Анемор, красується величезний щит з усміхненою фізіономією Клюса й моєю кривою посмішкою: «Ласкаво просимо в Анемор!» — говорить напис на щиті. Народ повинен знати своїх правителів в обличчя.

Лейтенант поспішно підсунув Клюсу пістолети. Одну «бакку» король засунув у кишеню, другу віддав мені, а автомат царственим жестом вручив Афарасу. Янваєць ніяк не міг отямитися. Автомат він взяв зовсім машинально, хвилин п’ять тримав у руках, а потім заштовхав за брючний ремінь і прикрив светром. Вигляд був досить страхітливий.

— Де ж супровід, Ваша Величносте? — поцікавився комісар, коли монархові піднесли склянку апельсинового соку.

На щастя, Клюс жадібно припав до гранованої склянки, і я встигла відповісти сама:

— Урочистий виїзд обходиться занадто дорого для скарбниці.

— Але я чув, в Анеморі почастішали замахи на державних діячів?

— Чим менше народу, тим менше уваги привертається. Двох надійних охоронців цілком вистачає. До речі, одна наша людина серйозно постраждала. Не підкажете, де знайти заміну?

— Якби візит був офіційним, — комісар зам’явся, — я особисто надав би вам охорону, а так… Зверніться в приватну контору. Так, зовсім з голови вилетіло: що у вас трапилося?

— Грабіжник, — сказала я.

— Бандит, — підтвердив король.

Афарас нічого не встиг сказати, я вчасно наступила йому на ногу.

5

У готель нас доставили в поліцейському автомобілі. За рекомендацією лейтенанта, номер нам надали найкращий: з видом на сквер, у якому горіли виконані у вигляді квіткових бутонів ліхтарі. М’яке світло опромінювало вигадливо підстрижені шапки акацій, альтанку в еделасському стилі й невелику штучну водойму.

Ледь за нами закрилися двері, Клюс видав захоплений крик і став на голову. Звичайно, при цьому він трохи спирався на руки, але основна вага однаково приходилася на черепну коробку.

— У комісара просто щелепа відвисла! — вигукнув він, радісно бовтаючи в повітрі ногами.

Я рішуче повернула брата в нормальне положення: за всіма законами природи йому давно слід було спати. Афарас застиг посередині кімнати з надзвичайно здивованим виразом обличчя, здавалося, янвайця охоплюють зовсім протилежні почуття.

— Мабуть, я піду, — нарешті сказав він.

— Ти хочеш нас покинути?! — здивувався Клюс. — Тобі не подобається бути охоронцем?!

Якби мене обстріляли на дорозі, знищили мою машину, потім силоміць втягли в якийсь поїзд, попередньо налякавши чаклунством, потім трохи поколобродили й на закінчення всього ще й заарештували, я б теж трохи задумалася. Чи варте таке бурхливе життя не цілком гарантованого чека?

Але, з іншого боку, що я буду робити в цьому місті одна, без Діма?! Ну чому все трапилося саме так? Чому проти нас ополчилися і люди, і нелюди? Де вихід?

Бідний, бідний старий Дім! Не можна вбивати Сплячого, не можна вбивати того, хто…

— Так я пішов?

Я його не відпущу. Я боюся. Сьогодні він залишиться тут або я не Естареді Діано Лу! Завтра нехай забирається на всі чотири сторони, але цю ніч він проведе тут. Думай, Есто, думай! Ти ж подобаєшся йому — це видно неозброєним оком, думай. Що тобі варто трохи поворкувати? Ми повинні завтра полетіти з Амадана, інакше не треба було заварювати цю кашу. До свята Місяця залишилося два тижні, ми маємо встигнути забитися в яку-небудь щілину… хоча це навряд чи допоможе. Але що мені робити, Ламасе? Де вихід?

Я важко зітхнула, пролепетала: «Так, звичайно», — і похитнулася. Афарас мимоволі подався вперед… і я дуже вдало вчепилася в його руку. Тонку й холодну. Музикантом би йому бути, а не торговцем, з такими пальцями!

— Вибачте, — я із зусиллям випрямилася й сказала, усе ще не відпускаючи його руки: — Звичайно, ви повинні йти.

Він дивився, не відводячи очей, поки я нарешті не відіпхнула його.

— Ти кудись поспішав, приятель? — єхидно довідався Клюс.

Щоки Афараса взялися яскраво-червоними плямами, чоло вкрилося потом, губи пересохли. Каюся, заряд був занадто сильний! Я сама відчула жар у долоні, але нічого не могла поробити. Занадто багато емоцій за останню добу. Сплеск магічної сили мені спровокувати вдалося, але контролювати його — це не кисіль ковтати. Я хотіла тільки, щоб автомат Діма Фута залишався в чоловічих руках хоча б до ранку.

— Що я повинен робити? — надзвичайно хрипким голосом запитав Афарас.

— Тримати на прицілі двері! — життєрадісно повідомив Клюс.

Я легенько тріснула брата по потилиці й попросила Афараса лягти ближче до вхідних дверей і простежити за ними. Ми із Клюсом розташуємося в сусідній кімнаті, де непогано б перевірити віконні замки.

Афарас сумлінно обстежив обидві кімнати номера, перевірив вікна й навіть навіщось відкрив крани у ванній. Гаряча вода текла, не дивлячись на пізню годину. Клюс відразу зажадав купання.

— Постарайся впоратися за десять хвилин.

Коли зраділий Клюс кинувся у ванну, Афарас почав перетягати диван ближче до дверей, я пішла в спальню, щоб нарешті з насолодою впасти в крісло. О Небо, як приємно сидіти на м’якому, ще й витягнувши ноги! У скронях знову з’явився біль. Ранком треба з’їздити в лікарню до Діма Фута, оплатити лікування. Як же йому не пощастило, бідоласі! Зіштовхнутися з отакою тварюкою… Ніколи б не подумала, що Малу ризикне розбудити Сплячого!

У двері зненацька просунулася скуйовджена голова Афараса, він глянув на мене настільки страждальницькими очами, що я відразу стривожилася.

— Тут…

— Клюс?! — миттєвий жах кольнув серце. — Що з ним?

Янваєць зник так само раптово, як і з’явився. Я повільно встала, ноги в мене підгиналися, я над силу переступила поріг вітальні.

Чиясь тверда рука затулила мені рота, перш ніж я встигла скрикнути, інша, нахабна й безцеремонна, обшукала мій одяг і прошмигнула в кишеню за «баккою».

— Де хлопчисько? — різко видихнули мені на вухо.

Я подивилася на дуже блідого Афараса, якого тримали двоє громил, поки третій тикав йому в горло пістолет із глушителем, і, як не дивно, відчула себе краще. Виходить, до Клюса вони ще не добралися, і Афарас викликав мене…

— Де він?

Червона пика водія «газелі» відразу пояснила все. Якщо є автомобіль, не треба поспішати на «стрілу», а готелів у цьому місті не так уже й багато.

— Говори, ти…

Він мене образив. Йому не треба було цього робити. Він тримав «бакку» притиснутою до мого живота, вона розжарилася майже миттєво й обпалила йому долоню. Він скрикнув і випустив пістолет. Тонкий струмінь пари із шипінням вирвався з дула й вжалив плече третього здорованя, той заревів і смикнув рукою. Куля пішла в стелю.

«Б-бах, б-бах, бах!» — три постріли пролунали один за одним. Пістолет у руках Клюса палив майже без зупинок. Один з бандитів повалився на підлогу, інший схопився за груди, третій повільно сповз по стіні. Червонопикий корчився, обхопивши обпалену руку, на підлозі сходила парою водяна іграшка.

Посередині всього цього кошмару зовсім розгублений стояв Афарас й очманілими очима дивився на недбало обмотаного рушником короля, який міцно стискає в руках справжню «бакку».

Я кинулася й схопила в обійми мокрого братика, а він люто вертів головою, щосили намагаючись вдержати на прицілі червонопикого. Почали стукати у двері.

— Він сказав… вечерю… — Афарас торкнувся долонею до шиї там, де виднілася червона цятка, надавлена глушником.

Двері затріщали, полетіли друзки, вивернувши «з м’ясом» замок, у номер увірвався готельний поліцейський з револьвером напоготові. Побачивши розпростерті тіла, він на секунду остовпів, потім гаркнув: «У чому справа?!»

— Відьма! — простогнав червонопикий, з ненавистю дивлячись на мене.

У номер набилося стільки народу, що ніде було ступити. Сяючий Клюс удесяте розповідав, як він стояв за відкритими дверима, поки бандит оглядав ванну, і як виявив, що «випадково» захопив справжню «бакку». У випадковість я дозволила собі не повірити: мій братик — людина дивовижно метка й на зброї розуміється краще за мене. О Ламасе, цей хлопець повинен дожити до повноліття, інакше світ влаштований занадто жорстоко! Моя мати вмерла, коли мені було стільки, скільки зараз йому, а він свою не бачив зовсім. Взагалі, я теж її не бачила. Клюс — незаконнонароджений. Батько нічого не розповідав мені про його матір, із всіх наших людей лише Дім Фут щось знав про цю історію, але волів тримати язика за зубами. Я просила тебе, Ламасе, намалювати її портрет, а ти замість цього велів мені сходити й подивитися на Клюса. Батько всиновив Клюса, оголосив законним спадкоємцем, а два роки тому відрікся на його користь від престолу. Він дуже любив Клюса, але цього чубатого телепня не любити важко… Хоча у декого виходить. У Дано Іта, скажімо. Коли він бачить цей каштановий чубчик поруч із моєю солом’яною гривою, у нього рот на сторону звертається. Як смішно, що саме він виявився нашим опікуном…

Нас перевели в інший номер і принесли розкішну вечерю, після чого Афарас сів біля дверей і заприсягнувся не заплющувати очей до самого ранку.

6

Прокинулася я тому, що двері буквально висаджували. Чийсь хрипкий голос басував: «Пані принцесо! Пане король!» Одяг я звечора віддала чистити, тому накинула зелений готельний халат прямо на нічну сорочку й поквапилася відкрити.

За дверима виявився вже знайомий комісар поліції в новому, чудово відпрасованому мундирі. Очі комісара вп’ялися в Афараса, який спав біля порога, а руки нервово обсмикали сукно мундира.

— Прошу пробачення, — комісар відвів погляд від незатійливого охоронця й жваво зацікавився моїм халатом. Я машинально перевірила ґудзики, застебнула нижній і запросила вартового порядку сісти.

— Я дозволив собі потурбувати вас настільки рано з досить поважної причини… — видавши цю довгу фразу, комісар значуще кашлянув. Якщо йому хотілося змусити мене нервувати, то результату він досяг. Невже водій «газелі» заговорив?

— Тіло вашого грабіжника зникло з моргу.

— Справді? — я постаралася надати голосу байдужості.

— Але якого саме? У вашому славному Амадані ми зіштовхнулися вже з п’ятьма.

Комісар почервонів й витер лисину хусточкою. Він явно почував себе не у своїй тарілці.

— Серед них грабіжником був тільки один. Інші збиралися викрасти їхню величність із метою шантажу. Невідомі особи проникли в приміщення моргу, зламали замки й винесли тіло людини, яка напала на вас у районі вокзалу.

— А сторож? — у дверях спальні з’явився Клюс у нічній сорочці до підлоги. Підходящого за розміром одягу для нього не знайшлося, і братик хоробро хизувався в клоунському вбранні.

— Сторож нічого не чув.

— Ну й місто у вас, пане комісаре, небіжчиків, і тих крадуть!

Крісло під комісаром заскрипіло, а краплини поту побігли вже по щоках. Він сильно нервував, бідний товстун.

— Відомо, що у вашому королівстві є прихильники магії, ваш культ Світла й Пітьми…

— Давайте не будемо обговорювати державну релігію. Що ви хочете від нас?

— В Амадані заборонене будь-яке чаклунство. Є припущення, що злочин у моргу здійснено з метою проведення якогось мерзенного ритуалу. Магічного ритуалу!

— Ну й що? — запитала я досить різко. — При чому тут ми? Ми по ваших моргах не лазили, небіжчиків не крали!

— Що ви, що ви! Я аж ніяк не збирався приписувати настільки жахливий злочин особам королівської крові! Я тільки хотів уточнити окремі деталі.

— Так уточнюйте скоріше! — велів Клюс. — Я збираюся вмиватися!

Братик з істинно королівською величчю схрестив на грудях руки й виставив уперед босу ногу.

— Свідки стверджують, що був вчинений вибух, а тим часом ніяких слідів вибухового пристрою не виявлено!

— Погано шукали, — холоднокровно помітив Клюс. — Рвонуло здорово.

— Ще досить дивним є те, що грабіжник насмілився напасти на трьох дорослих людей, до того ж, за два кроки від чергового поста!

Я втратила залишки терпіння:

— Що вам треба від нас, комісаре?!

Товстун зробив кілька глибоких вдихів і видихів.

— Я змушений просити вашу величність (легкий уклін у бік Клюса), а також вашу високість (той же номер для мене) не затримуватися в Амадані надовго. Товариство Захисників щирої віри не визнає титулів і звань, не хотілося б викликати дипломатичні ускладнення через їхню можливу неврівноваженість.

— Це все?

— Усе.

Тепер я зробила посилену вентиляцію легенів.

— Ми покинемо Амадан не раніше, ніж відвідаємо в лікарні нашого слугу, але після цього вилетимо першим же рейсом. Ви задоволені?

— Цілком.

Ідучи, комісар ледве не спіткнувся об Афараса, чортихнувся неголосно й поспішив вийти.

7

Невисокий будинок Амаданської лікарні чимось невловимо нагадував в’язницю. Ні традиційні клумби у дворі, ні повита диким виноградом альтанка не згладжували враження похмурого очікування. Тут не лікувалися, тут очікували кінця хвороби. Благополучного чи ні.

Кілька хворих, яких ми зустріли, були одягнені в однаково вицвілі від прання халати й однаково безрадісними обличчями справді нагадували ув’язнених. Ми пройшли через викладений жовто-коричневим кахлем вестибюль і звернулися до бабусі у величезному білосніжному чіпці й не менш білосніжному фартусі, надягнутому поверх товстого вовняного плаття. Бабуся сиділа за столом із цінної деревини, її обличчя випромінювало благовидний спокій. «Це на другому поверсі, — прошамкала вона, тільки-но почувши ім’я Діма Фута. — Вас проведуть».

Медична сестра в халаті, накрохмаленому до паперового хрускоту, довела нас до палати Діма Фута. Діма поклали в крихітній кімнатці, де, крім ліжка, помістився лише умивальник та заставлена ліками скляна шафа. «Ненадовго», — попередила медсестра.

Дім лежав, укритий простирадлом до підборіддя, і очі його були закриті. Лікар Джаскі, з яким я встигла переговорити по телефону, повідомив про важкий стан пацієнта, однак вигляд Діма Фута мене вразив. Щоки старого слуги позападали настільки, що обличчя його швидше нагадувало обтягнутий шкірою череп. Ніс витончився й наче всох, очі глибоко запали, шкіра посірішала. Дім Фут дихав, однак груди його ледь здіймалися.

Клюс, що рвонувся було до постелі, зупинився й здивовано вдивлявся в лице Діма Фута.

— Це не Дім, — сказав він. — Я його не знаю.

Це був Дім Фут, але не тепер. Раніше. Тепер він належав іншому світу, і не нам його звідти повертати. Я зрозуміла це відразу, але усе ще барилася, на щось сподіваючись. Клюс голосно засопів.

— Це не Дім, — повторив він із тремтінням у голосі. — Я хочу до Діма Фута.

Без зайвих слів я взяла брата за плече й вивела геть із палати. За нами йшов неабияк приголомшений Афарас.

— Це не Дім! — крикнув Клюс медсестрі, по щоках його вже котилися перші сльозинки. — Де Дім Фут?!

— Тут не можна шуміти, — строго сказала медсестра. — Навіть вам, ваша величносте.

У кінці коридора промайнула довготелеса фігура в приплющеній по боках лікарській шапочці. Я підштовхнула Клюса ближче до Афараса, а сама поспішила за лікарем. Доктор Джаскі охоче прийняв гроші, але давати прогнози категорично відмовився. «Випадок досить складний», — прорік він глибокодумно, подивився на мене через окуляри й відкрив рота, щоб виголосити промову, повну латини. Пронизливий лемент змусив його прикусити язика. Кричав мій брат Клюссіді Діано Лу.

Я вискочила з кабінету, вихором промчала по коридору й встигла закрити двері палати перед самим носом здивованої медсестри. «Потримайте, будь ласка!» — майже силоміць я поклала її пещену руку з акуратно нафарбованими нігтями на металеву ручку. Клюс стояв з широко розкритими очима, і колір його щік майже зрівнявся з білизною халата медсестри.

Афарас здивовано оглядався по сторонах.

Я схопила брата на руки, стрибаючи через сходинку, збігла сходами й ледве не впала на проклятому кахлі. Афарас встиг нас підтримати, але це розлютило мене ще більше. Я відсторонила його руку.

— Ви тюхтій! Ідіть!

Але Клюс важив уже чимало, я раптом задихнулася, коліна затремтіли, тільки-но вдалося дійти до дверей (Афарас негайно їх відкрив) і переступити поріг. Вигляд посипаної піском доріжки додав мені сили.

— Зупиніть будь-яку машину! Знайдіть візника!.. Робіть що завгодно, тільки геть звідси! Ми полетимо першим же рейсом!

Пісок зметнувся з-під черевиків Афараса. Я залишилася стояти біля клумби, Клюс міцно тримав мене за шию: його усе ще тіпало. А побачив він усього лише, як те, що колись було Дімом Футом, намагалося сісти на ліжку.

З боку альтанки з’явився священик у білому вбранні Захисника щирої віри. Він оглянув нас чіпким поглядом, і молоде, але вже з борознами зморщок обличчя гидливо скривилося. Він зробив знак рукою, але для спілкування із Захисниками щирої віри в мене був не той настрій. Я спустила Клюса на доріжку, взяла його за руку й поспішила до воріт.

На щастя, Афарас зупинив таксі. Я сіла на заднє сидіння, сам янваєць влаштувався поруч із водієм, а Клюс забарився, оглядаючись на лікарню… І тут щось чорне вискочило з кущів ольди, які ростуть біля самісіньких воріт, промчалося по тротуару й одним стрибком зметнулося братові на руки.

— Емі! — радісно скрикнув він.

Задзвеніло бите скло, якась фігура вивалилася з вікна другого поверху й впала на кам’яні плити двору. Нестямно заволала жінка. Я ривком втягла брата в машину, закрила дверцята. «Поїхали!» — гаркнув Афарас, і водій рушив з місця.

Коли ми виїжджали на бульвар, я раптово побачила вже знайомого священика, він проводжав поглядом нашу машину, високо піднявши над головою молитовник у шкіряній обкладинці.

Емі сидів на колінах у Клюса скуйовджений і жалюгідний. Зараз він більше ніж коли-небудь був схожий на звичайного кота, тільки зіниці відсвічували чомусь не зеленим, а синім. Як справжній кіт, він ішов, не запитуючи, і повертався, коли хотів, однак останнє зникнення явно не пішло йому на користь. Я погладила по спині переляканого бідолаху. «Няв», — протяжно занив він і раптом видав ображено: «Філіп гнав Емі!»

Я спіймала в дзеркалі очманілий погляд водія й зрозуміла, що пасажири з котом, який розмовляє, негайно будуть описані в поліцейській дільниці. По спині прокотився холодок: чи встигнемо ми полетіти?.. Але тут несподівана думка змусила мене підскочити. Філіп в Амадані?! Помічник анеморського мага в Амадані?!

— Зупиніть!

Таксист загальмував так різко, що Афарас ледь не врізався в лобове скло. Я кинула таксистові кредитку, не чекаючи здачі, вискочила з машини й витягла за собою Клюса разом із Емі, який вчепився в мого братика.

— Що трапилося? — запитав Афарас, відкриваючи дверцята.

Замість відповіді я рішуче покрокувала до скверу, де грілися на сонці няньки з дітьми, які дрімали в колясках. Машина від’їхала, Афарас наздогнав нас за кілька кроків. Я глянула на його довготелесу фігуру, приклад автомата, що випирав з-під светра, й важко зітхнула. Для тієї справи, що я збиралася здійснити, янваєць не годився. Охоронець мені знадобиться справжній, здатний відрізнити парасольку від габрілайської шпаги й не дуже розбірливий у засобах.

— Що трапилося? — повторив Афарас.

— Повертайтеся в Анемор. Ми залишаємося в Амадані.

Обличчя Афараса відобразило поперемінно здивування, потім прикрість, потім рішучість.

— Я теж залишаюся! — заявив він. — Я за вас відповідаю.

— Перед ким?

— Перед… Дімом.

Діму було вже однаково, але я про це говорити не стала: Клюс посилено крутив головою, ловлячи кожне наше слово. Дорого я б дала, щоб хтось доглянув брата, поки я вирушу до Філіпа! Якби янваєць мав хоч краплю вправності Діма Фута… Ні. Не залишу Клюса на цього… дзеркальника, у Дано Іта найманців вистачить. Що ж робити, Ламасе, що мені робити?!

— Ти ж взагалі вмієш стріляти, приятелю? — Клюс вимогливо ткнув пальцем у живіт янвайця, ледве не зачепивши автомата. — У нас із Естою купа ворогів.

— Звичайно, приятелю, — Афарас навіть сполотнів від образи. — Звичайно, я вмію стріляти.

Я сильно в цьому сумнівалася, більше того, у мене були всі підстави підозрювати нашого янвайського друга у вихвалянні. Одна справа — використати людину як нічного сторожа у відносно безпечному містечку й зовсім інша — свідомо підставляти чужу голову під неприємності. Так, ми сіли в його машину, але це не значить, що він має розбиватися решту життя. Вистачить і нас із Клюсом.

— Отті, ви не любите чаклунства, ми з братом для вас кепська компанія.

— Не вір їй, приятелю, Ламас так і не навчив її чаклувати! — зовсім холоднокровно повідомив братик. — Просто вона хоче від тебе відкараскатися.

Найближча нянька — пухка білява дівиця в сірому картатому пальті й капелюшку «коробочка» перестала колисати дитину і вся обернулася на слух. Емі сердито засичав у її сторону. Я прискорила кроки. Ой, не встигнемо ми добратися до Філіпа!

— Відкараскатися від мене не так просто, — заявив янваєць. — Та й чи потрібно, якщо в цьому місті у вас немає жодного знайомого?!

Тут він помилявся, ми вже мали силу-силенну знайомих, але в певних колах. Невідомо, що гірше.

Сонце пригрівало не на жарт, і я б із задоволенням зняла накидку, але не хотіла привертати увагу зустрічних дам своєю відтягнутою кишенею спідниці. Досить того, що на Афараса косували всі, кому не лінь. Няньки сумлінно «строїли» йому очі, однак він був занадто захоплений суперечкою, щоб на це зважати. Так, якби не свято Місяця, неодмінно випросила б у Дано Іта посаду парадного шофера королівського двору! Білий мундир з позументами янвайцю б личив… Шкода, що в мене так мало часу.

Перспектива була ще занадто туманна, я просто боялася думати про неї всерйоз, але не можна втратити навіть такий незначний шанс. Я собі цього не прощу!

— Їсти хочу! — голосно заявив Клюс.

Якби він так їв вдома, давно б мав янгольські пухкенькі щічки! Ми ж поснідали в готелі! Втім, про що я говорю: останнім часом ми ведемо настільки бурхливий спосіб життя, що калорії витрачаються на одні емоції. По-моєму, Клюс має поганий вигляд після цієї проклятої лікарні. Навіщо я взяла його туди? А де було залишити?..

— Зрештою, мене найняв сам король! Вірно, приятелю? Ти ж кликав мене в охоронці?

Клюс кинув кота на землю, упер руки в боки й подивився з-під насуплених брів спочатку на Афараса, потім на мене:

— Якщо ви, двоє, не перестанете лаятися й зараз же не знайдете де-небудь їжу…

З королем краще не сперечатися, навіть якщо це твій власний брат. Маленьке кафе в самому центрі скверу мало в меню гарячі котлети й цілком пристойний вибір напоїв для дорослих, однієї дитини й одного нелюдя.

8

Барвиста вивіска «Амаданські няньки» спочатку трохи збентежила мене, але Афарас, ретельно розпитавши поліцейського, запевнив, що під нею ховається саме те, що нам потрібно. Після розмови з бездоганно ввічливим парубком-клерком, нас запросили пройти в тренувальний зал і трохи почекати.

Клюс побачив на стіні схрещені мечі, кинув Емі й у тихому захваті почав перевіряти пальцем гостроту лез. Емі сів на купу циновок, облизав лапу й почав умиватися, як звичайнісінький вульгарний кіт. Афарас подивився по сторонах, розправив плечі, постояв хвилин п’ять, потім знову зсутулився й почав вивчати тріщини в підлозі.

Увійшов Він. Я відразу зрозуміла: Афарас не помилився. Така хода буває або в танцюристів, або в професійних бійців.

М’язи перекочувалися під тренувальним халатом, наче говорячи про довгі години, проведені наодинці зі спортивними снарядами, цілком миловидне обличчя кричало про успіхи в жінок, а впевнений крок — про те, що тут Він почуває себе хазяїном.

Його очі сковзнули по нас байдуже, але на Емі зупинилися з жахом. Невже розпізнав нелюдя? Не говорячи ні слова, він перетнув зал, схопив нещасного звіра за карк й кинувся до дверей.

— Ні! — я буквально вихопила Емі й пригорнула до себе. — Прошу вас!..

— Тут не місце тваринам, вибачите, панянко, тут тренувальний зал.

Слава Світлу, це всього лише нелюбов до кішок! Я ткнула Емі в руки Афарасу:

— Винесіть його на вулицю.

Афарас мовчки пішов до виходу. Клюссіді відірвався від споглядання клинків і витріщився на Нього. На полах кремового халата красувалися чорні пантери, що розкинули лапи в стрибку.

— Ми хотіли б найняти вас, пане…

— А ви знаєте, скільки я беру за роботу?

Ну ще б мені не знати, якщо після цього покупка квитка на повітроплав стане для нас нездійсненною мрією. Нам відрекомендували цю людину як кращого професійного охоронця в Амадані. Так, тепер я розумію, з якого натурщика міг ліпити Бога Битви знаменитий скульптор Офді!

— Ми сплатимо потрібну суму.

— Чому б вам не взяти Фрея?

Ну, ні! Дивлячись на ці біцепси, я майже повірила в можливість порятунку. Як там писала книжчина, яку читав під ковдрою мій брат? «Його могутня фігура вселяла трепет у серця супротивників. Він мав атлетичну статуру й силу мав незвичайну: однією рукою вільно гнув підкови. Його карбований профіль немов просився на медаль, сині очі дивилися пронизливо й суворо, тонко окреслений рот міг створити променисту посмішку, а міг розтягтися в нещадній усмішці. Шляхетній лінії носа могли позаздрити древні імператори, а трохи заважка нижня щелепа надавала обличчю виразу надзвичайної мужності». Надто пишномовно, але, загалом, схоже. Куди до нього бідоласі Афарасу, у якому ваги разом з черевиками й светром не більше шістдесяти кілограмів!

— Фрей нас не влаштовує.

— Я йду з контори.

— Але тільки через місяць! Ми впораємося за кілька днів.

— Майте на увазі, панянко, у роботі я люблю сувору дисципліну. Або мої розпорядження виконуються, або я розриваю контракт!

9

Поки ми чекали найнятого нами охоронця Алакса Плейте під стінами його контори, Афарас вивчав схоплену в клерка рекламку. На обкладинці красувався усміхнений атлет, дуже схожий на Алакса. «У джунглях, на воді, у повітрі, під землею ви відчуєте себе, як у теплій колисці, якщо встигнете вчасно найняти амаданського няня. Він убереже вас від всіх небезпек і ніколи не забуде нагодувати обідом», — голосно зачитав янваєць, потім знизив голос і додав: «По-моєму, вас здорово обдурили, Есто. Цьому хлопцю більше підійде сокира м’ясників, ніж білий фартух няньки».

У цей момент із контори вийшов Плейте. «Ви на машині? Ні? Поїдемо в моїй, — запропонував він недбало. — Де ваш багаж?»

Багажу в нас не було, якщо не вважати багажем Емі, і Клюс не забарився повідомити: «Ми без речей. А ви якому виду спорту віддаєте перевагу?»

«Перегони по вертикалі, малюк», — поблажливо відповів Плейте.

Клюс наприндився й замовк, він не любив натяків на вік. Про наші титули я воліла не поширюватися, пред’явивши для підписання контракту лише посвідчення особи, де значилися ім’я та країна постійного проживання.

Бездоганний костюм Алакса міг утерти ніс навіть королівським кравцям, а згорнутий плащ він кинув на сидіння свого «тарпана» воістину царським жестом.

— Куди їдемо? Вокзал, парк повітроплавів чи віддаєте перевагу подорожі на «тарпані»? За машину плата окремо. Хто потенційний ворог: злодії, викрадачі дітей чи кровожерливі тубільці? За відстріл диких звірів плата за тарифом.

Він явно вважав нас нудьгуючими туристами, які блукають у пошуках екзотичних пригод. Отут я раптом згадала, що дотепер не знаю адреси Філіпа й потягнулася до Емі, який сидів на колінах у Клюса.

— Голубина вулиця, п’ять, — швидко сказав Клюс. — Потенційний ворог — всі ті, хто намагається нас убити. — Плейте здивовано скосив очі, і Клюс надзвичайно серйозним тоном додав: — У випадку нашої смерті грошей ви не одержите.

Язик у мене онімів і я ледве вимовила: «Поїхали», коли Плейте повернувся до мене. Коли братик встиг переговорити з Емі, і що нелюдь встиг наговорити йому? Нашу втечу Клюс сприйняв, як щось саме собою зрозуміле, бо про таку можливість згадував ще ти, Ламасе. Але ім’я Філіпа, знов-таки, не викликало в нього подиву. Чому мій брат не ставить запитань, невже йому відомо про твою смерть?

Він сидів поруч зі мною — худеньке хлопчисько з косо підстриженим каштановим чубчиком і темною смужкою під ним, із чотирма подряпинами на правій щоці, з пухкими (як у батька) губами — і водив пальцем по бархатистому носику Емі. Кіт ліниво щулив очі, одне вухо в нього осудливо стирчало. Король Анемора вперше поставив мене в тупик.

Коли ми нарешті добралися до північної частини міста, потік автомобілів уже почав рідшати, дрібні лавочки одна за одною опускали дерев’яні штори й зачиняли двері. Наближався священний час обіду.

Голубина виявилася вузькою вуличкою з одностороннім рухом, двома рядами старих тополь й одним газетним кіоском із забитими віконницями. Алакс припаркував машину за два будинки до п’ятого, увігнавши її між двома забрудненими «пумами». Заглушивши мотор, він обернувся до мене й запитав перебільшено серйозно:

— Мені тримати на прицілі весь під’їзд?

— Послухай, ти!.. — здійнявся Афарас.

— Слухаю. А ти краще дивися, щоб пушка штани не прострелила.

Рука Афараса рвонулася до автомата, але Плейте його випередив. Блискавично висмикнувши автомат через пояс Афараса, він ткнув ствол йому під ребра. Клюс ойкнув, я підхопилася:

— Не лякайте дитини, няню. Поверніть Афарасу зброю! Він залишиться, а ви підете з нами.

Плейте з усмішкою кинув автомат на коліна янвайцю й вийшов з машини.

— До ваших послуг, панянко.

Клюс подивився на нього з-під лоба, опустив Емі на тротуар і засунув руку в кишеню, де спочивала водяна «бакка». Чи цей хлопчисько знову поміняв пістолети? Від цієї думки мене трохи пересмикнуло: занадто багато зброї на одиницю площі.

Емі пішов до п’ятого будинку, раз у раз зупиняючись й обтрушуючи лапи, хоча асфальт був зовсім сухий. Ми зайшли в похмурий під’їзд, піднялися пропахлими кішками сходами й зупинилися перед дверима, оббитими чорним дерматином. Я натиснула кнопку дзвінка, він прострекотів тихо й непевно.

Почекавши хвилин п’ять, я знову потягнулася до дзвінка, але двері відчинилися раніше, ніж я встигла його натиснути. На порозі з’явилася людина в синьому двобортному костюмі із краваткою, що з’їхала набік: схоже, Філіп кудись збирався. Широко посаджені блідо-карі очі байдуже оглянули нас із Клюсом, ледь ковзнули по Плейте й зупинилися на Емі. Зіниці раптом розширилися.

— Це ти, тварино?! — заревів Філіп.

Емі кулею промчався повз його босі ноги, вскочив у квартиру, звідки негайно почувся моторошний гуркіт. Філіп покинув нас біля відкритих дверей і кинувся в погоню.

— Уб’ю! — долетів із глибини квартири його верескливий крик.

— Це і є вбивця? — глумливо запитав Плейте.

Я зайшла в передпокій і ледь встигла відхилитися від падаючої вішалки. Емі пронісся по стіні, проорав пазурами дзеркало й вломився у ванну. Туди ж, вивергаючи прокльони, вбіг Філіп.

Клюс глянув на мене повними розпачу очима, і я мимоволі побажала Емі зникнути в зливному отворі. Негайно почувся каскад лайок, який засвідчив, що Філіп прикладну магію так і не освоїв.

Він з’явився у дверях ванної злий, зі скуйовдженим волоссям і не потрудився навіть підтягти сповзаючі штани.

— Це ви його нацькували, Есто?

Не розумію, що ти міг знайти в цій людині?! Для помічника мага він був дещо тупуватий, дві думки одночасно в його голові вміститися не могли. Виконання нескладних наказів — межа його можливостей. Хоча, може бути, саме за це ти його й тримав? Жерці не зробили ні єдиної спроби переманити його на свою сторону — такий дурень відразу б їх виказав.

Відповісти Філіпу я не спромоглася, а мовчки пройшла в єдину кімнату, яка слугувала вітальнею й спальнею одночасно, скинула з ліжка стопку ілюстрованих журналів сумнівного вигляду, сіла й посадила Клюса поруч із собою. Клюс із цікавістю розглядав яскраву обкладинку, але я ногою засунула журнали під ліжко.

Плейте, увійшовши за нами, гидливо оглянув гору посуду на столі, переступив через пару коричневих черевиків і зупинився біля заштореного вікна. Сісти на посипаний крихтами стілець він не зважився.

— Мерзенна тварина наведе Сплячого! — Філіп трохи притих, у його тоні навіть з’явилися жалібні нотки. — Я не хочу зіштовхуватися…

— Де Місячний Диск? Ти сховав його в Амадані?

Філіп вибухнув булькотом, сипінням і клекотом, які означали в нього крайнє хвилювання. Я дозволила йому перевести подих і запитала якомога ласкавіше:

— Ти ж не забув, правда? Ти скажеш Естареді Діано Лу, де Місячний Диск? Сплячий однаково знайде тебе, і тобі ж краще направити його по моєму сліду!

Філіп жалібно запхикав:

— Це Ламас наказав мені віднести Диск. Він побоювався жерців! Я все зробив, як треба, а ця паршива тварина здумала шукати в мене притулок! Навіщо ви його взяли?!

— Ну, припустимо, я його не брала, це Клюс вирішив за нас всіх, але не залишати ж бідолаху нелюдя на розтерзання жрецям? Хоча він же нас покинув би без мук совісті! Він знав, що Філіп в Амадані (мабуть, підслухав твій наказ, Ламасе) і прибіг рятуватися в помічника хазяїна. Дуже мило!

— Де Диск, Філіпе? Куди ти його сховав?

— У Гніздо Пітьми до…

Клюс здригнувся в мене під боком, і я побачила, як граблеподібні руки тягнуться до горла Філіпа. Плейте вихопив з кобури під пахвою «асту», цей рух насторожив Філіпа, і він інстинктивно відхилився вбік. Руки схопили повітря.

— Стояти! — наказав Плейте. — Не рухатися.

Людина в старомодному сюртуку завмерла, але переляканий до смерті Філіп тремтячими руками витяг звідкись стареньку «скайлу» і спустив курок. Гримнув постріл. «Манекен» похитнувся, над головою його з’явилося світіння на зразок жовтогарячого німба… Я повалила Клюса на ліжко, накинула зверху ковдру, а сама ледь встигла закрити голову руками, і отут воно вибухнуло…

Стіни здригнулися, посипалася штукатурка, вилетіли рами разом зі склом, ліжко відкотилося в куток, ледве не придавивши Алакса, який там заліг, по кімнаті розповзлася хмара смердючого диму.

Я підхопилася й схопила Клюса на руки. Плейте повільно вибрався з-під ліжка. Філіп так і застиг посередині кімнати з «скайлою» в руці, а «манекен» витягнувся серед уламків розбитого на друзки стола. Плейте пішов було до Філіпа, але в мене ще вистачило сил крикнути: «Не підходьте!»

Притискаючись спиною до стіни, я минула страшну пару й вискочила в передпокій. Серце в Клюса стукало, як у горобця, та й моє майже вискакувало із грудей. Не пам’ятаю, як я пронесла брата сходами, але біля дверей під’їзду ледве не спіткнулася об тіло Афараса. Янваєць лежав обличчям униз, а викинута вбік права рука стискала м’який фетровий капелюх із широкими полями.

— Приятелю! — Клюс рвонувся в мене з рук і кинувся до Афараса. У мене трохи потемніло в очах, і я ледве не сіла прямо на жовті плити підлоги. — Ти живий?

Плейте збіг сходами слідом за нами, відсунув Клюса, одним махом скинув янвайця на плече, підібрав з підлоги автомат і майже бігцем попрямував до машини. Клюс схопив мене за руку й потягнув за собою. Пам’ятаю, що ніяк не могла відкрити дверцята «тарпана» — це зробив за мене Клюс. «Тарпан» рвонув з місця так, що покришки завищали, з ходу набрав швидкість і помчав вулицями Амадана.

— Куди їдемо?! — не обертаючись, крикнув Плейте.

Якби я знала! У готель повертатися небезпечно, а дух перевести не завадило б. Забагато подій для двох діб, у нас в Анеморі життя було незрівнянно спокійнішим.

— По-моєму, Плейте, ви запрошували нас у гості, — промурмотіла я, вдивляючись в бліде обличчя Афараса.

Зрештою, ми за щось платимо охоронцеві?!

10

Через двадцять хвилин ми підкотили до дерев’яного будинку, який потопав у кущах і тунгових деревах. Широка алея перед будинком була чисто виметена й обкладена з двох сторін брилами піщанику. Клюс вискочив з машини першим, відкрив дверцята й потягнув Афараса за руку. Той м’яко повалився на бік.

— Відійди! — Плейте відсторонив Клюса, виволік Афараса з машини й поніс до сходів. Ми піднялися кам’яними сходами й зупинилися біля парадного входу. — Агов… панянко, дістаньте-но ключі…

Я опустила руку в кишеню його білосніжних штанів і вивудила важку зв’язку ключів. Плейте явно страждав манією замикання.

— Пошукайте із трьома зубчиками. Ні, чорний.

Усі ключі у зв’язці були пофарбовані в різні кольори. Із третьої спроби я нарешті відшукала потрібний ключ, вставила в замок і повернула. Завила сирена.

— А… диявол!

Він стусаном ноги відкрив двері й відразу ж засунув руку під чеканку, яка висіла на стіні: замок на тлі далекого лісу. Сирена змовкла. Через темнуватий передпокій ми пройшли у велику, на всю ширину будинку, вітальню. На обстановку тут грошей явно не жаліли. Кольорова гама поєднувала ясно-коричневі й сріблясті тони, від чого кімната мала надзвичайно святковий вигляд.

Плейте опустив Афараса на покриту пухнастою ковдрою софу, а сам відійшов до гірки. Повернувся він із двома келихами данчо, один запропонував мені.

— Дякую, — я взяла простягнутий келих, піднесла до губів Афараса й влила данчо йому в рот. Реакція була бурхливою. Вибитий у мене келих ударився об підлогу, вино залило й без того непривабливий светр янвайця, сам власник, скуйовджений і мокрий, опинився в іншому кінці кімнати в боксерській стійці. Клюс схопив і поспішно сховав під куртку залишений без догляду автомат.

Менше хвилини знадобилося Афарасу, щоб розповісти, як він намагався затримати незнайомця, і ще менше часу знадобилося «манекену», щоб оглушити бідолаху. Афарас ледве встиг доторкнутися до «манекена», і пекучий біль погасив свідомість.

— Отже, у справі замішане чаклунство, — не то стверджуючи, не то запитуючи, прорік Алакс.

— Вас це турбує? — запитала я, ненавмисне «воскрешаючи» розбитий келих.

— Ні, якщо ви мені розтлумачите, у чому суть справи.

— Суть вашої справи полягає в нашій охороні.

— Але я не можу змагатися з магічними силами.

— А від вас ніхто цього й не вимагає! Займайтеся людьми.

— Так хто ж все-таки нападає?

— Люди Дано Іта.

— Мета?

— Убивство Клюссіді.

— Навіщо?

— Багато будеш знати, швидко постарієш, — пробурчав Клюс.

Братик дивився на нас з-під лоба. Крізь округлість дитячого личка все виразніше проступала недитяча суворість. Від жалю в мене защемило серце, але я сказала найстрогішим тоном:

— Як ти розмовляєш зі старшими?!

Клюс знизав плечима.

— Він ставить занадто багато питань. Давай наймемо інших охоронців.

На інших у нас не було ні часу, ні грошей. Та і яка різниця? Однак Діма Фута не замінить ніхто.

— По-моєму, цього хлопця давно не лупили, — ліниво процідив Плейте.

Клюс спалахнув, хотів щось сказати, але стримався. Кілька секунд я з жахом чекала, у що це виллється, але все обійшлося. Клюс ще занадто малий, Диск далеко, і Місяць не чує короля…

Під кріслом шурхнуло, я опустила погляд і побачила гостреньку мордочку Емі. Емі дивився на Плейте так пильно, що мені знову стало не по собі. Але Клюс із розмаху плюхнувся на софу поруч із Афарасом, і Емі зник у тіні крісла. Братик сидів, недбало закинувши ногу за ногу і демонстративно схрестивши руки на автоматі. «Ображений монарх. Поза презирства». Добре б забрати в нього цю металеву штуку, поки вона не почала стріляти.

— За контрактом ви зобов’язуєтеся піклуватися про нашу безпеку. Ступінь інформованості там не згадувався.

Фраза здалася мені досить гладкою й переконливою, але Плейте гидливо зморщив носа:

— Я…

Завищали гальма. Перед будинком зупинилися дві «бджілки»-фургони, з яких почали вискакувати люди в білих сутанах, з вікна вітальні нам добре були видні блакитні хрести, що хиталися на шиях.

— Захисники віри! — у голосі Плейте явно пролунала заклопотаність. — Треба забиратися.

Із-за крісла з жалібним писком вискочив Емі й метнувся до підвіконня. Не вчасно повернувся, хвостатий. Плейте провів кота здивованим поглядом, але ревіння мегафона не дало йому говорити.

— Здавайтеся, діти Пітьми! Покайтеся в гріхах і ви будете прощені.

Ми такі ж діти Світла, як і Пітьми! Не знаєш, не говори. Чомусь мене особливо обурила непоінформованість захисника в тонкощах нашої релігії.

Емі видрався було до кватирки, але, побачивши мигтючі сутани, нявкнув по-котячому й звалився на підлогу. Мабуть, демони перебувають в опозиції до будь-якої церкви.

Плейте вийняв з кобури під пахвою важку «асту». Обличчя охоронця потемніло, на чолі прорізалися зморшки. Афарас вихопив у Клюса автомат і пересмикнув затвор.

— Почекай!

Пригнувшись, Плейте перебіг до протилежної стіни й швидко виглянув.

— Поліція, — з жалем констатував він. — Славно обклали.

— Алаксе Плейте, напоум заблудлих ближніх своїх. Не дай творитися чорним справам Ворога нашого!

— Ха-ха, — роздільно вимовив Плейте. — Згадали про мою громадянську совість.

Посилені мегафоном, прогриміли перші слова молитви. Емі жалібно занив, але Клюс підібрав звіра й засунув за пазуху:

— Угомонися, я не дам тебе образити.

Обіцяти простіше, ніж виконувати обіцянки. Колись я теж обіцяла… Я клялася батькові берегти Клюса. Останнім часом батько був дуже стурбований обстановкою в Анеморі, він пошкодував, що зробив Клюса королем так рано, однак повну силу Диск дарує лише дорослому. Після смерті батька Дано Іт не ризикнув виступити проти Клюса відкрито, але це не зашкодило йому сплести смертоносну мережу таємно. Ах, Ламасе, ти один міг відвернути смерть Клюса! Чому ти не навчив мене своєму ремеслу?! Запалювати вогонь у чоловічому серці — це ще не магія.

— Досить гаяти час, — раптом сказав Плейте зовсім спокійно. — Якщо хочете врятуватися, поворушіть ніжками!

Він сам показав приклад, розвинувши зразу ж пристойну швидкість. Промчавшись через кілька кімнат, ми опинилися на кухні, ідеальна чистота якої говорила про те, як рідко хазяїн нею користується. Скляна шафка для спецій сяяла стерильною порожнечею, а підлога була вистелена циновками дивовижної лисунської роботи: з найтоншим мереживом по краях, чотирма вплетеними стеблами оро й кожна зі своїм охоронним клеймом.

Плейте досить недбало відкинув ногою найближчу до нас циновку, під якою виявився люк. Металеві сходи вели в темряву, але клацнув вимикач, і яскраве електричне світло опромінило набитий спортивними снарядами підвал. Різноманітні гирі, еспандери, хитромудрі тренажери досить вдало поєднувалися з рядом продірявлених мішеней біля однієї зі стін.

Плейте провів нас єдиним не захаращеним металевими конструкціями проходом у найтемніший куток підвалу. Там, за газовим котлом опалення, виявилися чавунні дверцята, на іржавих петлях підвішені майже під стелею.

«Вугільний люк, — пояснив Плейте. — Давно не користувався». Він швидко присунув драбину й обережно відкрив дверцята. Іржаві петлі несамовито заскрипіли. Мені здалося, стіни здригнулися від цього скреготу.

Плейте піднявся першим, його ноги, взуті в легкі тенісні туфлі, мелькнувши, зникли у квадратному отворі. Через кілька секунд він покликав: «Піднімайтеся, але тільки тихо». Афарас відсторонив мене й рішуче ступив на сходи, тримаючи автомат напоготові. Наше з Клюсом товариство явно погано впливало на мирного в минулому янвайця, у всякому разі, вигляд він мав надзвичайно лютий.

Я мимоволі здригнулася, коли, піднявшись у свою чергу сходами, опинилася за два кроки від поліцейського фургона. Тільки зарослі колючих кущів, якими, на щастя, був обсаджений люк, відокремлювали чотирьох людей й одного нелюдя від дужих фігур патрульних. Штурм будинку ще не почався: очікували закінчення молитви. Я подумки подякувала Провидінню за те, що Захисники віри обрали найдовший текст із всіх можливих. Братик скорчив моторошну гримасу в сторону поліцейських і погладив під курткою тремтячого Емі.

Плейте жестами пояснив, що рухатися треба в сторону залишеного на алеї «тарпана», який сиротливо голубіє за масивними «бджілками». Я сумно уявила колючки, які чіпляються за одяг, але іншого шляху однак не було.

Обтягнуті аркадійським сукном худі сідниці Клюса мелькнули в мене перед очима. Клюс повз, як справжній тубільський розвідник, і я вже вкотре пригадала бідного Діма Фута, який навчив юного короля всім цим премудростям. Страшна трансформація Діма потрясла мене до глибини душі. Не можна вбивати того, хто вже давно мертвий! Сплячий справно поглинає нові жертви, перетворюючи їх на частину себе, однак смертну частину. Своїми життями вони підживлюють його безсмертя.

Коли я вперше довідалася про Сплячого? По-моєму, у день коронації Клюса. Присвята зачитувалася в Залі жертв під храмом Місяця. Клюс страшенно хвилювався, читав по складах і постійно плутав закінчення. Батько тримав перед ним Диск, підказував пошепки й хвилювався не менше за Клюса. Вони стояли перед останнім у довгій шерензі вмурованих у камінь саркофагів. Місячний Диск, вирізаний на кришці саркофага, нічим не відрізнявся від того, що тримав у руках батько: ті ж знаки, та ж печатка Місяця. Пам’ятаю, я запитала, чому церемонія проводиться не в храмі, а в Залі жертв, і ти відповів, що тим самим ми платимо данину поваги слугам Місяця й особливо Сплячому, котрий зараз зв’язаний з Диском. Тоді я ще не знала, про який зв’язок йдеться! Після зникнення Диска жерці розбудили Сплячого й пустили його слідами Емі, як собаку-шукача, вони сторгувалися з Дано Ітом і пообіцяли Диск йому. Вони налякали Емі, і нелюдь кинувся шукати захисту спочатку в нас, а потім у Філіпа, який був твоїм помічником. Щось подібне й припускав верховний жрець: Емі прекрасно знав, куди ти направив Філіпа. Якби ми не поїхали в Амадан, Емі, швидше за все, залишив би нас і вирушив би на пошуки Філіпа самостійно…

Якби я могла припустити тоді, у Залі жертв, коли Клюс із захватом показував мені ледве помітну темну смужку біля коренів волосся (знак Посвяти), що ця смужка обіцяє йому смерть!..

Коли Сплячий накинувся на Афараса, він тримав на руках Клюса й Емі, і я не визнала слугу Місяця. Я ніколи в житті його не бачила! Але таємничий вибух занадто вже був схожий на дію магічних сил, а зникнення тіла з моргу лише зміцнило мої підозри. Емі вирушив до Філіпа, і від негайного візиту Сплячого твого помічника того разу вберегла чергова «смерть» слуги Місяця. Сплячий поглинув Діма й почав перебудовувати його тіло, але закінчити не встиг. Поява Емі поблизу лікарні спровокувала Діма на стрибок з вікна, інакше ми мали б двох Сплячих замість одного. Дім загинув, а Сплячий продовжував іти по сліду Емі. На щастя, увесь час на півкроку за нами. Боюся, після втечі з моргу він досконально повторив усі стрибки й піруети Емі, пророблені в Амадані, потоптався перед дверима Філіпа й вирушив до лікарні, де його друге я (Дім) зафіксувало появу Емі. Емі… Емі… він знову…

Я з розгону наткнулася на черевик Клюса, і думки мої повернулися до дійсності. Кущі закінчилися, перед нами на обидва боки простиралася широка, посипана піском алея. «Тарпан» стояв на протилежній від нас стороні, поблискуючи хромованими деталями.

Плейте уважно оглянув місцевість. Найближчий Захисник Віри знаходився біля передніх коліс «бджілки». Це була низенька смаглява людина з пишною шевелюрою кучерявого волосся. На подолі білої сутани чітко виділялися жирні плями мазуту. У руках Захисник Віри тримав бензинову каністру, кришку якої він і намагався закрутити. Проскочити непоміченими було зовсім неможливо. При найменшій тривозі почнеться стрілянина.

— Зараз дуже б придалися ваші чаклунські штучки, — пошепки сказав Плейте.

Клюс розстебнув куртку.

— Он твій ворог, — сказав він нелюдю. — Дай-но йому жару.

Емі сердито фиркнув. Великі вуха його притулилися до голови, вуса почали стовбурчитися.

— Сміливіше! Ти тільки відволікай його!

Емі явно боявся, страх світився в зелених очах, тремтів у кожній волосинці, що стала сторчма, хльостав з боків разом із хвостом. Мені раптом стало жаль зацькованого бідолаху, він так сподівався знайти захист у нас…

Каністра вирвалася з рук Захисника, кришка злетіла, і бензин з голосним булькотом полився на пісок. Захисник люто чортихнувся, але відразу осікся і з тривогою подивився на товаришів. Богохульних слів начебто ніхто не чув і, заспокоєний, він підняв перекинуту каністру, поставив поруч із колесом, а сам поліз під машину за кришкою.

Ми прожогом перебігли алею, вскочили в «тарпан», Плейте вставив ключ запалювання й натиснув стартер. Мотори «тарпана» й «бджілки» заревіли одночасно. «Тарпан» здав назад, «бджілка» повторила його маневр, але відразу повернула й стала поперек алеї. Захисник Віри встиг вивернутися буквально з-під коліс, із прокльонами відскочивши вбік, і тут його щелепа буквально відвисла: у кабіні «бджілки» не було нікого. Перш ніж він встиг повністю усвідомити незвичайність того, що відбувається, під днищем «бджілки» вибухнула каністра з бензином, далеко розкидаючи іскри. Машина спалахнула.

Ми розвернулися майже на місці. Від будинку гримнув перший постріл. «Всі вниз!» — крикнув Плейте й дав повний газ. Ми із Клюсом прошмигнули під сидіння, Афарас тільки пригнувся. Клюс ласкаво погладив Емі: «Розумниця, кицю!» Усе ще тремтячи, Емі подивився на мене й зробив очі бурштиновими.

Плейте гнав на совість. Мотор натужно ревів, зрідка міняючи тональність на підйомах і спусках. Ми пригальмували тільки раз, коли спереду трапився затор, але Плейте включив поліцейську сирену, і ми швиденько вибралися.

Нам із Клюсом знизу були видні лише дахи будинків, а коли замість них замиготіли дерева, стало ясно, що виїжджаємо на окраїну. Нарешті шини шурхнули по гравію, автомобіль проїхав ще кілька метрів і зупинився.

— Вилазьте! — тон Плейте був досить різкий, але я давно відвикла від церемоній. — У п’ятдесяти метрах від дороги будинок Машрі. Скажете, що я послав.

Афарас ледь встиг зачинити дверцята, і Плейте газонув так, що з-під коліс полетів гравій. Ми залишилися стояти на пустельній дорозі, оточені підступаючим до самого узбіччя ялинником.

Будинок Машрі виявився маленькою, складеною з колод хатиною із черепичною покрівлею й різьбленим наличником над єдиним вікном. Хазяїн — згорблений старий у брудних парусинових штанях і не менш брудному піджаку, одягненому прямо на голе тіло, — відкрив нам, тільки-но почувши ім’я Плейте.

Братик кинувся до постелі так моторно, що я не встигла його зупинити. Суворий погляд старого трохи пом’якшав, коли він побачив, як мертвим сном заснув Клюс, на білий світ витяглися старезні розкладачки, але мені було вже геть байдуже, куди лягти. У мене від слабості тремтіли руки, а під ногами підлога гойдалася так, що я раз у раз хапалася за Афараса. Добравшись до дерев’яної з парусиновим лежаком розкладачки, я повалилася на неї й відразу ж заснула.

11

Не знаю, скільки часу ми спали, але після нічних пригод і бурхливого дня проспати можна було б і довше. Перешкодив Емі. Вибравшись із теплого притулку за пазухою Клюса, нелюдь видрався до мене на розкладачку й завив не котячим, а вовчим виттям. Настільки безцеремонно розбуджена, я замість кота виявила в головах вовка з котячою головою, крилами кажана й хвостом ящірки.

— Знайшов час жартувати! — обурилася я.

Емі голосно ляснув крилами, видав останній моторошний крик і розтанув у повітрі.

Переляканого хазяїна, що забився в куток, заспокоїти я не встигла: двері хатини ривком відчинилися, і в кімнату вштовхнули Афараса. Його вели двоє здорованів у білих сутанах. Машрі кинувся було до вікна, але дуло автомата змусило його завмерти на місці. Автомат у руках священика — що може бути безглуздішим? Але він був. Наступним через поріг переступив водій «газелі». Чорні кола під очима й забинтована рука говорили про те, що життя в амаданській в’язниці не було солодким. Я пошукала очима Філіпа, але не знайшла його.

Священик голосно забубнів слова молитви. Безбарвні оченята під тонкими бровами оббігли наші застиглі фігури (Клюс теж встиг сісти на ліжку) і зупинилися на мені.

— Відьма, — свистячим шепотом вимовив він.

Пальці кольнула тупа голка, але відразу зникла. Від священика віяло чимось важким, і я через силу сповзла з розкладачки, щоб зайняти місце біля Клюса. Брат дихав уривчасто, на чолі виступили краплі поту.

— Клюссіді Діано Лу, — повільно вимовив священик. — Малолітній король Анемора і його сестра, принцеса Еста.

— Естареді! — тонким голосом крикнув Клюс. — Для вас вона — Її високість Естареді!

Я пригорнула його до себе: він тремтів всім тілом.

— Її високість Естареді, — передражнив Захисник віри, — звичайна відьма, що ступила на багатостраждальну землю Амадана й не побажала зилишити її вчасно.

— Ви не смієте! — Клюс був не в собі. — Вона не відьма. У неї просто дещо виходить… ненавмисно…

— Так-так, — губи священика спотворилися в презирливій усмішці. — Я чув. Ненавмисно вселяє духів у посуд, ненавмисно розжарює залізо. А ви, ваша величносте, ненавмисно є сином Знедоленої…

Мати Клюса була із племені Знедолених?! Таємниче плем’я кочівників, що зберігає древні знаки?! Ти мені щось розповідав про них, Ламасе, але мій брат?..

— Відьма й поріддя мерзенних язичників — гідна парочка. Доведеться вам померти, добродії королівські нащадки. Їй трохи раніше, вам, сір, трохи пізніше. Їй від наших рук, вам — від рук слуг Пітьми. Вас же обрали Священною Жертвою, ваша величносте?

— Я не вмру! — у голосі Клюса задзвеніли сльози. — Ви не смієте так говорити. І вона не вмре!..

— Але ж ви добровільно обрали смерть? Це так шляхетно: спокутувати собою гріхи підданих! На це зважиться не кожен монарх, — священик підкотив очі під лоба й голосно зацмокав губами, зображуючи захват.

Лють стисла мені горло.

— Не блазнюйте! Дитина не може добровільно обрати смерть! Це лише підла політична гра. Малу підсунув йому цей документ і пообіцяв іграшку за підпис.

Священик знову перевів погляд на мене:

— Але мені відомо й дещо інше. Мені відомо, чому принцеса Еста раптом вирішила не залишати Амадан! Це так шляхетно з її боку: вирушити на пошуки Місячного Диска, щоб королівська влада не вислизнула з рук родини Діано Лу. За законами Анемора ніхто не має права на престол без посвяти за допомогою Місячного Диска. Отже, помре брат, запанує сестра…

— Зате вона помститься за мене, — раптом зовсім спокійно сказав Клюс. — Я був маленьким і дурним і не вмів правити країною…

Що вони зробили з моїм безтурботним братиком?! Коли він усвідомив свою приреченість, адже ми всі старанно брехали йому, сподіваючись, що справжній зміст злощасного документа залишиться для нього невідомим?! Адже він дійсно був занадто малим, коли Малу зговорився з Дано Ітом і порадив обрати Священною Жертвою короля! Чи не тоді він попросив тебе навчити його стріляти? Ми розповідали байки про змовників, лаяли Дано Іта, а ти тим часом робив можливе й неможливе, щоб відсунути свято Місяця. І тобі це вдавалося цілі два роки…

Молоде, але вже зморшкувате лице. Я зібрала всю свою лють і жбурнула в це обличчя. Каскад іскор розсипався в лічених сантиметрах від очей священика, і відразу неймовірна вага лягла на мої плечі. Захисник щирої віри був майстерним чаклуном. Мене буквально пригнуло до підлоги, а Клюс опустився на ліжко, бо сидіти вже не міг. Глухо застогнав Машрі, тіло його звела якась дивна судома, і він повалився на підлогу. З рота старого струмками поповзла кривава піна. На руках конвоїрів завис Афарас, і очі янвайця були сповнені муки…

— Хлопчисько — мій! — пролунав голос водія «газелі», і його червона пика спотворилася злістю. — Не здумай його вбити. Ти мені обіцяв. Дано добре заплатить тобі за його життя!

Дано сам уб’є Клюса або зробить це за допомогою найманців. Клюс однак помре на святі Місяця, але той, хто вкоротить йому життя, знайде особисте заступництво Пітьми.

— З мене вистачить відьми, — недбало кивнув священик.

Афарас слабко тріпнувся, але Захисники віри без особливого зусилля здолали його й змусили стояти сумирно. О Ламасе, ну чому ти вмер, не навчивши мене боротися?!

Червонопикий ступив до нас. Клюс сіпнувся, щосили намагаючись звільнитися. Його худеньке тіло тріпотіло під гнітом чужої волі, м’язи напружувалися, в очах спалахнула розпачлива рішучість. Якби я могла йому допомогти!..

Шибка розлетілася вщент. У кімнату ввалилася чорна грудка, розгорнулася й стала скорченим маленьким чоловічком у чорному оксамитовому камзолі, старомодних чоботах з відворотами й котячими лапами замість рук. На обличчі чоловічка застиг смертельний жах.

— Хай живе король! — крикнув чоловічок тремтячим голосом і по-котячому засичав на священика.

Захисник віри відкрив рота від здивування, і тягар, що скував нас, зник.

— Нечиста тварина наважилася з’явитися переді мною?! — священик понизив голос до драматичного шепоту й доторкнувся до блакитного хреста на шиї.

Чоловічок скулився й жалібно нявкнув, пазурі на лапах-руках то з’являлися, то знову втягувалися в м’які подушечки. Захисник віри гидливо посміхнувся й натиснув курок. Автомат виплюнув коротку чергу й змовк. Чоловічок дивно зігнувся, хапнув власні чоботи, потім м’яко осів на підлогу. Ще кілька секунд на підлозі беззвучно звивався чорний кіт, чорна ящірка й… усе. Не залишилося нічого.

Клюс із лютим лементом схопився на ноги, вихопив пістолет, водяний струмінь бризнув з дула, перелетів кімнату й потрапив священикові в груди. На білій сутані відразу утворився акуратний отвір на зразок кульового, з нього поштовхом вихлюпнулася кров, а ще за мить Захисник щирої віри розпростерся там, де щойно корчився Емі.

«Клац-клац, клац!» Двоє в сутанах повалилися, тягнучи за собою Афараса, водій «газелі» безглуздо змахнув руками й упав прямо на розкладачку. У будинку різко запахло порохом.

Клюс відразу навів на вікно дуло водяного пістолета, але курок не натис: за розбитим склом виднілося обличчя Плейте.

— Не стріляй! — поспішно сказав він.

Алакс Плейте розповів, як залишив у платному гаражі свою занадто вже примітну машину, взяв замість неї бувалого «носорога», закупив у магазині запас продуктів і поїхав до хатини Машрі. Сховавши вантажівку неподалік від дороги, до хатини він пробирався пішки.

— Я приспів саме вчасно, — Плейте посміхнувся й сховав у кобуру «асту». — Збирайтеся, до Гнізда Пітьми шлях неблизький.

До Гнізда Пітьми?! Невже мені пощастить перехитрити долю? Напевно, треба було радіти, але я вже не могла. Я пригорнула до себе Клюса й зайшлася таким плачем, що голову відразу стисло обручем болю. Батько, ти, Дім Фут, Емі… Настала моя черга. Чому світ задуманий так кепсько?!

— Заспокойтеся, — у голосі Плейте пролунали надзвичайно м’які нотки. — Заспокойтеся, Есто.

Удвох із Клюсом вони посадили мене на ліжко, Плейте приніс звідкись склянку води, і я довго пила холодну, із присмаком заліза воду, а Клюс мовчки гладив мою руку. Жодної сльозинки не скотилося по блідих щоках короля, лише стала помітнішою темна смужка біля краю волосся. Мій братик подорослішав за ці дні років на десять… Хоробрий руденький заєць. Сподіваюся, ти знайдеш свою дорогу в житті.

На підлозі застогнав Афарас. Я зовсім забула про нього! Сподіваюся, з ним нічого поганого не трапилося?! А старий, з ним же що?!

— Подивіться Машрі, Алаксе!

Ми з Клюсом допомогли піднятися янвайцю, а до ліжка він і сам дійшов. Плейте оглянув старого, перевірив пульс і з жалем похитав головою:

— Нічого не можу зробити.

— Що цей святенник ляпав про жертву? — важко видавлюючи із себе слова, раптом запитав Афарас.

— За законами Анемора раз на сто років хтось повинен добровільно прийняти смерть, щоб підтвердити любов до Світла й умилостивити сили Пітьми. Душа дістається Світлу, тіло відходить до Пітьми. Церемонія здійснюється на особливому святі — Святі нічного світила. Іде вже третій рік нового сторіччя, а Жертва дотепер не принесена. Наш маг Ламас відстрочив свято Місяця, не запитуйте мене, як. Король Анемора Арнальдо Діано Лу так любив свого сина, що відрікся на його користь від престолу, і вручив йому Місячний Диск до строку, а сам став регентом. Батько вмер дуже скоро.

— Його вбили, — тужно додав Клюс. — Дано Іт.

— Дано здобув владу в державі, ставши нашим опікуном, але тільки до повноліття Клюса. Сила Місячного Диска майже не підкоряється дитині…

— Дещо я все-таки можу! — вставив Клюс.

— Дано вирішив стати королем, але без Диска це неможливо, оскільки він не є прямим спадкоємцем. Він усього лише один із двоюрідних братів моєї матері. Диск звичайно зберігається в головного мага королівства, щоб ніхто не смів зазіхати на престол за життя правлячого монарха. Тоді Дано змовився з жерцями й, коли настав час вибору гідного для Жертви, Малу підсунув Клюсу папір на підпис, пообіцявши натомість набір солдатиків.

— Я був тоді маленький, — пробурчав Клюс.

— З тих пір наш маг не знав спокою, намагаючись відвести лихо від короля, і одного разу людське серце просто не витримало. Ми негайно покинули Анемор, але вбивці наступали нам на п’яти. Ми шануємо і Світло, і Пітьму, але заступництво Пітьми дає певні переваги тілу, а заступництво Світла — душі. Дано Іту дуже хотілося сторгуватися з Пітьмою. Жерців турбувала доля зниклого Місячного Диска, вони хотіли розпоряджатися королівською владою на власний розсуд і розбудили Сплячого — останню Жертву богині Місяця…

— Для столітнього старця він має досить молодий вигляд! — не стерпів Клюс.

Молодий вигляд? Я взагалі не пам’ятаю обличчя Сплячого. Добре пам’ятаю одяг: такий точно, як на манекені або на картинці в підручнику історії, а от обличчя…

Двері хатини беззвучно відчинилися, і на порозі з’явився Сплячий. Коричневий сюртук, жилетка, біла сорочка… Кульовий отвір на сюртуку трохи вище за рівень серця. А обличчя? Обличчя Філіпа!

Плейте машинально схопився за «асту», але я скрикнула: «Ні!» — і його рука опустилася. Сплячий повернувся до нас, і стало видно вмятину на коротко обстриженій голові, куди обрушився ствол автомата Діма Фута. Сплячий не поспішаючи переступив через тіло людини в сутані, і труп ворухнувся! Примара дійшла майже до вікна й зупинилася на тому місці, де загинув Емі. Мертве обличчя виражало якесь здивування, ніби він не знав, що робити.

У кімнаті зависла моторошна тиша. Один за іншим починали сіпатися трупи вбитих Плейте людей, вони підводилися, беззвучно відкривали роти, робили якісь знаки. Здавалося, що в кімнаті ведеться жвава бесіда. Тільки двоє залишалися нерухомими — священик і старий Машрі: мабуть, над ними влади Сплячий не мав.

Щосили стримуючи крик, я вчепилася в плече брата, відчуваючи під пальцями сотні голок.

— Іди геть! — раптом відчайдушно викрикнув Клюс. — Забирайся!

І тут сталося диво. Мерці знову стали мерцями, а Сплячий слухняно попрямував до дверей і зник за ними.

12

Неймовірно довгий день нарешті скінчився. У лісі запанувала така темрява, що за два кроки не видно було людини. Плейте пропонував переночувати в хатині (наш охоронець зробився досить запобігливим), але мені не подобалось сусідство мерців. Кузов «носорога» мав брезентове покриття, Афарас погодився періодично підмінювати Плейте за кермом — я не бачила підстав відкладати від’їзд.

— Я не ризикував би в темряві штурмувати Гніздо, — попередив Плейте. — Там немає дороги й дуже просто заблукати. До чого вам зайві неприємності?

— Під’їдемо наскільки можливо, потім зупинимося.

Через півгодини я пошкодувала, що ми не залишилися в хатині. Ліс ставав усе похмурішим. Криві стовбури дерев, вихоплені з темряви світлом фар, здавалося, корчилися в якомусь безглуздому танці. Звідкись з’явилася зграя кажанів, вони залітали під брезент і норовили вчепится у волосся. Клюс уже пару разів скрикував, коли м’які крила шльопали його по обличчю. Афарас посадив його на коліна, і прикрив голову Клюса власним ліктем.

Вантажівку немилосердно підкидало на купинах, до того ж почався дощ і колеса заковзали по мокрій глині, від чого машину почало «водити», як підпилого п’яничку. Крізь заднє віконце кабіни до нас у кузов проникало слабке світло (Плейте акумуляторів не жалів і підсвітку не гасив), я переловила мишей, які забилися по кутах, і повикидала під дощ. От би так просто вирішувалися інші проблеми!

Зверху почало капати: мабуть, десь продірявився брезент. Я пересіла ближче до заднього борта, але якийсь нічний птах почав реготати так істерично, що я захотіла підсунутися до Афараса. Він подивився на мене з-під лоба й витягнув губи трубочкою — точнісінько, як Клюс, коли він чимось сильно стурбований.

— Вам так необхідний цей Диск? — запитав він майже пошепки.

Необхідний? Ще б пак! Заради цієї срібної іграшки я згодна злазити в Гніздо Пітьми… Хоча краще б його не було. Ні Гнізда, ні Диска. Але як пояснити це людині, яка не має ані найменшої уяви про закони Богині Місяця? Я просто кивнула й усе.

— А що він базікав щодо смерті від слуг Пітьми?..

Клюс, який, здавалося, дрімав, негайно виставив голову з-під руки Афараса:

— Я ж сказав тобі, що не вмру, ти що, мені не віриш?

— Вірю, приятелю, вірю, — поспішно відповів Афарас.

Машину відчутно труснуло (у всіх нас одночасно клацнули зуби), після чого вона з’їхала на узбіччя й зупинилася. Гримнули дверцята. Афарас підійшов до борта, щоб гукнути Плейте, і раптом відсахнувся назад.

— Що?! — боюся, мій голос затремтів.

— Ні-чо-го, — вимовив він роздільно. — Здалося.

— Йому здалося, що он там стоїть Сплячий, — Клюс вивернувся з рук янвайця, підскочив до борта й крикнув у темряву: — Я ж сказав тобі!..

Ми рвонулися до Клюса одночасно й ледь не зіштовхнулися лобами. Противний хлопчисько присів, моя права рука схопила повітря, а ліва потрапила в долоню Афараса.

— А ще принцеса, — пробурчав Клюс знизу.

Мене обдало жаром, я висмикнула руку й схопила брата за комір куртки. Тверда тканина здалася мені оксамитовою, але я відразу забула про це, бо за бортом машини виразно промайнула біла сорочка й зникла за стовбуром дерева.

— Відійдіть…

— Що?

— Відійдіть углиб! — Афарас майже кричав. — Стоп! Дайте мені ваш пістолет, Есто.

Я слухняно простягнула йому пістолет, але не рушила з місця. Клюс випрямився.

— Я з тобою, приятелю!

— Що у вас тут за базар? — пролунав незадоволений голос Плейте. — На весь ліс репетуєте.

Плейте перемахнув через борт і ледь не напоровся на дуло пістолета.

— Ти знову за своє?! — гаркнув він на Афараса. — Забери пушку! Краще мені йди допоможи. Здається, підшипник полетів.

Ми із Клюсом залишилися одні. Віконце кабіни, як і раніше, кидало слабкі відсвіти в кузов, і від цього морок зовні здавався ще лиховіснішим. Клюс присів на лаву, зіщулився й солодко позіхнув.

— Давай спати, однак сьогодні вже не поїдемо!

Мені було страшно весь час вдивлятися в темряву, тому я обняла братика, зарилася лицем у його куртку й закрила очі.

13

Ми простояли до ранку, але й ранком «носоріг» не зміг їхати. Решту шляху треба було подолати пішки. У мене були такі поганющі передчуття, що я відкликала Афараса вбік під несхвальним поглядом Плейте й почала втовкмачувати янвайцю, де розташований дядечків будинок в Аркадаї.

— Він з радістю прийме Клюса й відшкодує вам усі витрати.

Ну, скажімо, особливої радості він не відчує, але Дано Іту хлопчиська не віддасть.

— Ви ж збиралися в колонії? І чому Клюса повинен везти я?

Нетямущість янвайця майже довела мене до сказу.

— Якщо… я… загнуся… у цьому… проклятому… Гнізді! — заговорила я, чеканячи кожне слово.

— Ну й висловлюєшся ж ти, Есто!.. — Я простягнула руку й піймала за комір брата, який підкрався непоміченим. — А ще королівська сестра!

— Там настільки небезпечно? — тихо запитав Афарас.

— Я не знаю, наскільки там небезпечно! Беретеся доставити Клюса?!

— Не слухай її, приятелю, усе обійдеться, — запевнив братик. — Я за цим особисто простежу. Диск буде наш!

— Та пропади він пропадом! — Афарас теж підвищив голос. — Невже він вартий ризику?!

— Чи не можна шепотітися тихіше? — ззаду підійшов останній учасник нашої експедиції. — Ви переколошкали вже всю звірину. Якщо виникне якась проблема, можете покластися на мене. Зрештою, я на вас працюю!

— От і прекрасно! — Афарас дружньо поплескав по плечу людину, якій ледве діставав до вуха. — Посидиш тут з дитиною, а ми швиденько збігаємо й повернемося…

— Хто тут дитина?! — заволав король.

Плейте мовчки взяв янвайця за светр, але я встигла втиснутися між двома охоронцями й упертися ліктями в груди одного й сонячне сплетіння іншого.

— Не будемо сваритися, добродії, мій брат піде з нами.

— Ви потягнете хлопчиська в чортове лігвище?! — обурився Афарас. — Ви не людина, Есто!..

Я вдихнула побільше повітря й закричала майже так, як кричить в опері обманута королева:

— Так, я не людина! Я відьма!

Обоє одночасно відсахнулися назад і затисли вуха. «Відьма, відьма!» — пішла перекочуватися по лісі луна. Плейте похитав головою:

— В Амадані не варто про це кричати.

14

Сонце вже піднялося високо, розвіявши останні залишки нічного туману, коли ми нарешті вийшли на узлісся. Дощ припинився ще близько півночі, але повітря в лісі було просякнуте вогкістю, запахом гнилого листя й ще чимось гіркувато-дурманним, від чого боліла голова й хотілося швидше вирватися на відкритий простір.

Тепер ми стояли на узліссі, але це не радувало. За два кроки від нас обривалися зарості волосистої осоки й починалася гола земля кольору іржавого заліза. Пустище простиралося до самого обрію, і лише самотня точка якоїсь будівлі чорніла на північному сході.

— Нам туди, — кивнув Плейте вбік точки. — Там колись було село.

І ми звернули на пустище. Під ногами захлюпав розкислий ґрунт. Велике Небо, як же там смерділо! Десь до поверхні просочувався сірководень, і ми буквально задихалися від запаху тухлятини. Уже через п’ятнадцять хвилин я згадувала про ліс із жалем. Клюса почало нудити, він позеленів, як болотна твань, і згадав Пітьму. Я змочила водою носову хустку й простягнула братові:

— Спробуй дихати через це.

Клюс слухняно пригорнув хустку до обличчя, продовжуючи боротися зі спазмами. Афарас почервонів:

— Досить! Хлопчисько далі не піде.

Плейте оглянувся, щоб з цікавістю глянути на розлютованого Афараса. Я хлюпнула води із фляги й намочила ще одну хустку. Клюс поспішно взяв її й покрокував швидше, із зусиллям висмикуючи ноги, що грузли в багнюці. Афарас наздогнав короля й спробував узяти за руку, але Клюс ухилився.

— Відчепися, приятелю, — не відриваючи хустку від рота, попередив він.

— Якщо твоя сестра здуріла, то я ще при своєму розумі. Ти далі не підеш! Ми повертаємося.

Клюс зробив два глибокі вдихи й видихи.

— Ти повернешся один, приятелю, — запевнив він.

— Не чіпайте його, Афарасе, він — міцний хлопець і тому дійде… — я замовкла, бо в мене самої до горла підкочувалася грудка. По цьому дурному пустищу можна було йти, причому швидким кроком, але тільки не стояти.

— Уперед! — гаркнув Плейте.

— Через цей Диск ви всі здуріли, — Афарас тремтячою рукою вийняв пістолет. — Залишіть хлопчиська, ви його знищите!

Плейте стояв занадто далеко від Афараса, щоб встигнути хоч що-небудь зробити, він так і застиг з витягнутою вбік села рукою, не зводячи очей з пістолетного дула. Я спробувала розвернутися, однак ноги майже по коліно пішли в болото. Ну й ну: хтось намагається мені довести, що я не піклуюся про свого брата?!

Клюссіді Діано Лу опустив мокрі хустки й випрямився на весь свій стодвадцятисантиметровий зріст.

— Забери «бакку», приятелю, — порадив він неголосно. — Тобі король наказує.

— Вибачте, ваша величносте, але вам доведеться повернутися.

Клюс не зробив жодного руху, але багнюка під ногами Афараса раптом здибилася, якось дивно буркнула, і Афарас зник. На місці, де щойно стояв янваєць, колишучись опускалася руда твань.

— Клюсе?! — я не впізнавала власного голосу.

Клюссіді сам злякався. Земля викинула Афараса з такою поспішністю, що його підкинуло вгору метри на два, звідки він і ляпнувся об землю. Це була не людина, а якась безлика глиняна статуя з безформною грудкою замість голови, неоковирними виростами на місці рук і ніг, з купою землі замість тулуба.

І я вперше в житті по-справжньому вдарила брата. Я вліпила йому хльосткого ляпаса, аж заніміла рука.

— Псих! Ти ж міг убити його!

Сльози полилися з моїх очей і з очей Клюса одночасно. Одночасно ж ми й кинулися до Афараса, почали зчищати бруд з обличчя, витрушувати його з рота й носа, робити штучне дихання, словом, усе, що може оживити поховану заживо людину. Нарешті Афарас судорожно зітхнув і захекав. Він кашляв довго й болісно, а грязюка шарами відвалювалася від його одягу. Заліплені брудом віка сіпнулися, а коли Афарас відкрив очі, Клюс заговорив квапливо й жалібно:

— Отті, я не хотів! Вибач мені, будь ласка, я ненавмисне! Есто, скажи, що я ненавмисне!

Він заревів у голос, і все смикав Афараса за руку, немов вирішив відірвати.

— Він дійсно не хотів, Отті, просто Диск десь близько й щось ще підсилює! Він не вміє регулювати силу, він же ще малий, Отті!

На покритому брудом обличчі Афараса нічого не можна було розібрати. Маска й усе.

— З вами, хлопці, не засумуєш, — сказав Плейте. Увесь цей час він мовчки палив неподалік (забагато вражень для людини, яка ніколи не стикалася з магією). — Пора б звідси забиратися! — Він відкинув сигарету в багно, пролунав неголосний плескіт, і над недопалком затанцювало блакитне полум’я.

Удвох із Клюсом ми допомогли Афарасу встати й поволокли його через пустир слідом за Плейте, валандаючись, немов п’яні. «Бакка» так і залишилася похованою в болоті перед самим Гніздом Пітьми.

Прагнучи загладити провину перед Афарасом, Клюс забув про власні негаразди. Він рішуче підставляв плече, щосили намагаючись полегшити янвайцю кроки. І все-таки ми пересувалися дуже повільно. Сонце піднялося вже високо, коли ми нарешті досягли руїн.

Мабуть, тут і справді стояло село. Ще можна було розрізнити залишки колодязного зрубу, мірошницькі жорна валялася на купі щебеню, але від усіх споруд збереглися лише чотири напівзруйновані стіни та кілька куп сміття.

Запах сірководню тут майже не відчувався. Якби мені хтось сказав раніше, що просто дихати — це насолода, я навряд би йому повірила.

Ми посадили янвайця на якийсь камінь, всунули в руки флягу з водою, а самі влаштували нараду.

— Гніздо приблизно в кілометрі звідси, — повідомив Плейте. — У яру. Але там круті схили, і я не впевнений… — він осікся й подивився на Афараса. Маска, як і раніше, залишалася нерухомою — янваєць мовчав. — Там важкий спуск.

Я важко зітхнула.

— Клюсе, залишишся з ним?

Клюссіді Діано Лу подивився на мене зацькованим вовченям, торкнувся в кишені руків’я водяного пістолета й відповів: «Звичайно».

— Не хвилюйся, приятелю! — додав він голосно. — Я тебе не кину!

Афарас не ворухнувся, він так і продовжував сидіти із флягою в руках, бездумно дивлячись на оброслі коричневими мохами руїни. Ми нашвидку перекусили, Плейте відв’язав приторочену до його речового мішка кирку, вийняв лопату з коротким держаком і моток мотузок.

— Цього має вистачити.

— Ми незабаром повернемося, — сказала я Клюсу. — Будьте розумником, сір, і не стріляйте ворон.

Клюс слабко посміхнувся. Йому було страшно залишатися в цьому безрадісному місці, але він тримався.

— Не робіть дурниць, принцесо! — у свою чергу наказав він. — Пам’ятайте, ви повинні жити довго й щасливо!

Перехопивши мій погляд, Клюс додав:

— Не бійся, я догляну за ним.

Плейте виразно гмикнув, але не сказав нічого, і я була йому за це вдячна. З Алакса Плейте давно злетів усякий гонор, тепер це була просто дуже стурбована й втомлена, цілком симпатична людина, перед якою стояло нелегке завдання. Я помахала Клюсу рукою, і ми вирушили в дорогу.

15

Пройшло зовсім небагато часу після того, як Естареді й Плейте пішли, а юному королеві здавалося, що минула вічність. Він уздовж і впоперек обнишпорив руїни, кинув два камені в порожній колодязь, проспівав заборонену пісню про дівчаток із кабаре, а час усе тягнувся й тягнувся. Клюссіді Діано Лу вкотре згадав розвеселого Емі й гірко зітхнув. З Емі нудьгувати не доводилося.

— Тобі не напече голову, приятелю? — запитав він Афараса. — А то Еста на мене розсердиться. Вона й так на мене зла. Я знаю: ти б не вистрелив, ти просто хотів змусити мене повернутися, а я вчинив занадто жорстоко. Я ненавмисне.

Афарас нічого не відповів, схоже, він взагалі не помічав Клюса. Але Клюс зараз мовчати не міг, лиховісна тиша забутого села здавалася йому нестерпною.

— Ти мене вважаєш просто хлопчиськом, малям, а це ж не так. Бачиш смугу? — Клюс задер вище каштановий чубчик. — От моя корона. Мене коронував Місячний Диск. Це значить, я таке можу!.. — Клюс помовчав і самокритично додав: — Правда, не сам, а тільки за допомогою Диска й то… Дано розмріявся Диск одержати?! Дуля йому! Коли я… якщо я… Коротше, Еста стане королевою, а ніякий не Дано! Але я однаково буду жити довго, так обіцяв Ламас. Ти Ламаса не знав? Така людина… була. Еста мені не сказала, а от Емі проговорився про все. У нас таке діється, Отті, через цей проклятий престол! Ти слухаєш мене? Ніколи не лізь у королі, приятелю, якщо тільки тебе не впхають силою. Стільки турбот, а морозиво щодня однаково не дають! Та ще як в перших міністрах який-небудь Дано Іт виявиться, взагалі погано! Що ти дивишся? Навіщо я хочу Есті Диск на зберігання передати? А тобі б сподобалося, якби тебе вморили й ніхто не помстився за тебе?! У мене ж брата нема, щоб Дано на дуель викликав. Якщо Еста рипнеться, він же її засміє! А проти законної королеви ніхто не виступить, на те й Посвята існує. Еста взагалі-то гарна… хоча й вредна. Вредна, бо старша. Я, може, теж був би вредним, якби народився раніше. Треба завжди показувати, що ти старший, змушувати вмиватися й робити зарядку, наче нічого кращого у світі немає… Ти слухаєш? Усе ще сердишся на мене? Даремно. Однаково вийшло по-твоєму, а краще б я пішов з Естою. Що взяти з дівчиська, у неї вічно все невлад!

Клюс замовк, бо на нього раптом упала тінь. Юний король озирнувся й побачив людину в коричневому сюртуку. Схоже на місяць обличчя Філіпа втратило цілісність: чиїсь яструбині риси проступали крізь нього, як проступає камінь крізь марево ранкового туману. Туман розсіюється, й похмура скеля являє світу свій лик…

— До нас гості, приятелю, — відразу охриплим голосом сказав Клюс. — Зустрічай.

Рука Сплячого повільно піднялася на рівень горла Афараса. Янваєць не ворухнувся.

— Тобі чого треба… дірявий?! — Клюс спробував відволікти увагу на себе. — Що ти тут забув?

Сплячий підняв другу руку й нахилив голову, немов прислухався. Клюс помітив, що вушні раковини примари — темні й зморщені — ворушаться, як у собаки. Сплячий відкрив рот, і Клюс чітко побачив величезні гострі ікла у верхній щелепі. Король мимоволі здригнувся, і примара зразу ж підступила ближче.

— Отті! — Клюс вихопив пістолета й спрямував у лоб Сплячого. — Вставай!

— Не стріляй, — раптом почув Клюс шепіт позаду. — Вели йому піти.

— Іди геть! — вимовив Клюс непевно, але примара зупинилася й, підбадьорений, він закричав на всю міць легенів: — Забирайся!

Сплячий повільно, дуже повільно повернувся й пішов геть. Клюс аж дві хвилини дивився йому вслід, перш ніж усвідомив перемогу й радісно зареготав: «Боїться!»

— Куди він пішов? — вимовив за ним той же голос.

Клюс оглянувся й зустрів тривожний погляд Афараса.

16

Плейте прив’язав кінець мотузки до великого валуна на краю яру, настільки глибокого, що мені відразу перехотілося туди спускатися. З дитинства висоти боюся! Невже ти, Ламасе, не міг знайти для Диска якого-небудь іншого сховища? Ти ж, напевно, знав ще штук п’ять Гнізд Пітьми! Чим погане наше, Анеморське: добротна тепла капличка із чудовим гранітним саркофагом, живопис на стінах у дусі раннього Середньовіччя, двійко перевертнів завжди на сторожі… Казка, а не Гніздо Пітьми! І спускатися нікуди не треба.

— Знову за свої штучки?

Виявляється, я вже хвилин п’ять креслю в повітрі захисні знаки. Раніше я за собою сомнамбулізму не зауважувала! Та й чого варте сільське чаклунство проти древньої магії? Тільки охоронця із себе вивела, он як брови супить…

— Обв’яжіться!

Він хотів допомогти, але я швиденько затягла вузол. Дім Фут навчав не тільки Клюса, я теж дещо вмію!

— Як спуститеся, чекайте на мене, з місця не сходьте!

Я бадьоро кивнула й рішуче попрямувала до краю. Філіп, напевно, з Анемора виїхав тиждень тому, а то коли б він встиг сховати Диск і повернутися в місто? Тут для одного клопоту забагато… Пітьма забери! Мокра глина — кепська опора на крутому схилі, я гарячково чіплялася за пучки трави, за коріння, дряпала руки й при цьому намагалася не дивитися вниз. Чого б Плейте просто не спустити мене на мотузці о-он з того виступу, а я б замружилася міцніше… Тут нога зісковзнула, я змахнула руками й зависла на мотузці. Нічого доброго, стояти на землі набагато приємніше. Правда, опустили мене в кущі ліщини досить акуратно, без значних подряпин.

Сам Плейте спускався дуже спритно, незважаючи на інструменти за спиною, а останні півтора метри взагалі подолав одним стрибком.

— Арку бачите? — ткнув він пальцем углиб яру.

Вдивившись, я справді розрізнила в заростях обриси кам’яної арки, обплетеної лозами дикого винограду.

— Там могила якогось чаклуна. Захисники щирої віри давно грозять стерти її з лиця землі, та турбот у них вистачає й у місті.

Мені все ще не вірилося, що дорога закінчилася. Невже я встигну стати королевою? Дано Іт залишиться з носом. Шкода тільки, що Дім помер… На кого я можу покластися в Анеморі? Всі сахалися від нас із Клюсом, плазували перед Дано… Хто ризикне зв’язатися з Діано Лу, аркадайський дядечко Люсто, або…

Плейте вивів мене із задуми:

— Ідемо вже, ваша високосте.

Він уперше назвав мене так. Виходить, Місячний Диск діє не тільки на королів, але й на манери амаданських нянів?

Продираючись крізь зарості, ми дісталися до вирубаної із гранітного моноліту арки й застигли із піднятими головами, розглядаючи цей пам’ятник чужій могутності. Вхід із цього світу на той? Або навпаки? Могила біля підніжжя арки зберігала гордовите мовчання, висічена на мармуровій плиті змія мовчки скалила зуби в нашу сторону.

— Будемо піднімати?

Могилу недавно розкривали: змію прикрашали свіжі подряпини, і відколотий шматочок мармуру валявся біля самої арки.

— Спробуйте.

Плейте жбурнув лопату на землю, а кирку ввігнав під ушкоджений бік змії. Жили на чолі амаданського няня здулися, потужним ривком він зрушив плиту сантиметрів на тридцять. Відкрилася зіяюча щілина, звідки виразно повіяло гнилизною, я поспішно відскочила, а Плейте піднатужився й повторив ривок. Мармурова плита сповзла зі своєї основи й стала на ребро.

— Тільки й усього, — констатував Плейте. — І ніякого чаклунства.

Ми заглянули в могилу. Вона виявилася на диво неглибокою, стіни були обкладені керамічними плитками із зображенням змії, унизу стояв саркофаг із чорного каменю. На кришці саркофага лежав срібний диск не більший за десертну тарілку.

— І це все? — розчаровано запитав Плейте. — Заради цього ви заварили таку кашу?

Він зістрибнув на кришку саркофага й взяв Диск у руки. Я мимоволі здригнулася, але нічого не відбулося.

Плейте покрутив Диск, розглядаючи складний геометричний візерунок на його поверхні, й зацікавився написом: «Я, Світлий Місяць…»

— Ні! — скрикнула я. — Не читайте!

Не вистачало ще, щоб він вимовив Посвяту! Він, зовсім стороння людина, яка поняття не має про закони Анемора!

Плейте зацікавлено подивився на мене, відкрив рота, але сказати нічого не встиг: кришка саркофага хитнулася. Реакція не підвела амаданского няня, він кулею вилетів з могили й опинився не менш ніж на півметра від краю. Струмок чорного диму поповз із саркофага. Пітьма пробудилася!

— Треба закрити!

Я схопилася за могильну плиту, але з таким же успіхом могла б потриматися за арку: вона не ворухнулася. Плейте жбурнув Диск на землю, узявся за плиту й перекинув її на могилу. Пітьма вже сочилася в щілину, коли він остаточно повернув змію на місце і щілина закрилася. Крихітний згусток Пітьми поплив до його обличчя, але Плейте смачно плюнув у неї й відскочив убік.

— Це не твоя річ! — сказав він чорній хмарі, і хмарина розсіялася.

Я заплескала в долоні: «Ви геній, Алаксе!»

— Я знаю, — сказав він, підібрав Диск і засунув собі за пояс. — Настав час іти, Есто.

Мені так хотілося опинитися нагорі, що я без зайвих слів кинулася до залишеної на краю яру мотузки. Пам’ятаю, я ще встигла подумати, що знизу яр не здається таким глибоким, як зверху. Я була вже на середині, як раптом земля дивно вигнулася, сіпнулася й викинула мене геть. Я пролетіла в повітрі не менше п’яти метрів і ледь не збила з ніг Клюса з Афарасом, які підходили до яру.

— Есто! — закричав Клюс, але від удару об землю в мене перехопило подих. Афарас мовчки опустився на коліна й почав квапливо обмацувати моє тіло. Мені було настільки погано, що я навіть не обурилася. — Есто! — у голосі Клюса виразно зазвучали сльози. — Ти вбилася, так?

— Замовкни! — гаркнув Афарас і продовжив огляд. — Де болить?

Боліло скрізь, але не настільки, щоб умерти. Я квапливо ковтала повітря й заганяла біль углиб. Потім, не зараз. Потім я з нею розберуся.

На наші обличчя впала тінь. Клюс скинувся було, але відразу зітхнув із полегшенням:

— Плейте? Що у вас відбулося?

— Нічого, — відповів Плейте.

Мені треба було бачити його обличчя, я відсторонила Афараса й вдивилася… Так, я чітко роздивилася біля краю волосся чорну смужку. Сині очі сяяли торжеством.

— Клюссіді Діано Лу більше не король Анемора, — вимовила я із зусиллям.

— Що? — Клюс був вражений, у його очах промайнув жах. — Ти?..

Раптово, похитнулася земля й збила його з ніг. Усе ще лежачи на животі, мій брат із здивуванням витріщився на Плейте.

— Що трапилося? — тихо запитав Афарас.

— Алакс Плейте узурпував владу в Анеморі. Він тепер наш король, Отті.

Знадобилася ціла хвилина, щоб смисл того, що відбувається, дійшов до Афараса, а мене раптом розібрав сміх. Я істерично реготала, корчачись на землі й тикаючи пальцем у Плейте: «Він король? ВІН КОРОЛЬ?! От сміхота!..»

Алакс Плейте раптом почервонів і тупнув ногою:

— Так, король. І ти будеш моєю… королевою.

Мій сміх як рукою зняло, відразу настала тиша. Клюс із Афарасом подивилися один на одного. Афарас піднявся з колін, обтрусив свої безнадійно брудні штани, а Клюс підхопився й вийняв водяний пістолет. Плейте не ворушився, тільки з цікавістю переводив погляд з одного на іншого.

— Може, ти пожартував, Плейте? — з надією запитав Клюс. — Вона ж руда. Навіщо тобі руда королева?

— Звичайно, пожартував, — рівним голосом підтвердив Афарас. — Амаданські няні — найжартівливіший народ у світі.

І отут земля знову здибилася й розверзлася, Клюс зісковзнув у цю діру й завис, чіпляючись за край. Афарас підскочив, ледве встиг схопити хлопчиська за комір і витягти наверх. Водяний пістолет Клюса відправився слідом за «баккою».

— Виявляється, чаклунство теж буває корисним, — зронив Плейте, — особливо королівське.

І тоді Афарас стис кулаки. Плейте стояв і чекав, поки він підійде, а потім ударив… Афарас відлетів на самий край тріщини.

— Продовжувати, моя королево? — Плейте схилився в знущальному поклоні.

З моїх пальців зірвалася блискавка, мигнула в повітрі… і згасла. Важко сперечатися з королем, коли в нього вся міць Місячного Диска.

Клюс заревів голосно, по-дитячому, розтираючи брудними долонями сльози по щоках, а потім раптом замовк, з надією дивлячись кудись за спину Плейте. Плейте обернувся й побачив людину з обличчям яструба.

— Це ти, Сплячий? Візьми свій місяць.

Плейте простягнув Сплячому срібний Диск, і той з поклоном його прийняв.

17

— Історія, повідана мені Естою, на цьому не закінчилася, але складно викладати її далі вона не могла. Ви приймете моє свідчення?

— Ні. Або ви забезпечте заміну, або ми будемо змушені заслухати свідків обвинувачення!

— Почекайте, я підніму документи! Літопис вас улаштує?

— Достеменість підтверджується?

— Безумовно. Він був спалений на задньому дворі замку Дано Іта в присутності чотирьох незалежних свідків. Їхні імена…

— Мені вже подали список. Вони заслуговують довіри. Викладайте.

18

«Весь Анемор готувався до весілля. Були розіслані гінці в сусідні країни за рідкісними ласощами й пишними вбраннями. Молодий король готувався взяти за дружину дочку свого попередника (адже не вважати ж справді королем сопливого хлопчиська).

В Анемор король прибув на старенькому „носорозі“ у супроводі Естареді й Клюссіді Діано Лу, а також безвісного бурлаки, якого Його Величність по приїзді милостиво повелів відправити в лікарню. Чесно, зламані ребра й пошкоджена рука обшарпанця не були варті королівської уваги, але Його Величність виявив царствену великодушність! Простий народ галасливо привітав королівський автомобіль, і Його Величність благоволили особисто роздати милостиню біля воріт своєї резиденції.

З вуст у вуста передавалася звістка про те, що в моторі „носорога“ була серйозна поламка, у результаті якої звичайний автомобіль відразу ж втратив би хід. Як видно, король вирішив підтримати древню традицію й зробив це маленьке чудо спеціально для демонстрації твердості підвалин королівської влади.

У той же вечір Естареді Діано Лу зі сльозами радості на очах оголосила придворним про майбутні заручини з королем і про весілля, призначене на світлу ніч Свята Місяця. Першим щасливу наречену привітав її колишній опікун і тимчасовий правитель держави Дано Іт, вручив посипану діамантами діадему й завірив у найглибшій відданості новій владі.

Заручини відбулися через два дні у вузькому колі наближених і родичів і були відзначені двадцятьма чотирма пострілами з п’ятнадцяти гармат Скельної Фортеці. Наступного дня мерзенна республіканська газетка насмілилася надрукувати мерзенну неправду про Свято, стверджуючи, що брат нареченої намагався зірвати церемонію за допомогою неналежних вигуків, дешевих трюків і підкупленої варти. Ми всі знаємо юного Діано Лу, якийсь час його кандидатура була однією з перших на досить почесний у державі пост. Клюссіді просто не міг вчинити вищезгаданого, це не відповідає його вихованню й становищу в суспільстві. Редактор наклепницького видання був знятий з поста й узятий під варту, а тираж газети конфіскований. Достойні громадяни Анемора зустріли цю звістку із захватом.

Жерці храму Місяця, а серед них сам високоповажний Малу, з гордістю повідомили про те, що храм повністю підготовлений до майбутньої церемонії. Цього року збіглися дві великих події: Свято Місяця й весілля королівської пари. Це, безсумнівно, небесне знамення, що обіцяє народу Анемора щастя й процвітання на довгі роки».

19

— Це все?

— Після Свята Місяця літопис переписали.

— Ви закінчили?

— Ні! Дозвольте представити вашій увазі ще один документ. Клюссіді Діано Лу захоплюється читанням книг із серії «Переможець монстрів» і спробував викласти в подібному ж стилі свою власну історію. Один раз я вже цитував його записки й ризикну продовжити.

20

Масивні стіни храму Місяця огороджують квадрат випаленої землі, у центрі якого височіє священний стовп. У куполі храму є великий отвір, через нього промені нічного світила проходять усередину й падають на встановлений під особливим кутом срібний диск. У свою чергу диск освітлює висічене на стіні храму зображення Богині Місяця — стрункої молодої жінки в широкому, спадаючому до п’ят одязі. У правій руці богині меч, у лівій — птах, який розпростер крила. Меч символізує смерть, птах — любов.

У храмі темно, горить лише один світильник біля підніжжя стовпа та смолоскип у руці жерця Малу. Від сильного протягу полум’я смолоскипа тріпотить, кидаючи криваві відблиски на суворе обличчя жерця.

Біле плаття Естареді чітко виділяється в напівтемряві. Дівчина стоїть праворуч від стовпа, Алакс Плейте — ліворуч. Для Алакса був терміново пошитий чудовий костюм із синього оксамиту, бо в королівському гардеробі одягу на його зріст не знайшлося. Важко розібрати вираз облич нареченого й нареченої. Здається, Плейте зовсім спокійний, а от Естареді, судячи з частого дихання, трохи нервує.

Під охороною двох здоровенних жерців з ноги на ногу переминається Клюссіді. Сестра півгодини вмовляла його поводитися на церемонії гідно, не ображати Плейте й не сперечатися з жерцями. Час Клюса ще не прийшов. Незабаром він займе біля стовпа місце священної жертви, а зараз міцно стискає в кишені величезного живого таргана й жагуче бажає, щоб комаха яким-небудь чудодійним способом перемістилася на лисину верховного жерця.

Після тягучої паузи Малу починає читати заклинання. Від його тужливого голосу по спині Естареді пробігає холодок, дівчина близька до непритомності, але вимовлене подумки ім’я Ламаса повертає їй стійкість. Клюссіді демонстративно починає кашляти, однак опущена на плече важка рука жерця змушує його замовкнути.

Нечисленні глядачі несміливо притискаються до стін. Подих Пітьми відчувається ними настільки чітко, що багато хто вже встиг пошкодувати про свій прихід сюди. Зовні храм оточений юрбою городян, яких стримують біля сходів солдати.

Нарешті Малу закінчує читати заклинання, ставить смолоскип у велике металеве кільце на стіні й піднімає руки до нічного неба: «Ім’ям Світлого Місяця…»

«Бах! Тіу-тіу! Б-бах!» — гримлять постріли, розлітається на шматки й гасне світильник біля священного стовпа, падає зі стіни на землю перебитий кулями смолоскип. Естареді хтось накидає на плечі чорний плащ і тягне до виходу, через кілька секунд цей таємничий «хтось» прихоплює ще й Клюса, що розкрив рота від захвату, і веде туди ж.

— Світло! — люто реве Плейте. — Увімкніть світло!

Зовсім зненацька з-під купола храму б’є яскравий промінь прожектора. Він освітлює придворних, які по-падали від жаху, застиглого верховного жерця, розлютованого Алакса Плейте з пістолетом у руці й трьох розгублених людей біля самого виходу: Естареді, Клюса Діано Лу й Отті Афараса між ними.

— Я вам одразу говорив, святий отче: поставте прожектори, а ви ще комизилися!

Настільки нешанобливі слова, кинуті при всіх, змусили Малу зіщулитися. Солдати, які вбігли в храм, швидко відібрали в Афараса старенький револьвер і хотіли вже вивести затриманого, але король зупинив їх.

— Прив’яжіть цього ідіота до стовпа! — наказав він. — Я хочу, щоб він був присутній на церемонії. І хлопчиська теж! З іншої сторони.

— Але, Ваша Величносте, це святотатство!.. Священна Жертва повинна на самоті й…

Пущений маленькою рукою тарган шльопнув жерця по лисині, сковзнув по шиї й упав на складку хітона. Поважний старець заверещав підстреленим зайцем.

— Робіть, що я сказав! — знову підвищив голос король. — Та рота йому заткніть, щоб мовчав!

Солдат слухняно потягнувся до жерця, Малу відразу замовк й відстрибнув.

— Не цьому, дурень!

Афараса й Клюссіді поставили із двох сторін священного стовпа й прикрутили товстелезною мотузкою, безжалісно придавивши поламані ребра Афараса. Перш ніж солдати встигли заткнути роти обом, Клюс встиг шепнути: «Ти здорово стріляєш, приятелю!»

Плейте зняв з Естареді чорний плащ і підвів її до жерця:

— Закінчуйте скоріше, падре!

Верховний жрець Малу, якого образили вже двічі, назвавши титулами далеких релігій, подивився на короля з недоброю усмішкою:

— Встигнете, ваша величносте. Нехай вимкнуть світло.

За знаком короля прожектор погасили. Пройшло кілька хвилин, поки очі звикли до темряви. Точніше, до напівтемряви, тому що Місяць, який стояв над куполом, уже направив промені на срібний диск, і фігура богині висунулася зі стіни, ставши надзвичайно рельєфною.

— Ім’ям Світлого Місяця я оголошую вас чоловіком і дружиною, — проголосив Малу. — Естареді Діано Лу, обійди навколо священного стовпа.

Естареді ледь трималася на ногах, і тому Плейте сам обвів її навколо священного стовпа, на вершині якого був укріплений срібний Диск Місяця.

— Ти просиш Світлий Місяць, — проговорив Малу.

— Я прошу Світлий Місяць, — луною відгукнулася Еста.

— Наректи тебе королевою.

— Наректи мене королевою.

Мабуть, малесенька хмарка закрила на мить нічне світило, бо світло раптово померкло, а потім знову засяяло яскраво. Настільки яскраво, що стало видно кожну складку на кам’яних шатах Богині. Плейте раптом здалося, що Богиня дивиться прямо на нього. Кам’яний лик дивився з висоти на жменьку смертних, і на губах Богині Місяця грала дивна усмішка. Королю чогось стало не по собі під немигаючим поглядом богині, він міцніше стис руку королеви й нагадав собі про перемогу. Він переміг. Він король. Він має королівську силу, але й без неї жодна людина не вистоїть проти Алакса Плейте. Він може вбити, клацнувши пальцями, долонею перебити дошку, із зав’язаними очима потрапити в мішень, по канату перейти прірву… Він може все, на що здатна людина. Він заслужив право бути королем, він буде правити гідно. Світу настав час пізнати сильних.

Місячне світло наповнило храм якимось хитким туманом. Біле марево затягло підніжжя стовпа і змусило відчайдушно битися серце Клюссіді. «Я не вмру, — повторював він про себе. — Я знаю, що буду жити довго». Він повторював це, як молитву, і все-таки боявся.

За спиною Клюса звивався в путах Афарас. Лють змусила його забути про біль, він почував наближення розв’язки.

Естареді застигла перед стовпом, не в силах відвести погляд від обличчя брата. З очей дівчини котилися сльози, але вона їх не помічала.

Жрець Малу потихеньку задкував від священного стовпа, бурмочучи заклинання й креслячи перед собою в повітрі захисні знаки.

І раптом настала Пітьма. Гігантська тінь закрила отвір у куполі, і храм поринув у морок. Гостро запахло гнилизною. Крижаний холод скував людей, проникаючи в саму глибину їхніх сердець, заморожуючи кров. Ніхто не знає, скільки це тривало, тільки тінь раптом зникла, і спокійне місячне світло знову освітило храм.

Із пронизливим криком Естареді кинулася до брата, вчепилася в нього, почала трясти… Жрець Малу обвів очима храм і зупинив погляд на розпростертій біля підніжжя стовпа фігурі. Кілька секунд жрець вдивлявся й раптом грізно підняв голос: «Тихо!» Естареді мимоволі змовкла й оглянулася.

— Король помер! — урочисто проголосив жрець.

Еста ще раз подивилася на брата, побачила мокрі смужки на щоках, кляп у роті, очі, які жалібно моргали, і сіла на втоптану землю. «Вийшло, — прошепотіла вона. — Клюс залишився жити».

— Король помер! — повторив Малу. — Хай живе королева!

— Ура королеві! — тонким голосом прокричав Дано Іт.

— Ура королеві! — заревіли придворні.

Плечі Естареді здригнулися, вона закрила обличчя руками й чи то заплакала, чи то засміялася, важко розібрати в темряві.

21

— Ви закінчили?

— Тепер так.

— Свою провину визнаєте?

— Ні.

— Викликати свідків обвинувачення?

— Не варто. І без них розберемося. У документі, який підсунув на підпис Клюсу Малу, ніде не значилося ім’я Священної Жертви! «Король Анемора добровільно обирає смерть на Святі Місяця для збереження благополуччя своїх підданих… Правлячий король Анемора зобов’язується піти в небуття під священну владу Богині Місяця…» Клюссіді Діано Лу начертав своєю царственою ручкою закарлюку, і жерці записали в жертовних списках: «Наступним Сплячим обрано короля Анемора». До чого тут я?! Я сам випустив з уваги цю деталь. Всі ганялися за Диском, щоб одержати владу після смерті короля, але нікому, крім Ести, не спало на думку спробувати замінити його на престолі й тим самим урятувати. Дівчисько просто прив’язане до брата, от і все.

— Припустимо. Хто підіслав до Діано Лу нелюдя й велів йому вести їх до Філіпа?

— Я?! Неправда. Жерці ганяли Емі, як мишу, і він просто забився в найближчу щілину. Він страшенно боявся ходячих трупів, бідне маля…

— Підсудний! Ви ображаєте сили Пітьми, принижуючи достоїнство їхніх слуг!

— Винен. Я просто хотів сказати, що Емі не любив Сплячих. Безумовно, Сплячий зобов’язаний був повернути Диск у храм Місяця, якщо його за тим послали, але до чого тут я? Головний маг Анемора велів своєму помічникові сховати Диск подалі, ну й що? Це справи живих, їхні турботи.

— Так ви стверджуєте, що в Амадан Естареді й Клюссіді Діано Лу потрапили зовсім випадково?

— Абсолютно! За ними гналися наймані вбивці, наступаючи на п’яти…

— Добре. Як трапилося, що в автомобільній катастрофі ніхто не постраждав?

— Як ніхто не постраждав? Афарасу ногу придавило, а Клюсу щоку подряпало… І взагалі, там Емі впливав, у нього інстинкти…

— У нелюдя цього виду? Насмішили. Добре, нелюдь інстинктивно врятував у катастрофі пасажирів «оленегона», а як ви поясните той факт, що Дім Фут хапає зовсім сторонню людину й тягне за собою в поїзд?

— Запитаєте в Діма.

— Ви прекрасно знаєте, що він не може бути представлений на суд, як такий, що зазнав нашарування чужої особистості!

— Нема чого своїм… слугам Пітьми дозволяти творити, що завгодно! Поглинають всіх підряд!

— Підсудний, у справі буде відзначено, що ви дозволяєте щодо Пітьми ворожі випади. Втручання в готелі ви, звичайно, заперечуєте?

— Безумовно. Естареді Діано Лу має первинну магічну силу й за відповідної підготовки з неї вийде цілком пристойна чаклунка.

— Тіло Філіпа Захисники віри спалили теж за власною ініціативою?

— Начебто ви не знаєте Захисників! Вони ж і Сплячого в багаття запхали, ви що, забули? До речі, прошу долучити до протоколу: Сплячий не мав ніякого права відкривати Плейте секрет Місячного Диска! Охоронець з’явився до Захисників всього-навсього з доносом і не більше! Захисникам порадив зарядити зброю сріблом. Плейте розтлумачив все відносно престолу — це що, не втручання?!

— Підсудний, ми зібралися тут для обговорення ваших справ, а не вчинків слуг Пітьми!

— А я нічого не робив! Я стерпів навіть смерть Емі!

— А хто його послав?

— Не вважайте Емі мерзенною скотиною! Він був чесним нелюдем і добро пам’ятав.

— Сплячий усього лише домагався повернення Місячного Диска, він пообіцяв Плейте престол після смерті Жертви. Чому Плейте зачитав Посвяту, не відходячи від Гнізда Пітьми?

— А ви не здогадуєтеся? Він не вірив нікому, тим більше цій тухлій жабі! Він усього лише перестрахувався.

— Тоді останнє. Не будете ж ви заперечувати, Ламасе, що вломилися в покої Богині Місяця й наполягали на найсуворішому дотриманні того пункту договору, у якому мова йшла про смерть нині правлячого короля?

— Не буду. Вламувався. Наполягав.

— А яке ви мали на це право, ви, хто не пройшов ще навіть чистилища?! Переміщена особа?! Ваше тіло ледь почало розкладатися, а ви вже втручаєтеся в наші справи?! Ви снували між двома світами, псували гру могутнім силам, бентежили голови! Чи знаєте ви, що вам за це загрожує?..

Жінка, яка сиділа в центрі залу на підвищенні, встала, і обвинувач захлинувся піною й замовк. Жінка обвела поглядом зал, по одну сторону якого колихалася непроникна Пітьма, по іншу сяяло сліпуче Світло.

— Пошліть його назад! — наказала вона.

— Що? — пролепетав обвинувач.

— Пошліть його назад в іншій личині. Я хочу знати закінчення цієї історії. Простежте, щоб йому видали додатково п’ять років життя.

— Але Ваша Всемогутносте…

Богиня Місяця обдарувала обвинувача холодною посмішкою й обернулася до Ламаса:

— Але наступного разу не смійте вриватися до мене без стуку!

Пачка маргарину

З моєю тіточкою Лесею важко сумувати. Коли вони з дядьком Миколою приходять до нас у гості, відразу починаються цікаві події: то у ванній раптово з’являється водяна черепаха, то в злобливої сусідки Марь Петрівни на кухні каструлі літають, а то в нашому телевізорі замість телеведучих — лісові птахи цвірінчать.

Але в той вечір тіточка обіцяла навчити мене пекти пиріг із цікавою назвою «Бідний студент», і я заздалегідь купила в магазині все необхідне.

Тільки ми з нею розташувалися на кухні, як тіточка зі здивуванням тикнула пальцем у пачку маргарину:

— «Міський»?

— Так.

— Ти завжди купуєш саме «Міський»?

— Ні, а що він, гірший?

— Та як тобі сказати… Якщо ти нікуди не квапишся, я розповім тобі історію, що почалася саме з пачки «Міського» маргарину.

* * *

Так, у всьому винна саме пачка маргарину, бо саме її мені й не вистачало! Ну, добре, нехай це було тридцять перше грудня, але ж торт можна було й у магазині купити!

Вискочила я з під’їзду, дивлюся — прямо біля нашого будинку зі своїм візком продавщиця розташувалася. Молоко, кефір, сирки різні, а головне — маргаринові пачки, сніжком запорошені, лежать. Зраділа я, гроші скоріше даю, а сама маргаринову пачку хапаю. Треба ж, пощастило як! У магазин не доведеться іти!

Через пару хвилин сусідка стукає: чи нема у мене трохи майонезу, запитує. Я говорю, що цей продукт щойно в продажу бачила просто біля під’їзду. Сусідка виглянула, головою похитала й в інші двері стукає. Не було там уже продавщиці, і товару її не було. Тільки мені тоді це дивним не здалося — свято, хто як може, так і торгує.

Як дійшла справа в мене до маргарину, дивлюся, іній на ньому розтанув, а за назвою начебто незнайомий малюнок красується: не то терем-теремок, не то хатинка на курячих ніжках. Букви ж звичайні, блакитненькі — «Міський маргарин» написано. Напевно, треба було просто розгорнути пачку, і маргарин у мисці поставити на вогонь розтоплювати, а мене потягнуло картинки розглядати…

…І от, тепер цей сарай! На стінах цвіль, на вікнах ґрати, у кутках — павуки, у печі вогонь танцює, а в трубі вітер підвиває.

Сказати, що трохи не по собі, — надто м’яко, сказати, що від страху зуб на зуб не потрапляє, — соромно. Так, легке нервове тремтіння!

Тут у трубі завило дуже вже голосно, з печі дим повалив, на підлогу іскри так і посипалися. Пожежа не трапилася лише через неймовірну вогкість підлоги в тутешньому готелі. Посередині сараю матеріалізувалася зігнута фігура з мітлою й великою коробкою з написом «Торт» у руках.

Бабуля відкашлялася, жбурнула убік ношу й гучно гаркнула: «Бре-кекс!» Мітла із всіх прутів кинулася до порога, де й застигла в стійці «струнко». Торт злетів у повітря й скромно опустився на порослу мохом кришку стола.

— Привіт, — весело сказала бабуля, блиснувши єдиним зубом. — Ласкаво просимо!

— У мене грошей немає! — повідомила я про всяк випадок.

Бабуля задумливо поскребла підборіддя.

— Це нічого.

— Мене почнуть шукати через півгодини!

— Не знайдуть, — утішила бабуля.

— Як не соромно вам, жінці похилого віку, брати участь у викраденні людей?!

— Хто тут жінка похилого віку?! — обурилася бабця.

Старушенція клацнула пальцями й миттю помолодшала років на двісті.

— Дзеркало!

Протилежна стіна дзвякнула, заскрипіла й нарешті видала зображення смаглявої брюнетки з величезними синіми очима й губами кольору стиглого помідора.

— Без підлабузництва!

Дзеркало затуманилося і явило погляду пишну даму в напудреній перуці й запекло декольтованому платті. На шиї дами мерехтіло діамантове намисто. Моя господарка критично оглянула вбрання й залишилася незадоволена:

— Кому ти фальшивку підсовуєш?! Думаєш, я справжні коштовності від підробки не відрізню?

Дзеркало винувато мигнуло й відразу запропонувало звичайний брючний костюм.

— Беру! — рішуче кинула поважна дама, відразу вбираючись у брюки й светр. — До речі, можеш називати мене просто Ягусею!

У мене в голові повним ходом продукувався туман. Коли людина зіштовхується з тим, що, на її погляд, існувати не може, це завжди виводить із рівноваги.

— Що вам треба? — нарешті зібрала я слова в питання.

— Чую розумні слова! — зраділа Ягуся. — Треба провернути інтригу.

— Що?!

— Провернути інтригу, — терпляче повторила колишня бабуля. — Ти будеш моїм агентом у боротьбі проти феї Інеї.

Я пошукала очима стілець, але не знайшла й сіла на сучкувате поліно, яке стояло сторчма.

— Тітонько, мила, так вам до лікаря треба! Випустіть мене звідси, я збігаю «Швидку» викличу!

Ягуся гнівно фиркнула й відразу перетворилася на древню бабу.

— Ще чого вигадала! — прошамкала бабуля. — Лікарі самі до мене на консультації бігають! У мене он і диплом під склом висить! — На стіні й справді темніло щось сіре, укрите пилом і схоже на поїдену жучком кору дерева. — У мене — перша категорія з основ чарівництва! Погоджуйся, а то приговорю до довічного слухацтва.

— До чого?

Замість відповіді старушенція схопила мене за руку й потягла в далекий куток, де під порохнявою кришкою таївся вхід у підземелля. Униз вели страшенно скрипучі сходи.

— Дивися! — баба ткнула пальцем у темряву, палець зайнявся яскравим блакитним полум’ям, і стіни підземелля освітилися примарним сяйвом. Клітки, ґрати, ланцюги, і ніде — ні душі.

— Ви що тут, кроликів тримати збираєтеся?

Запитала й пошкодувала, що запитала: очі бабулі засвітилися зеленим вогником, аж мороз продер по шкірі, а темрява негайно ж наповнилася шерехами й тихим побрязкуванням металу.

— Слухайте! — голос Ягусі сколихнув затхле повітря підземелля, загальний стогін прокотився й завмер. — Слухайте, і не говоріть, що не чули!

Історія, у яку заглибилася Ягуся, за віком була такою ж, як і вона сама. Звичайна історія двох нещасливих закоханих викладалася натхненно й дуже майстерно. Так, Ягуся явно закопала в землю незвичайний талант оповідачки.

— А далі? — не стерпіла я, коли герої розлучилися через черговий збіг обставин.

Очі Ягусі згасли, поступово вона знову набула вигляду квітучої п’ятдесятилітньої жінки.

— Далі — іншим разом, — сухо сказала відьма й потягла мене з підземелля наверх.

— Хто ж був слухачем?

— Там у мене сидять опівнічні душі пропалених скептиків і реалістів, я їх забезпечую нічними кошмарами. Взагалі, найкращий спосіб змусити себе слухати — це зібрати всіх і засадити в підземелля!

Десь над нашим сараєм ударив грім, так що зі стелі посипалися грудки бруду. Бабуля важко зітхнула, струсила бруд із коробки з тортом і запропонувала зовсім уже мирно:

— Сідай чи що до столу, чай пити будемо.

Самовар сам зіскочив з горища, сам себе роздмухав, сам закипів і піднявся на стіл уже повністю готовий до чаювання. Ми з Ягусею присунули свої колоди ближче до стола й налягли на торт. Торт був шоколадний з горіхами й чарівно танув у роті. Після довгої бесіди я нарешті погодилася підтримати Ягусю в справі розладу весілля принца Номата із принцесою Флорестиною. Цій плетусі Інеї, безсумнівно, треба було втерти носа.

* * *

Ягуся матеріалізувала мене прямо посередині неозорої калюжі на крихітному острівці суші. Калюжа ця була не рядовою калюжею, а замаскованим під неї болотом. Десь під покровом чорної води по-зрадницькому поквакувала неспокійна жаба. Свита принца Номата повинна була проїхати повз болото з півгодини тому, а сам королівський син затримувався в битві з Великим ведмедем. Ведмідь мав звичку харчуватися мандрівниками, які заблукали, й мисливцями, які відстали від товариства.

Моє бідне взуття промокло майже наскрізь, перш ніж з півдня почувся цокіт копит. Принц дуже квапився і, якби не жаба, що вискочила зненацька з-під копит його коня, пронісся б мимо. Але жаба скочила, кінь схарапудився, і принц Номат ледь не влетів у калюжу. Не помітити посередині калюжі мене було досить важко.

— Агов! — крикнув принц, осаджуючи коня. — Що ви там робите?

По-моєму, він і сам бачив, що я ледве не плачу. Стояти було холодно, у черевичках хлюпотіла вода, і взагалі — усе здавалося надзвичайною дурістю.

— Почекайте, зараз я витягну вас звідти!

Номат, трохи самовпевнений, як всі принци, спрямував коня прямо у воду. З першого кроку його кінь по груди провалився в трясовину й жалібно заіржав, загрузнувши в липкій багнюці. Потонути в калюжі, у її півтора метрах глибини, було складно, але принц цього не знав. Відштовхнувшись від сідла, він повернувся на сушу таким стрибком, який зробив би честь будь-якому спортсменові.

Тепер у болоті сиділи двоє: королівський кінь і я.

— Як вас туди занесло? — сердито запитав принц, заходячи з іншої сторони калюжі.

— Відьма засадила, — чесно призналася я.

У будь-якому іншому місці така відповідь спровокувала б виклик спеціалізованої медбригади, але тутешнім жителям це явно було не в дивину.

— Я на турнір спізнююся, — сказав Номат з досадою.

— Я вас сюди лізти не просила, — не дуже люб’язно відгукнулася я.

Втім, Номат ходив навколо болота недовго: уже на другому колі він зненацька знайшов чудову товсту жердину. (Хоча як жердина може бути товстою? Напевно, не жердину, а просто підходящу колоду. Хоча чому колоду, якщо принц перекидав її на мій острівець без особливих зусиль? Швидше за все, без Ягусі тут справа не обійшлася: ручаюся, коли Номат пішов довкруг калюжі перший раз, цієї колоди ще й близько не було.)

У будь-якому випадку, я досить успішно перебралася по імпровізованому мосту на тверду землю. Замість того, щоб вчасно подати руку й допомогти дамі спуститися з колоди, Номат мало не струсив мене з моста, пересуваючи його ближче до свого коня. Але коли принц уже майже добрався до коня, на колоду стрибнула жаба. Жаба єхидно подивилася на балансуючого королівського спадкоємця й сказала «квак».

У ту ж секунду шляхетний кінь скажено рвонувся, зачепивши колоду копитом, і вискочив на берег! Принц тим часом гепнувся в бруд, а жаба зникла в рідному болоті.

Протягом наступних п’ятнадцяти хвилин Номат виповзав з болота за допомогою все тієї ж опори, а я ловила коня його високості.

Високість був дещо не в дусі, коли нарешті вибрався з калюжі: багнюка поглинула його меч і залишила помітні сліди на похідному камзолі. Але треба віддати йому належне, нічого більше не запитуючи, Номат запропонував мені добиратися до міста на його коні. Я не збиралася в місто, і хотіла б, щоб і Номат туди не дістався, але в Ягусиному сценарії значився й варіант згоди. Принца треба було затримувати будь-якими доступними засобами.

Отже, наша процесія рушила в дорогу. Спереду йшов замурзаний, але дуже урочистий Номат з налигачем у руках, а ми з конем тяглися позаду. Королівський скакун теж дещо втратив свою білосніжність, коротше, тільки моя сукня мала респектабельний вигляд.

Так ми прямували не дуже довго — нас наздогнала карета з вирядженим кучером у супроводі озброєного стражника. Незважаючи на герб із вензелем на дверцятах, карета скрипіла, скреготала й стогнала так, що її, напевно, було чути й у столиці. Кучер і стражник мали по величезній чорній бороді кожний.

— Ваша високосте! — покликав кучер, піднімаючись на козлах.

Від цього несамовитого лементу мій кінь спіткнувся, а зуби чітко виговорили «клац-клац». Принц зовсім байдуже подивився на порушника спокою й ліниво поплескав по шиї переляканого коня.

— Ваша високосте, — повторив кучер, коли карета порівнялася з нами, — яке щастя, що ми вас знайшли!

Він звертався до мене, а не до Номата! Очевидно, Ягуся змінила план дій. Що далі, то гірше!

— Чого ви чекаєте?! — сердито запитала я принца. — Допоможіть мені зійти з коня!

Принц поспішно подав руку й притримав стремена. Сповнившись почуттям власної гідності від такого поводження, я, не поспішаючи, почала спускатися на грішну землю. Але, як на зло, коневі Номата захотілося переступити з ноги на ногу. Наслідки виявилися жалюгідними: замість того, щоб обпертися об руку принца, я з вереском зависла в нього на шиї. Моя охорона негайно схопилася за кремінні пістолети, а Номат гарячково ковтнув повітря й машинально потягнувся за давно втопленим мечем. Щоб уникнути міжнародних ускладнень, довелося терміново відпустити напівзадушеного принца й завіряти мою охорону у відсутності в його високості поганих намірів. Ну а самого принца — у відсутності поганих намірів у моєї охорони. Потім чорнобородий кучер допоміг мені сісти в карету, і ми помчали, обдавши його високість хмарою дорожнього пилу.

* * *

Карета ще котилася по дорозі, коли невідома сила вихопила звідти новоспечену принцесу й перенесла в дерев’яну хатинку. На жаль, проникати в Ягусину резиденцію довелося через трубу.

До моєї появи Ягуся скинула із плечей ще років двадцять п’ять і стала симпатичною брюнеткою у вузеньких брючках.

— Сідай, — спритно орудуючи сковорідками, запропонувала вона. — Зараз будемо їсти.

Сковорідки металися в повітрі, як листя на вітрі, у великій каструлі щось булькало, у всіх кутках пищали, свистіли, нявкали. Десятки різнокольорових очей мигали в щілинах між колодами стін, на підлозі метушилися чорні тіні, і всі хотіли дістатися ближче до печі з її смачними запахами.

— Ну, ви! — замахнулася ополоником Ягуся. — Погань волохата! Ідіть геть!

Тіні кинулися врозсип.

— Не звертай уваги! — порадила господарка, свистом підкликаючи до себе самовар. — Розповідай.

За той час, поки ми з Ягусею за обідом обговорювали справи, Номат встиг дістатися до постоялого двору й зустрітися там зі свитою. Попиваючи чай із блюдечка, Ягуся краєм ока спостерігала за зустріччю, що транслювалася на блискучий бік самовара. Хоча звук і був відсутній, було ясно, що придворним доводиться нелегко. Раз у раз мелькало гнівне обличчя принца, перший заступник головного міністра час від часу бив себе кулаком у груди й каявся, два офіційні посли схилилися в глибокому поклоні, а начальник королівської варти стояв по стійці «струнко» і від хвилювання жував довгий вус.

— Досить! — екран самовара згас, і чаєварочний агрегат з явним полегшенням поплівся на своє місце. Ягуся із дзенькотом поставила блюдце на стіл: — Тепер останнє: принц послав гінця за новим мечем, але повинен потрапити до лап дракона ще до того, як меч з’явиться!

Мабуть, мене пересмикнуло, бо Ягуся відразу заприсяглася в абсолютному драконовому вегетаріанстві.

— Турнір має пройти без Номата!

— Але Флорестина!..

— До чого тут Флорестина, якщо розпорядниця турніру — фея Інея! Ти додому повернутися хочеш?

— Звичайно.

— Тоді яка тобі справа до Флорестини? Якщо вона любить Номата, то його відсутність на турнірі нічого не змінить.

— Але ж ви самі?!.

Самовар дав протяжний гудок, і мене протягом винесло в трубу. Очевидно, труба в Ягусиному житлі служила парадними дверима.

* * *

У столицю королівства вели дві головні дороги: одна навпростець й одна в об’їзд. Але біля прямої дороги, як водиться, стояв знак «Обережно, дракони!», під яким для залякування валялися іржаві обладунки, а із землі стирчав зламаний спис.

Після недовгих суперечок (хто найгірше працює) мої бородаті супутники відтягли знак у канаву, а зі списа спорудили примітивний покажчик. На обладунках написали: «До столиці… км».

* * *

Дракон Птер жив у великій придорожній печері, біля входу в яку стояв величезний стог сіна. Сам Птер теж на карлика схожий не був, у всякому разі, шия його була досить довгою, щоб на всіх дивитися зверху.

Точно так він подивився на нас, коли разом з Бородатим і Довгобородим ми вломилися до нього в печеру. Дракон саме почистив свій спинний гребінь і тепер любовно полірував кожну пластинку.

— Гар-р? — гаркнув Птер і випустив клуб диму з пащі.

— Ми від Ягусі, — поспішно сказав Бородатий.

— Що їй треба? — поцікавився дракон зовсім миролюбиво.

— Треба зобразити лиходія-професіонала.

Хвіст Птера виразив крайнє невдоволення.

— Битися я не буду, — сухо сказав дракон.

— Битися не доведеться, — заперечив Довгобородий, — у супротивника немає меча.

— А раптом йому позичать? — драконові аж ніяк не хотілося ризикувати.

— Боротися некоролівською зброєю для спадкоємця престолу — безчестя, — запевнив Бородатий.

— Дуже вони зараз зважають на кодекс честі! — буркнув Птер і полум’яно зітхнув.

На лихо, вогняний язик зачепив поліроль, і пляшечка із дзенькотом вибухнула. Дракон з жалем плюнув на засіб для догляду за меблями, загасив його, звив хвоста в елегантні кільця й сказав:

— Я готовий!

* * *

Птер улігся в придорожній канаві й пролежав там хвилин із двадцять, потім задивився на дупло в старому дубі і почав часто втягувати в себе повітря:

— По-моєму, медом пахне! — і додав мрійливо: — Ви коли-небудь пробували свіжоскошене сіно вприкуску з травневим медком?!

Мені не доводилося. Бородатий і Довгобородий теж дружно хитнули головами.

— А я от…

У повітрі просвистіла мотузка, і відкриту від здивування пащу Птера обхопила петля. Дуби здригнулися від торжествуючого ревіння — з-за дерев висипала строката юрба озброєних людей і накинулася на бідолаху. При бажанні дракон міг одним махом одбитися від половини нападників, погано те, що бажання як раз і не було. Птер краще б ушився, але перетинчасті крила чомусь раптом відмовили йому, а лапи зразу обплутали мотузками.

Що було далі, додивитися не пощастило: дверцята карети зачинилися, і хтось ретельно засмикнув фіранки. Здається, королівський герб тут погано допомагає, а може, про дипломатичну недоторканність ще не чули?

* * *

Ми із Птером зійшлися в одному: без чаклунського втручання справа явно не обійшлася. Ну, нехай барон Квакш давно вистежував дракона-вегетаріанця, нехай навіть вирішив здерти викуп з іноземної держави, укравши карету з іноземним гербом, але чому Птер не зміг злетіти?! Тим більше, він дуже хотів. Напевно, це конкурентка — фея Інея! Пора б Ягусі втрутитися, так щось не квапиться!

А барончик тим часом викуп вимагає королівський, хоча житлові умови забезпечив зовсім неналежні! Де це бачено, щоб принцес у підземелля саджали? Із Птера взагалі грозиться котлет до найближчого бенкету наробити, а тримає за потрійними ґратами! До чого ж лиходії лиходійські пішли!

А в підземеллях, між іншим, мишей повно! Варта тільки регочеться у відповідь на всі протести. Ягуся з Інеєю там у чаклунстві змагаються, а ти тут сиди серед мишей! Що ж це на білому світі робиться — захочеш колись інтригу провернути, і то в підземелля засадять!

Птер зовсім у зневіру впав: сидить і крилами завісився.

— Птерчику, ти ж дракон все-таки, що для тебе три ґрати?!

Подивився Птер з-під опущеного крила: я, говорить, не дракон, а суцільне непорозуміння. Мене, говорить, через відсутність хижості драконяча зграя вигнала! Якби Ягуся звірячою репутацією не забезпечила, давно вже чиїмось мисливським трофеєм був би, а так — місцеві лицарі бояться. Звідки тільки цей барончик узявся?

Зовсім засмутився дракон, по зеленому носі сльоза покотилася. Не зрозумієш за чим горює: чи то за своєю нелютістю, чи то на котлети потрапити побоюється. І так, і так шкода! Що це за фея така, якщо, у драконячій душі не розібравшись, велить із нього котлет наробити? Якось не в’яжеться з уявленням про добрих фей.

— Птерчику, хоч спробуй!

Сумно зітхнув дракон, поторкав ґрати й хвостом махнув: відчепися, мовляв.

Раптом ні з того, ні з сього у підземеллі гуркіт здійнявся. Гримить, тупотить хтось. Все, думаю, летять Ягуся або Інея. От тільки хто з них?

Востаннє гримнуло майже поруч. Виявляється, це обладунки гриміли, коли стражники по кам’яній підлозі розкочувалися, а розкочував їх дуже сердитий і з великим кийком принц Номат.

Нічого не можу сказати, кийком він махав не гірше, ніж мечем, хоча ефект був слабший. Стражники моторно розповзалися рачки й досить успішно від великого кийка відхилялися, а от йому від довгих списів ухилятися було складніше. Як не крути, кийок коротший за списа. Зрештою, Номата загнали в кут і зброю з рук вибили.

Розлючені стражники три замки відімкнути не полінувалися, щоб принца в драконячу клітку засунути. Птер хотів відразу ретируватися, але розпаленілий сутичкою Номат вирішив дорого продати своє життя. Спочатку Птеру довелося сутужно: принц так люто кидався, що ледве не діставав кулаком до драконячого носа. Але нарешті у дракона теж пробудилася гаряча кров: він гаркнув і дихнув вогнем. На щастя, Номат відхилився, і вся порція дісталася варті. Солдати з підпаленими вусами розбіглися, а дракон, який раптово увійшов у смак, підчепив хвостом неуважного принца, перекинув його й лапою притис до підлоги. Лапа в Птера немаленька й пазуриста, Номат сіпнувся, та ба: дракон притис міцніше, ледь не придушивши супротивника…

— Птер! Ти що?! Ох і безсовісний! Теж хоробрий, з беззбройним боротися! Що ж ти тоді баронових вояків злякався? Г-герой!

Птер зніяковів настільки, що із зеленого відразу зробився темно-вишневим, поспішно забрав лапу, тим же хвостом підняв королівського сина на ноги й навіть обтрусив солому.

Вигляд спадкоємця престолу був далеко не блискучим: камзол у пилюці й соломі, напіврозірваний комір завис десь на вусі, а колись мереживні манжети теліпалися обгорілими ганчірками. Номат вдихнув глибше, непевно поправив комір і тільки потім обернувся.

— Добрий вечір, принцесо.

— Хіба вже вечір?

— Сонце саме сідало, коли мені трапилася на дорозі ця бабуся.

— Бабуся?

— Так, — кивнув принц, — та, яка все бачила.

Бабусі завжди все бачать, але небагато з них рвуться розповідати про це королівським синам.

— І навіщо ж ви, високосте, звернули, якщо ваша дорога веде прямо?

— Моя дорога веде туди, куди я по ній їду! — розсердився принц. — Якби я не втопив свого меча, коли витягував вас із болота, принцесо, усе було б набагато простіше!

— А вас ніхто не просив витягати з болота сторонніх принцес! Яка вам до них справа?!

— Ніякої! Але якщо я це зробив, виходить, так треба було! Бажання королівського сина — закон!

— Для кого? — єхидно довідалася я.

— Для всіх! — відрізав Номат.

— Так і сидіть тепер за ґратами, раз така ваша воля, але я тут до чого?! Яке право ви маєте сидіти в клітці, якщо за лицарськими законами треба було спочатку звільнити мене?!

Несподіваний поворот трохи здивував Номата, він навіть про дракона забув.

— Так ви вважаєте, що я просто здався?

— Звичайно. Набагато зручніше дражнити мирного дракона-вегетаріанця, ніж ковтати пил на турнірі або наодинці боротися з розбійницькою зграєю!

— Так ви вважаєте мене боягузом?! — Номат скажено рвонув ґрати, але товсті прути навіть не здригнулися (зате Птер про всяк випадок позадкував). — Це — образа!

Сидячи за четвертим рядом ґрат, можна дражнити навіть такого гарячого принца, як Номат.

— А ви заслуговуєте на щось інше?

Я думала, він рознесе підземелля по камінчику.

— Були б ви чоловіком!..

— Якби я й насправді була чоловіком, я просто відшмагала б вас рукавичкою по ваших рожевих щічках! Боротися з боягузом справжнього лицаря не гідно!

Клянуся, той прут, що він смикнув цього разу, прогнувся на добрих чотири сантиметри! Нещасний дракон зовсім занепав духом у своєму далекому куті.

— Звичайно, — гірко сказав Номат, — я переможений, і тому для вас — ніхто! Переможений на образу відповідає лише поклоном. Ти, зелена змія, чи не хочеш закусити? Чи ти теж гидуєш людиною в бруді?

Такого повороту я не чекала. Що таке один прут у порівнянні з двома ще цілими ґратами?

Оскільки Птер вечеряти не поспішав, принц поринув у похмурі роздуми, а з-за порожньої бочки вибрався трохи припалений, але вже осмілілий стражник. Замість того, щоб тишком-нишком забратися, він здумав подражнити Птера:

— Агов, драконе! Ну ж бо, вкуси його!

— Гар-р! — відповів дракон. Стражник упустив ратище списа, яке спалахнуло просто в руках, і кинувся бігти.

Не знаю, скільки пройшло часу, але смолоскипи догоріли, а в темряві миші почали нахабніти. Взагалі, цих сірих краще спостерігати по телевізору, а коли раптово по руці мчить щось чіпке, тепле й шерстисте — вибачте. Тут треба мати не мої нерви!

Розбуджений моїм криком, Птер з переляку дихнув вогнем, і підземелля трохи освітилося. У цьому короткому спалаху світла майнула фігура Номата.

— Що трапилося?

— Миша-миші-м-миші!

У темряві, що впала знову, стало ще страшніше.

— Ви хіба боїтеся мишей? — поцікавився Номат.

— Зовсім не боюся!

— Дуже дивно, — з якоюсь незрозумілою інтонацією помітив принц.

— Нічого дивного! Що це там шарудить із вашої сторони?!

— Навіть не уявляю!

— Я вирішив прибрати солому, — почувся з темряви голос Птера. — Просто диво, що вона дотепер не спалахнула!

Мене розбирала злість на себе, на барона, на принца й навіть на Птера.

— Так і скажи, що закушуєш!

Стало зовсім тихо, якщо не зважати на шерех соломи.

— Ваша високосте, а вам їжу приносили? — зненацька запитав Номат.

— Барон — прихильник лікувального голодування.

— Але з принцесами так не поводяться!

Мені здалося, що поруч пискнула миша:

— Ай! Що ж ви не скажете про це баронові?

Принц сказав щось, що ніяк не личить особам королівської крові. Втім, він одразу вибачився. Я вирішила змінити тему бесіди:

— Де ж ваша свита?

— Де ж їй бути: біля якого-небудь стола! — зітхнув Номат. — Ці ледарі обстежили всі трактири в окрузі!

— І ви їх терпите?

— А ви — своїх? Де ж ваша свита, принцесо?

Найбільш підходяще місце для пояснень! «Ах, ваша високосте, це ми з Ягусею все підстроїли, щоб ви до турніру не добралися, а фея Інея з носом залишилася б!» А раптом він без Флорестини жити не може?! А турнір же на її честь! Яка негарна історія!

— Бачите, ваша високосте… Дивіться, хтось іде! Та це барон!

У супроводі двох факельників дійсно з’явився сам барон Квакш. Барон мав досить пригнічений вигляд:

— Ваша високосте!..

— Ну! — похмуро сказав королівський син. — Я чекаю продовження!

— Відбулася жахлива помилка! Винні будуть суворо покарані: я накажу всіх стратити. Але, ваша високосте, життя ваше було поза небезпекою: дракон — вегетаріанець!

— Це я помітив. Далі.

— Я перепрошую…

— Кого? — зненацька перепитав Номат.

— Вас, ваша високосте!

— А принцесу?

Обличчя барона змінилося.

— Ця дівчина не принцеса! Доля цієї особи не повинна вас турбувати!

— Чому?

Квакш зам’явся:

— Бачте, тут ідеться про такі питання, яких я не маю права торкатися.

— «Йдеться», «не маю права»… які у вас обережні висловлювання. Що може існувати таке, про що не повинен знати королевич?

Барон Квакш явно не був уповноважений посвячувати принца в тонкості міжчаклунських інтриг і тому спробував від відповіді відкрутитися:

— Ви можете спізнитися на турнір, ваша високосте!

— Так що ж ви стоїте!?

Квакш відразу затупотів ногами на своїх стражників, і ті кинулися відкривати замки. Ледь вийшовши із клітки, Номат владним жестом зупинив солдатів, які зібралися її закрити:

— Так ви говорите, бароне, дракон — вегетаріанець?

Барон нічого не встиг відповісти: принц розкрив дверцята клітки, Птер випустив клуб диму з ніздрів і зі страшним риком вискочив геть. Гублячи смолоскипи, варта ринулася навтьоки, а Квакш просто остовпів.

Номат, не поспішаючи, витягнув з першого замка зв’язку ключів, подзвенів ними, потім відкрив четвертий і так само неквапливо повісив ключі на палець скам’янілому баронові.

— Ви збираєтеся й далі спілкуватися з мишами, принцесо?

Наостанок Птер все-таки підпалив залишки соломи в клітці, і підземелля заповнилося їдким димом від сирої потерті.

— Де мій кінь? — запитав Номат, тільки-но вибравшись із підземелля.

Солдат, до якого він звернувся, злякано поморгав убік Птера, і королівський скакун з’явився, наче начаклували.

— Я спізнююся на турнір! — повідомив Номат, одним махом підсаджуючи мене в сідло.

— Але до чого тут я? — мені дуже схотілося опинитися на землі.

— Ні до чого, але ви теж поїдете.

— Але…

— Скажіть, я дійсно був схожий на справжніх драконів? — скромно запитав Птер через плече принца.

Номат обернувся й подивився вверх, туди, де красувалася насторожена драконяча морда.

— У вас безсумнівний талант! — відповів він зовсім щиро.

Птер розплився в щасливій посмішці й піднісся в небеса з легкістю метелика.

— Я нікуди не поїду! — заявила я й спробувала сповзти з коня.

Принц здивовано підняв брови:

— Ну що ж, повернутися до барона ще не пізно!

* * *

Номат ні про що не запитував, але коли вже майже перед світанком ми на постоялому дворі все-таки наздогнали його свиту, біля дверей моєї кімнати він поставив свою варту.

— Принцесі бути без охорони не личить!

Звичайно, його варта не перешкодила мені постати перед Ягусею, але все-таки неприємно, коли тебе в чомусь підозрюють. Нехай навіть і не без підстав.

Ягуся була не в дусі.

— Номату щойно доставили меча, — повідомила вона відразу ж. — Ти не виправдуєш моїх надій, дорогенька!

— Я не чаклунка, щоб змагатися з феєю! Ми із Птером діяли згідно з вашим планом.

— Однак заманювати Номата в підземелля довелося мені!

— Як? — не стримала я цікавості.

— Що? — Ягуся продовжувала думати про своє й тому відповідала неуважно. — Дуже просто: варто було тільки замовити слівце про лиходія-барона й нещасну принцесу, як цей дурник помчав тебе рятувати.

— Він не дурник! — образилася я за принца.

— Типовий лицарюючий дурник! У нього шляхетність — у крові! Нормальний принц тричі подумав би: свататися ж їде, навіщо на рожен лізти? Поберегтися треба.

— Хіба це погано?

— Що? — зачудувалася Ягуся. — Ти говори менше, думай більше: до турніру тільки доба залишилася. Або Номат не потрапляє на турнір, або ти — додому!

* * *

Потрапить, не потрапить — набридло! Не встигла очей зімкнути, у двері стукає хазяйка трактиру із сірою амазонкою в руках:

— Їхня високість шкодують, але карету для вас дістати не змогли!

Я викинула плаття за двері, засмутилася, що ні в кого не вцілила й заявила, що моє вбрання мене влаштовує, бо я нікуди не їду.

Трохи пізніше з’явився начальник варти й передав запрошення до сніданку. У поважного вусаня шпурляти підручними предметами було незручно, і я прийняла запрошення. Номат сидів за столом — хмара хмарою, а придворні за сусідніми — тихі, як мишки.

— Ваша високість зволять зневажати верхову їзду?

— Не тільки верхову!

Принц немов нічого не почув:

— Що ж, доведеться вам подорожувати у відкритій колясці.

— Я нікуди не їду!

От нав’язався на мою голову, спадкоємець престолу! Не битися ж мені з його вартою?

Коли до порога підкотила запряжена гнідою парою коляска, до мене підскочив сам перший міністр:

— Ваша високосте, їхня високість просять вас пожалувати!..

Розвів мороку з титулами й не заплутається!

Принц гарцює на своєму білосніжному, оглянувся, пришпорив коня й рвонув уперед, свита — за ним. Пилюка — стовпом.

Вісь у мого засобу пересування переломилася десь близько полудня. Номат сам під’їхав до екіпажа, біля якого метушилися кучер з начальником варти:

— Поламалася?

У переляканого стражника позеленіли вуса:

— Поламалася, ваша високосте! Зовсім нова!

— Нова? — принц уважно подивився на мене.

Ягусе-Ягусе, що ж ти робиш! Звідки мені знати, як у них тут з відьмами обходяться?

— От бачите, ваша високосте, їхати ні на чому, а ви поспішаєте. Я залишуся й почекаю, поки вісь полагодять.

— Тут ви не залишитеся, — спокійно запевнив принц, — але й чекати вашу колимагу ми не будемо. Агов, хто-небудь, дайте принцесі сумирного коня!

Найспокійніший кінь сказився вже близько шостої вечора, коли подовжилися тіні, які бігли за нами слідом. Найсумирніший кінь хвицнув так, немов побачив вовчу зграю, і помчав прямо до річечки, яка текла неподалік. Витягнуту кінську шию простромила пущена принцом навздогін стріла. Каскадери у фільмах падають красиво, боюся, я виявилася поганим каскадером. Але удар об землю був підозріло слабким.

— Молодець! — прошипів над вухом знайомий голос. — Тепер вимагай лікаря.

Ах так! Навіть мої сварки із принцом на руку Ягусі? Як мені це все набридло!

— Де принцеса?! Де, я вас запитую?!

Чого розкричався? У соломі сидить твоя принцеса, «зовсім випадково» стіг на шляху виявився! Цікаво, а бажання принца неодмінно притягти мене на турнір теж Ягуся підстроїла?

Коли я нарешті виплуталася з соломи, зіштовхнулася зі скуйовдженим Номатом. Його високість був трохи блідий, але цілком бадьорий і, як і раніше, сповнений рішучості.

— Сідайте на мого коня!

— Ви навіть не спитали про моє самопочуття? Я не маю наміру сьогодні сідати в сідло!

Мить Номат дивився мені в очі, потім обернувся й свиснув по-розбійницьки, з переливом. Через стіг вилетів білосніжний кінь і став як укопаний перед нами.

— Не мене, так хоч коня пошкодуйте! Він точно до місця не добереться!

Номат поправив сідло, що збилося, а потім легко, немов пушинку, відірвав мене від землі й опустив на спину королівського скакуна.

— Пішов уперед!

Скакун зірвався з місця, і тільки краєчком ока я встигла помітити, як Номат стягнув з коня офіційного посла й сунув ногу в стремено…

* * *

Напевно, Номат теж дещо розумів у чаклунстві: до початку турніру його кінь мав такий вигляд, немов і не скакав добу курними дорогами чужого королівства. Сам принц, щоправда, трохи змарнів, але бойового запалу не втратив.

Ледь гримнули труби, на широкому лузі зійшлися учасники турніру, а Флорестина зайняла місце в королівській ложі поруч зі своїм грізним батьком. Принцеса сиділа нерухомо, як мармурова статуя, і два локони, спускаючись на чоло, майже приховували її очі від цікавих поглядів.

Турнір згадувати у мене бажання нема, я не дуже розбиралася в деталях. Дзенькіт зброї, тупіт копит й іржання бойових коней глушили всі інші звуки. Лише час від часу ревіння десятка труб приносило звістку про початок нового двобою.

Номату щастило доти, поки він не зустрівся з Невідомим лицарем. Невідомий явно був слабший, зате бився з таким завзяттям, немов від результату сутички залежало його власне життя.

Двічі принц намагався вибити супротивника із сідла, двічі йому це не вдавалося, а на третій… публіка нічого не зрозуміла, але я ж бачила, як кинута чиєюсь сухенькою ручкою об шию білосніжного скакуна вдарилася жаба! Кінь став дибки, і принц не втримався в сідлі. Скинутий на землю, він миттєво опинився на ногах, але дзвінкий голос герольда вже оголосив переможцем Невідомого лицаря.

У цей момент я мимоволі подивилася на Флорестину й зойкнула: вона відверто сяяла. Зате король насупився ще більше, за його знаком герольд зажадав, щоб переможець назвав своє ім’я й титул.

— Олод Рюно, городянин.

От тобі раз! Ніякого титулу! Як посмітив простий городянин претендувати на руку принцеси?

Король у гніві піднявся:

— Стратити нахабу!

— Ні! — скрикнула принцеса. — Не чіпайте його!

З усіх боків варта кинулася до людини, яка посміла порушити древній закон королівства й дорівняти себе до шляхетної крові. Олод опустив забрало й вийняв з піхов опущений було туди меч.

— Не чіпайте його! — ридала в королівській ложі Флорестина.

Номат, ще не отямившись від поразки, обернувся на її голос, простежив за поглядом принцеси, потім мовчки витяг меч і кинувся в гущавину сутички.

А закінчилося це все драконячою навалою: прилетів Птер, схопив перелякану принцесу, виволік з юрби стражників Олода, змахнув крильми та й по тому.

Перебити всю варту Номат не встиг: король звернувся до нього зі свого глядацького ряду, щоб принц припинив побиття воїнів дружньої держави й кинувся б у погоню за драконом. На що Номат цілком резонно зауважив: «А летіть-но ви за ним самі!» — і пішов до мене.

— Так що, принцесо, ви, як і раніше, вважаєте мене боягузом?

Я не встигла відповісти, як за спиною пролунав єхидний голосок Ягусі:

— Вважає або не вважає — однаково. Через вашу впертість, Номате, наша не зовсім принцеса проведе решту своїх днів у підземеллі. Ваша відсутність на турнірі мала служити їй пропуском для повернення додому. Мало того, що ви збиралися розбити серце бідолажки Флорестини, розлучивши її з коханим, так ще й засадили в підземелля ні в чому не винну людину! Ось так-то!

Вона відвернулася від враженого принца, позіхнула й взяла мене за руку:

— Ідемо, дівчино.

Але перш ніж ми встигли розтанути в повітрі, я ще почула лютий вигук:

— Я рознесу це підземелля!

* * *

У хатинці за столом, накритим святковою скатертиною, нас чекала маленька бабуся в білому шовковому платті й старомодному блакитненькому чепчику.

— Хоча ти й домоглася свого, Ягусю, — погрозила вона пальчиком моїй хазяйці, — король однаково не дасть благословення.

— Дасть, куди він дінеться! — безтурботно хитнула головою Ягуся. — Наш король — розумна людина й дуже скоро зрозуміє, що мати зятем племінника чаклунки — престижно. Так що, Інею, твої інтриги просто смішні!

Фея зітхнула:

— Забувають, забувають старі звичаї. Принцеса й простий городянин… Що ж залишиться від казки?

Ягуся ближче присунула до стола колоду й узяла чашку чаю:

— Легенда залишиться, просто легенда.

* * *

Тіточка Леся теж зітхнула й замовкла.

— А далі, далі? Як же принц, підземелля?!

— Ну які можуть бути підземелля? — тіточка взялася перетирати посуд. — Хіба могла Ягуся допустити, щоб усякі ненормальні принци трощили їй льохи: де ж тоді капусту квасити? Вона відправила мене додому й у нагороду за всі неприємності вручила величезний святковий торт. Я встигла саме до Нового року.

— А принц?!

— Ну що принц? — тіточка Леся надовго замовкла, продовжуючи терти досуха витерту чашку, потім зненацька невлад сказала: — Інея з Ягусею прямо зіштовхуватися не хотіли — чаклунство на чаклунство дає невідомість у квадраті…

— Ти що це племінниці голову казками морочиш? — у відкриті двері заглянув дядько Микола. — Ти думаєш, я за теликом зовсім нічого не чую?

Тіточка подивилася на чоловіка, зробила «великі очі» і притулила палець до губів.

— Хіба ти не міг заткнути вуха? — запитала вона з докором. — Ти ж так і не купив тоді міських булок, отож, не заважай нам говорити про маргарин. Іди до свого телевізора!

— Вийди звідси, о жінко! — суворо зажадав дядько Микола.

Тіточка Леся показала йому язика, жбурнула на підлогу витерту чашку й велично вийшла. Дядечко подивився на розбиту чашку, потім нахилився до самого мого вуха:

— Але ж принц розніс-таки вщент Ягусині погреби! — сказав він тихо й клацнув пальцями. Осколки чашки сповзлися й швиденько почали клеїтися.

Притулок

«Загальновизнано, що жінка в нашій країні є таким же двигуном суспільного прогресу, як і чоловік».

«З гуркотом розверзлося небо, тобто стеля операційної, і зверху полилися потоки окропу. На щастя, операція закінчилася до аварії, інакше хворий міг загинути. Вісім років тому тут зробили капітальний ремонт. Але так погано, що корпус і року не протримався: протік дах, зі стелі й стін обвалилася штукатурка».

«Як повідомило агентство „Синьхуа“, тибетські сепаратисти спровокували вчора безлад у Лхасі. У результаті одинадцять чоловік убито й понад сто одержали поранення».

«Він припинив писати: не хотів робити боляче ні мені, ні собі. Він поставив мене в тупик, адже мене вб’є самотність! Не знаю, чим ви зможете мені допомогти, але порадьте хоч що-небудь!»

«Щербенко обдурив. Гроші взяв, а Суворову кинув одну в чужому селі, в старій халупі».

«Підберіть зачіску під свій стиль. Усе інше — вторинне».

«Іран оголосив учора про повний розрив дипломатичних відносин з Великобританією».

«У цілому зійшло з рейок двадцять чотири вагони й два електровози».

«Сили йдуть: води принести, хліба купити — проблема. На карбованець бабі продуктів — карбованець собі „за труди“.»

(З газетної хроніки)

Вечір і ніч

— Де ти був?

— У лісі.

(Кінофільм «Попелюшка», сценарій Є. Шварца)

Ліс здригнувся од ревіння. Здійнялися в повітря зграї переляканих птахів.

Стадо кабанів, що розташувалося було на галявині, із шумом кинулося в зарості.

Ще кілька хвилин тріскотіли сучки, гойдалися зачеплені втікачами гілки, обсипалася роса.

Величезна голова із широко розставленими очима, жаб’ячим ротом і вивернутими ніздрями повільно опустилася в чагарник.

Марта легенько труснула заціпенілу дівчину:

— Опам’ятайся!

На Ольжиному обличчі не було ні кровинки.

— Що це? — пошепки запитала вона.

Замість відповіді бабця Марта позадкувала й потягла дівчину за собою. Навшпиньки вони обігнули небезпечне місце, а потім побігли, взявшись за руки, як дві подружки. Бігли доти, поки Марта не впала на землю, задихнувшись від бігу й реготу. Ольга стояла поруч і дивувалася, дивлячись, як по обличчю бабці котяться сльози, як вона махає руками не в силах зупинитися. Нарешті Ольга присіла навпочіпки й подала хустку. Марта витерла сльози, розігнала сміхотливі зморщечки навколо очей і сказала зовсім серйозно:

— Ми віддавили бідоласі хвіст.

Марта увесь час ішла спереду, точніше пробиралася, бо нормально йти по бурелому неможливо. Вона обходила товсті стовбури, піднімалася на тонші, іноді застигала, балансуючи на якому-небудь замшілому «бумі», вибираючи, куди поставити ногу. У високій траві таїлося чимало сюрпризів: купи сушняку, пні, а часом і ями від коріння повалених велетнів.

Хоч Ольга й намагалася повторювати всі рухи бабці, це не завжди їй вдавалося: то нога зісковзне із слизького тіла дерева, то сухі сучки зачеплять одяг, то недбало відведена гілка, вириваючись, хльосне по обличчю. Один раз Ольга злякано скрикнула, провалившись по коліна в порохняву серцевину пустотілого стовбура.

— Я думала, там нора, — поскаржилася вона у відповідь на докірливий погляд супутниці.

Коли вони вийшли до болота, сонце почало хилитися до заходу.

— Не думала, що доведеться тут бродити в темряві, — зітхнула Марта, поглядаючи на хмари, які розповзалися по небу.

Ольга нічого не сказала, тільки накинула на голову капюшон й блискавку на куртці затягла під саме горло.

Сонце провалилося в хмари, і відразу стало темно, як у погребі. Довелося діставати з рюкзаків ліхтарі й розшукувати пару міцних палиць для промацування дороги.

— Дивися уважно, куди ступаєш, — повчала Марта. — Через болото гать прокладена, але давненько…

Багнюка плямкала під ногами, у ній, освітлюваній променями двох потужних ліхтарів, вовтузилися малесенькі тваринки, звивалися, стрибали, ворушили численними лапками. Один раз прямо біля враженої Ольги з-під напівзгнилої жердини з’явилася подоба чорної людської кисті з розчепіреними пальцями. Воно здійнялося із бруду й застигло, ледве погойдуючись і ворушачи «пальцями», начебто підманюючи до себе.

Ольга завмерла, не в силах видавити із себе ні звуку, але Марта відразу підскочила, щосили штовхнула це чорне чоботом, і воно з мерзенним писком повалилося назад у болото.

— Не звертай уваги, — порадила бабця, перекладаючи в іншу руку жердину, яка служила їй ціпком. — Якщо ще раз причепиться, доведеться діставати сіль, вони сіль дуже не люблять. Від однієї дрібки розбігаються.

Коли болото залишилося позаду і почав мрячити дрібний дощ, Марта раптом завагалася.

— Погано, що небо затягнуте, — сказала вона, обводячи променем мокрі стовбури дерев. — Стежка зовсім заросла.

Ользі здалося, що якась тінь відсахнулася за найближче дерево, але тут ліхтар освітив великого кудлатого сенбернара, який дружньо помахував хвостом.

— Ну, слава Богові! — зраділа Марта. — Доглядач здогадався провідника вислати!

— Там хтось ховається, — тихо сказала Ольга й присунулася ближче до бабці.

— Де?

Марта повернула ліхтар, і в його промінь потрапило страшне бородате обличчя, на якому червоним горіли витріщені очі. Тільки мить дивилося воно на жінок, потім різко відсахнулося. Затріщали сучки, басом загавкав пес.

— У мій час такі неголені особи по лісу не шастали! — з явним осудом у голосі сказала Марта. — Ідемо, а то ти зовсім замерзла.

Ольга й справді тремтіла, щохвилини озиралася по сторонах. Ліхтар стрибав у неї в руці, від чого металися тіні дерев, і косі струмені дощу наче курілися димком біля ліхтарного скла.

Пес упевнено біг спереду, і вже через півгодини Марта стукала ціпком у двері двоповерхової рубленої споруди, критої, як не дивно, шифером:

— Ви що там, позасинали?!

Двері відчинилися, з них випливли клуби диму, слідом за якими з’явився чоловік з револьвером.

— Це ти, принцесо Марто? — запитав він, короткозоро мружачись.

— Я, — відгукнулася бабця, підштовхуючи вперед Ольгу. — А ти не лякай дитини своєю гарматою!

Замість відповіді чоловік швидко підняв револьвер і випалив у темряву. Щось пронизливо завило, а потім з тупотом помчалося в сторону болота. Собака подивився на людину, струснувся, розбризкуючи краплі, і діловито попрямував в обхід будинку.

— Ти ще жодного разу не прийшла, не притягти за собою хоч завалященького дракона, — сказав чоловік і відсторонився, пропускаючи жінок у будинок.

— А я твоїх відьмочок не рахую, — відказала Марта. — Знову накурили, не продихнути?

Ольга оглядала кімнату, освітлену тільки відблисками вогню з каміна: звірині шкури, що встеляли підлогу, підсунутий до стіни стіл, заставлений їжею й пляшками, дерев’яні сходи на другий поверх, прикрашені різьбленим поруччям, кілька крісел із крученими ніжками й вицвілою оббивкою й два стільці з розписними спинками. Все це тонуло в диму. Дим виходив із люльки в зубах у старого, який сидів перед каміном, і затиснутої в руці сигарети того, хто зустрічав. Гора недопалків громадилася в консервній бляшанці, що слугувала за попільницю.

— Привіт, — сказав старий і вийняв люльку з рота. — Добралися вдало?

Спочатку бабця Марта відкрила вікно, випустила туди дим і тільки потім вимовила:

— Не більше, ніж завжди. Кімната готова? Дівчисько падає з ніг.

Старий подивився на Ольгу довгим поглядом, немов уперше помітив її:

— Це твоя?

— Онучка, доглядачу, онучка.

Старий зітхнув, погладив сиві вуса й опустив люльку на коліно.

Після того, як переодягнена в сухе, умита й нагодована Ольга заснула неспокійним сном, Марта спустилася в кімнату до каміна, висипала у вогонь недопалки й почала змітати попіл з ведмежої шкури.

— Мишко, кого сьогодні чекаємо? — запитала вона чоловіка, який, розвалившись у кріслі, не відводив дула від розкритого вікна.

— Толька точно буде, а Сергій — якщо з відрядження встигне повернутися. Зачини вікно.

Марта зібрала попіл, підійшла до вікна висипати. Негайно ж із темряви, що сочилася дощем, з’явилася зелена пазуриста лапа й потяглася до неї… Михайло спустив курок, і лапа зникла з відстреленим пазуром.

— Бог подасть, — сказала Марта вслід лапі, витрушуючи совок. — Нехай ще трохи провітриться.

Чоловік в кріслі перезарядив револьвер і смачно позіхнув, прикриваючи рота долонею:

— Тоді сама вартуй. Я хоч півгодинки подрімаю.

— Добре, не плач.

Бабця Марта накинула на плечі теплу хустку, взяла револьвер у Михайла й присунула крісло до вікна.

— Осінню пахне.

Вона із задоволенням вдихнула нічне повітря, нишком стираючи набіглу сльозу. Михайло пішов, запекло позіхаючи й підозріло погойдуючись. Старий тихо сидів біля каміна, присмоктуючи погаслу люльку.

— А що за відсвіти там, на півночі? — Марта вдивилася туди, де кілька разів миготіли в небі спалахи, не схожі на розряди блискавок.

— Сусідній сектор, — промугикав старий, не випускаючи люльки. — Останнім часом щось захист пробиває, накладки з’явилися.

Він нахилився й підкинув ще кілька полін у вогонь, бо в кімнаті відчувалися нічна вогкість і гострий запах мокрого листя. Полум’я знехотя лизнуло нову їжу, потім дібрало смаку й з подвоєним тріском почало пожирати сухе дерево. Запахло сосною.

Під вікном хтось хрипко завив, заглядаючи в теплу кімнату.

— Зачини вікно, Марто, не дражни їх, — попросив старий, затуляючи лице від жаркого каміна. — Сьогодні така погана погода…

Бабця Марта піднялася, скривилася на мить, відчувши укол застарілого радикуліту, і взялася за стулку вікна.

— Сидять, — хихикнув хтось із темряви, — а в горах лавина зійшла!

— Зникни! — Марта із силою зачинила вікно.

Старий мовчки спостерігав, як вона обходить стіл, перетирає й розставляє заново тарілки, поправляє хустку, яка сповзає з плечей, і дивиться критичним поглядом на банку кільок у томаті:

— Це Мишко притяг? Невже дружина не могла йому рюкзак зібрати?

— Вона поїхала разом з дочкою складати іспити у вуз.

Бабця Марта кинула консерви назад на стіл, запалила світло, взяла каструлю з вареною «у мундирах» картоплею й взялася чистити.

— А Люда буде? — обережно запитав старий, уперше за час розмови вийнявши люльку з рота.

— Навряд, — руки бабці Марти моторно «роздягали» одну картоплину за іншою. — У неї молодше онученя ангіну схопило.

Доглядач засмучено зітхнув, чи то співчуваючи онуку, чи то шкодуючи за відсутніми.

У двері постукали, Марта витерла руки об ганчірку й пішла відкривати. Через поріг переступив оброслий триденною щетиною чоловік в жовтогарячому лижному костюмі, але без шапки, із скуйовдженим сивим волоссям.

— Привіт, принцесо Марто! — закричав гість. — Ти навчишся коли-небудь запитувати, хто стукає? Одного чудового дня тебе вкрадуть.

— Заходь, талалайко, — Марта струсила розкислий сніг з рукава того, хто зайшов. — Твій стукіт важко з будь-чиїм переплутати.

Гість побачив накритий стіл і без зайвих розмов кинувся до нього.

— Привіт тобі, — сказав старий. — Як добрався?

— Привіт, — відгукнувся гість, кусаючи картоплину, від чого його мова стала не зовсім розбірливою. — Зі схилу Ери зійшла лавина й трохи переплела мене з лижами. Ноги чудом уціліли. Спасибі твоєму барбосові: швидко відкопав.

В очах старого майнула тінь занепокоєння:

— Толю, ти ж завжди був обережний?..

Гість взяв у другу руку солоний помідор, що бризнув соком, і відповів не відразу:

— Старіємо, брате доглядачу, до того ж, я ніколи не ходив там уночі.

Кілька секунд панувало мовчання, яке порушувалося тільки дзенькотом посуду: Марта підливала, підсипала, підсувала, а гість із жадібністю поглинав усе, що з’являлося перед ним. Нарешті він наситився й, осоловівши від їжі й тепла, відсунувся від стола.

— Що новенького у твоєму секторі, доглядачу? — запитав він у старого. Той знизав плечима:

— Позавчора упирі побилися через здобич, учора в орлиному гнізді пташенята вивелися, сьогодні в бухті пірати на мілину сіли з перепою.

Розмаїтість.

Анатолій солодко замружився й потер долонею колючу щоку:

— Добре живеш, старий?

— Ти б поголився, — помітила Марта невдоволено. — Шляєшся в такому вигляді…

Гість хихикнув і хотів ще раз потерти щоку:

— Ніколи було…

Рука його завмерла на півдорозі, а рот у здивуванні відкрився: на сходах з’явилася напівсонна Ольга, до п’ят закутана в махровий халат, виданий їй замість нічної сорочки.

— Бабусю, там хтось у вікно шкребеться! — поскаржилася вона.

Марта сплеснула руками, схопила зі стола ганчірку й рішуче покрокувала наверх.

Очі Анатолія блиснули замилуванням, він схопився з місця, затримався на сходах, щоб перепитати старого про кімнату, і кинувся приводити себе в порядок.

Тим часом доглядач підкинув ще поліно, і вогонь, який було вгомонився, знову ожив.

Зненацька у двері вдарили чимось важким так, що вони заходили ходором, а старий невдоволено поморщився.

— Кого це там несе проти ночі? — голосно запитав він.

— Відкривай! — почулося у відповідь.

При звуках цього голосу старий насторожився й підхопився із крісла, квапливо засовуючи в кишеню невибиту люльку.

— Ти ж знаєш, Борода, що я бурлак по ночах не впускаю. Іди своєю дорогою!

За дверима відкашлялися й гаркнули:

— Не ображай людей, доглядачу! Тепер ніч, і нам краще говорити миром.

Нагорі відкрилися двері спальної кімнати, вийшла бабця Марта, зупинилася на порозі й сказала:

— Вітер гойдає гілки, вони дряпають скло. Спи!

Ольга глянула через її плече:

— А хто там кричить?

— Спи! — повторила Марта, намагаючися закрити двері, але дівчина прослизнула в щілину, підійшла до поручнів і з цікавістю прислухалася.

— Чого ж ти хочеш? — на півтона нижче запитав старий.

— Відомо чого. Грошей, випивки і баб.

— Іди геть! — не стримавшись, гаркнув доглядач і покосився на Ольгу.

У двері знову вдарили.

— Дарма грубіяниш! Зараз ніч, а у мене в руках двоє твоїх людей.

Очі старого гнівно блиснули:

— Що ти мелеш, Борода, які люди?! Усі тут.

За дверима захихикали:

— Не всі, доглядачу, не всі. Один хлопчисько-шмаркач й один пузатий чорт зі старого набору.

Старий завагався:

— Як ти доведеш, що це мої люди?

— Подивися у вікно.

Марта вихором побігла зі сходів і припала до вікна. Старий підійшов ближче і теж вдивився.

— Я нічого не бачу. Освіти їх смолоскипом! — крикнув він до дверей.

Його наказ виконали. Марта ойкнула й затисла рукою рот.

— Але тут тільки один, і я його не знаю. Це не мій!

— Тим гірше для нього, — пробурчали за дверима. — А другий у мене в таборі. Він точно твій: той, що минулого разу капітана Флінта торпедував. Жени товар!

Ольга тихесенько спустилася зі сходів, і стала навшпиньки, намагаючись хоч що-небудь роздивитися у вікні.

— Хто це? — пискнула вона.

Марта різко обернулася, схопила її за руку й потягнула подалі від вікна.

— Агов, Бородо, що ти зробиш із цим хлопцем? — запитав старий, вдивляючись у темряву.

— Ну вже назад не потягну, — почулася швидка відповідь.

— Я дам за нього ящик рому.

— Мало, — відгукнулися двері.

— Вистачить, я його вперше бачу. Взагалі, тобі ця справа боком вийде, він не з вашого сектора. Або бери ящик рому, або взагалі нічого не одержиш!

За дверима трохи подумали:

— Добре, давай.

— Зараз.

Доглядач повернувся до Марти:

— Біжи за хлопцями, принцесо, і захопіть зброю.

— Єсть, — коротко відповіла бабця Марта й кинулася нагору.

Ольга залишилася посередині кімнати, не знаючи, куди подітися. Старий похмуро подивився на дівчину:

— Допоможи мені.

Удвох вони відкинули кришку погреба, потім Ольга тримала ліхтар, а старий, крекчучи, витягав звідти ящик із запиленими, затягнутими павутиною пляшками. Упоралися саме до того моменту, коли примчали заспаний Михайло й Анатолій з електричною бритвою, що ще дзижчала в руці. Слідом за ними спустилася бабця Марта із двома карабінами.

— Ти засядеш нагорі й будеш тримати під прицілом поріг! — велів доглядач Михайлу. — Толя підстрахує мене через двері, а ви брись звідси!

Бабця Марта без звуку потягла Ольгу в простінок між вікном і каміном.

— Борода, не здумай жартувати! Ти мені хлопця, я тобі ром.

Старий важко підняв ящик і почекав, поки Анатолій відсуне засув. На порозі стояв той самий чоловік, якого Ольга бачила в лісі! Він швидко оглянув кімнату, зачепився поглядом за двох жінок у кутку, потім підставив руки:

— Давай.

Старий почервонів від натуги, але видавив крізь зуби:

— Спочатку ти.

Борода презирливо хмикнув, обернувся в темряву й клацнув пальцями.

Чиїсь послужливі руки негайно ж поставили поруч із ним парубка в костюмі, який щільно облягав фігуру й відливав металевим блиском. Обличчя молодої людини було залите кров’ю.

Старий всунув ящик у руки Бороді, встиг підхопити хлопця, який почав падати, і затягти його в кімнату. Анатолій відразу зачинив двері й опустив засув.

Марта вискочила зі схованки й заклопотала біля пораненого. У хлопця була рана на голові — розсічена шкіра, і кров уже запеклася. Він тихо стогнав під руками бабці Марти й дивився божевільним поглядом на своїх рятівників, мабуть, погано розуміючи, де він є.

Старий почухав підборіддя й ткнув пальцем у дивний костюм незнайомця:

— Я говорив, що захист пробиває! Це ж легкий скафандр! Сусідній сектор.

При слові «скафандр» погляд потерпілого став осмисленішим, парубок промурмотів щось, але дуже тихо, і Марті довелося нахилитися.

— Вітає братів по розуму, — повідомила вона.

— Братня зустріч, — почав був Анатолій іронічним тоном, але осікся під докірливим поглядом Марти.

У двері знову стукнули чимось важким, і голос Бороди проревів:

— А інше? За тобою ще гроші й симпатичні крихітки, доглядачу.

Розсерджена бабця Марта запустила у двері тарілкою, що благополучно розлетілася на шматки:

— Те ж буде і з твоєю головою, Бородо, якщо ми зустрінемося!

За дверима пролунав хор радісних вигуків, які перебивалися лайками. Ольга навіть сполотніла, Анатолій навів на двері дуло карабіна й мрійливо примружився. Михайло сердито сплюнув на підлогу й голосно клацнув затвором.

Голоси разом змовкли.

— Не балуйте там зі зброєю, а то погано вашому буде! — після паузи пригрозив Борода.

— Що ти торгуєшся без товару? — голосно запитав доглядач. — Спочатку приведи людину під двері, я подивлюся, а потім поговоримо.

На ґанку почали радитися, потім зажадали грошовий завдаток.

Доглядач злазив у погріб, викинув за вікно півмішка грошей, після чого ватага пішла, пообіцявши повернутися за п’ятнадцять хвилин. Однак не пройшло й двох хвилин, як знову пролунав стукіт:

— Відкривай, принцесо!

Бабця Марта відсунула засув раніше, ніж хто-небудь встиг вимовити слово. Через поріг переступив низенький літній чоловічок з життєрадісним обличчям й великим синцем під оком. Одягнений був чоловічок у спортивний костюм з написом «Кеглі» на грудях, на ногах кросівки, а за спиною важкий рюкзак.

— Привіт чесній компанії! Що так дешево мене оцінили? Півмішка грошей… Тьфу!

Все це він відтарабанив однією чергою, спрямувавши жадібний погляд на заставлений їжею стіл і знімаючи на ходу лямки рюкзака з плечей.

— Ми думали, ти з бандитами ром хлебчеш… — почав був Михайло, але договорити не встиг.

— Ще чого! — чоловічок, не дивлячись, жбурнув рюкзак під вікно, а сам кинувся до стола. — Я ж бігаю ранками і на першій п’ятсотметрівці залишив їх позаду.

— А синець звідки? — єхидно запитав Анатолій.

Чоловічок зачерпнув ложку салату й подивився на цікавого з глибокої жалістю.

— Об дорожній покажчик стукнувся, — пояснив він поблажливо.

— Гроші будеш повертати частинами, — підбила підсумок бабця Марта. — Щоб іншого разу не кортіло останнім приходити.

— А я не останній! — обурився чоловічок. — Я в кущах цілу годину сидів, поки ви з Бородою ляси точили. Он хто останнім з’явився!

Він ткнув ложкою у бік парубка, який оторопіло розглядав кімнату.

Михайло з гуркотом жбурнув карабін на підлогу:

— Дадуть мені в цьому будинку нарешті виспатися?!

— А мені доголитися, — додав Анатолій і пішов, обережно притуливши зброю до стіни.

Михайло піддав ногою карабін друга, після чого підібрав обидва й тихенько відніс до себе в кімнату. Ольга подумала-подумала й теж пішла спати. Бабця Марта нахилилася до парубка:

— Ви можете встати?

Той потрогав свою забинтовану голову й раптом запитав:

— Це яка планета?

Сергій вдавився салатом і закашлявся, старий сердито насупив сиві брови.

— Земля.

— Але я ж летів?..

— Ви помилилися сектором, — терпляче пояснила Марта, допомагаючи хлопцю піднятися з ведмежої шкіри.

Бідолаху сильно хитнуло, бабця Марта змушена була підставити своє плече, щоб дотягти гостя до сходів, але на першій сходинці він сів і обхопив голову руками.

— Їж швидше, допоможеш людині дійти! — наказала бабця Марта Сергію.

— Як ти сюди потрапив, літуне? — запитав старий.

Парубок спробував пояснити, яким чином він, вилетівши для зустрічі з чужою цивілізацією в іншу галактику, опинився на Землі та ще й у такому жалюгідному вигляді, але не зумів. Останньою його думкою була думка про скафандр, після чого був удар по голові.

— Все ясно, — підсумував доглядач. — На границі секторів відбувся зсув реальності. Зі свого зорельота ти змістився як раз до зграї Бороди. Завтра розберемося.

Протягом цієї розмови бабця Марта кілька разів голосно зітхала й сплескувала руками в особливо сумних місцях.

— Погано ви працюєте, доглядачі! — дорікнула вона старому. — Навіщо парубійкові бандитів замість інопланетян підсовуєте?! Хіба він за цим сюди прагнув. Слухай, як тебе?.. Олег, Олежко, ти, може, їсти хочеш? Картопелька ще тепла…

— Ба!

Усі підскочили.

— Нас підпалюють! — Ольга бігла сходами з розширеними від жаху очима й чомусь із пантофлями в руках.

Бабця Марта вперла руки в боки:

— Ти що ж, вікно відкривала?

— Ні, тільки кватирку. Якісь люди обкладають будинок хмизом. У них смолоскипи!

— Нестерпне дівчисько! Сподіваюся, ти закрила кватирку?!

— Так, — пролепетала Ольга.

Старий прокашлявся й сказав зненацька м’яко:

— Притулок не горить, дівчинко.

— Скільки тобі разів говорити, не підходь до вікна?! — продовжувала бушувати Марта.

Ольга часто заморгала, готова розплакатися.

— Не кричи, — зупинив Марту доглядач. — Треба було толком пояснити. Розумієш, дівчинко, — звернувся він до Ольги, — ми перебуваємо в повітряному замку, а вони не горять. Якщо ти не впустиш ворога сама, Притулок залишиться неприступним. Уночі слід дотримуватися обережності, бо зло шукає шпаринки й прагне проникнути в Притулок. Не треба відкривати вікна, не треба відмикати двері. Удень добро перемагає завжди, а от уночі може й програти. Все, іди спати й нічого не бійся!

Марта повела засмучену Ольгу, а Сергій закінчив нарешті жувати й піднявся з-за стола.

— Так ти їсти будеш? — запитав він у похмурого гостя, що у відповідь тільки головою хитнув. — Тоді нема чого розсиджуватися, подушки кличуть!

Допомагаючи космонавтові-невдасі підніматися сходами, Сергій на мить обернувся:

— Цінний у тебе собака, старий! Ти зробив мені дуже велику послугу, виславши його назустріч.

Залишившись один, доглядач підкинув ще дрів у камін і прислухався до бурхливої негоди за стінами.

— Ви ще ніколи не приходили в Притулок у такій темряві, — сказав він сумно.

Ранок

— Що ти там робив?

(Кінофільм «Попелюшка», сценарій Є. Шварца)

Коли Ольга відкрила очі, у кімнаті було незвичайно світло. Дівчина вилізла з-під ковдри, зробила два кроки, які відокремлювали ліжко від стіни, й відсунула віконну штору…

Вікно до самого верху виявилося вкрите крижаними квітами. Ольга хмикнула й приклала палець до скла, щоб у розталому шматочку роздивитися панораму засніженого лісу. Бабця Марта, яка заглянула у двері, відразу виявила неподобство.

— Не стій босоніж! Умивайся, одягайся й снідати!

Спустившись сходами, Ольга застала всю компанію в зборі. На чолі стола сидів доглядач із кухлем чаю в руці, праворуч від нього Михайло задумливо крутив у пальцях сільничку, ліворуч свіжовиголений Анатолій нишком розглядав своє відображення в дзеркальному лезі столового ножа. Сергій потихеньку двома пальцями підтягував ближче тарілку з нарізаною ковбасою, а з іншого кінця стола, підперши руками забинтовану голову, похмуро дивився на всіх Олег. Бабця Марта розкладала по тарілках відбивні з макаронами.

Ольга привіталася й пройшла до вільного стільця біля Марти.

— Так хто нас учора підпалював? — найневиннішим тоном довідався Анатолій. — Серж сказав, був штурм…

Бабця Марта досить різко запустила в бік балакуна тарілку з їжею, тарілка проїхалася по стільниці й була перехоплена біля самого краю. Анатолій натяк зрозумів і вирішив, що буде краще змінити тему:

— Серж, ти мене на свою яхту візьмеш?

— Запитай у Мишка.

— Потонемо, — із сумом відповів Михайло. — Русалки борти обірвуть.

— Тоді я з Мартою поїду в її королівство.

— Потрібен ти мені там?! — обурилася бабця Марта. — До того ж, я з принцес у відьми перекваліфікуюся. Підеш у лісовики?

— От так завжди! — поскаржився Анатолій доглядачеві. — Хочеш їм добру справу зробити, а вони не цінують!

— На західному схилі Ери нова лижна база відкрилася, — сказав старий. Анатолій пожвавився:

— Оленько, ви на лижах катаєтеся?

— В Ольги сьогодні перший вихід! — обірвала його Марта. — Супроводжувати її буде доглядач.

Анатолій відразу засумував:

— Що, я повинен один іти? Старий, ти мені хоча б свого кошлатого горлохвата даси? У горах потрібен помічник.

— Бери, — милостиво дозволив доглядач.

Після сніданку, який пройшов у повному мовчанні, всі швидко почали збиратися. Літні вже люди метушилися, як школярі, що спізнюються. Бабця Марта, й та, втративши звичайну незворушність, голосно реготала, у черговий раз наткнувшись на вкрай стурбованого Сергія:

— Навіщо тобі стільки їжі?! Не на місяць же?

— Нічого ви, жінки, у таких справах не розумієте! — огризнувся той, засовуючи в рюкзак величезний шматок копченого м’яса. — Ми сьогодні будемо в гостях у вождя Тамбу, а в нього плем’я ненажерливе, одних дружин п’ять штук голодних!

Бабця Марта фиркнула й не стала запитувати, навіщо Михайло набиває кишені пачками сигарет.

Зате Анатолій упорався найшвидше: взяв лижі, вийшов за поріг, свиснув собаці та й по тому. За ним пішли Сергій з Михайлом, нав’ючені, як верблюди. Бабця Марта довго наказувала Ользі:

— Одна нікуди не ходи! Стежкам не довіряй. Якщо щось трапиться, клич на допомогу. Найкраще буде, якщо сьогоднішній день ти проведеш біля Притулку. Придивися: чи сподобається тобі тут, чи захочеш ти сюди приходити…

Доглядач зупинив Марту:

— Не дуже ти сама поради слухала, іди вже.

Сам він розклав на столі карту й про щось розпитував Олега, тикаючи пальцем у звивисті лінії. Той супився, знизував плечима, а сам нишком поглядав на Ольгу.

Зрештою дівчині все це набридло.

— Я піду на ґанку постою, — сказала вона старому й відкрила важкі дубові двері.

Мороз відразу обпік щоки. «Так і змерзну, — із занепокоєнням подумала Ольга. — Хто знав, що тут так швидко настає зима?»

Вона мимоволі зіщулилася у своїй осінній курточці й накинула капюшон.

Снігу випало не так уже й багато: він ледь припорошив землю, зате деревам надав вигляду святкового й чарівного. Ольга закинула голову, милуючись засніженою павутиною крон, і не помітила, як зійшла з ґанку й ступила на доріжку. Схаменулася, бо доріжка сіпнулася, вислизнула з-під ніг і виявилася в доброму півметрі від ґанку. Ольга із зусиллям утримала рівновагу.

Дівчина озирнулася: ніде не ворухнулася жодна гілочка, не впала жодна сніжинка, дерев’яний будинок теж залишався на місці, тільки тепер перед ним замість стрічечки втоптаної землі стирчали кущики почорнілої трави.

Ольга відчула досаду: у цьому світі всі зговорилися проти неї, одні неприємності від самого початку. Що доброго можна чекати, якщо навіть стежки брикаються?

Ольга зовсім було вирішила повернутися в будинок і не виходити більше (до того ж, холод уже проникав під куртку), але думка про можливі зловтішні смішки за спиною змусила її зупинитися. Не вистачало ще від стежок образи терпіти!

— Дуже холодно! — голосно сказала вона й повернулася до доріжки спиною. — Зараз піду погріюся!

Краєм ока Ольга бачила, як неспішно повзла на своє місце втікачка, і ще разок навмисне повторила фразу про холод. Почувши шурхіт за два кроки від себе, дівчина миттєво обернулася й стрибнула.

Доріжка посіпалася ліворуч-праворуч, але не наважилася скинути із себе людину, яка впевнено стоїть на ногах. Ольга засміялася. Образа в неї минула, дівчина навіть сіла навпочіпки й погладила долонею мерзлу землю:

— Ну чого ти, дурненька, я тобі нічого не зроблю!

Доріжка затихла. Ольга встала й зацікавлено подивилася на ліс. Їй здалося, що дерева стоять рідше, і вона зробила малесенький крок у їхній бік, намагаючись зрозуміти причину цього дивного явища…

Ліс зник. Ольга опинилася на вершині пагорба, що плавно спускався до моря. Повітря, напоєне ні з чим не зрівнянним ароматом, у якому змішалися запахи водоростей, риби, мокрого дерева, квітучого різнотрав’я, сп’янило Ольгу, у неї навіть голова запаморочилася. Занадто великий був контраст між глибокою осінню й спекотним літом, занадто приваблювала прогріта сонцем вода…

Ольга зірвалася на біг… Ні, не на біг, на політ! Вона спланерувала, як чайка, і зависла над синьо-зеленою громадою води, яка неквапливо гралася хвилями. Хвилі, літо… Вабила прогріта сонцем вода…

Кілька хвилин дивилася дівчина ошалілими від радості очима на простір, у якому почувала себе повноправною часткою, і невідоме до того відчуття волі краплями просочувалося до неї в душу.

І раптом з’явилася думка: «Якщо з ущелини міської вулиці піднятися по балконам, як щаблям, і ступити в небо, чи буде така безкрайність?»

Але відразу згадався смолоскип над трубою хімічного заводу й чорний шлейф диму, який намагаються облітати птахи.

Цей спогад щось порушив у хиткій рівновазі людини над хвилями, Ольга зірвалася у воду, піднявши хмару бризок і налякавши чайку, яка дрейфувала неподалік. Чайка змахнула крилами й злетіла, а от Ольга пішла під воду з головою, неабияк наковталася, забила в паніці руками. Але десь продовжувало ворушитися відчуття радісного подиву…

— Руку давай! — гаркнув хтось над головою.

Легко сказати, коли обома руками молотиш воду, — спробуй вибрати менш потрібну… Перш ніж Ольга вирішила це питання, її вже схопили за комір і витягли в човен.

— Про що думала твоя бабця?! — закричав доглядач, поки Ольга захлиналася кашлем і випльовувала морську воду. — Чому вона не навчила тебе добре плавати?

Мокрий комбінезон огидно обліпив тіло, у чоботах булькало, вода з капюшона стікала по спині, блискавка на куртці не хотіла розстібатися.

Усе ще не припиняючи бурчати, доглядач витяг звідкись плед, під яким Ольга відразу відчула себе затишніше: він грів так, що від одягу пішла пара.

— Нав’язали дитячий садок на мою голову! — голосив старий, витягаючи човен на берег. — Допоможи, чого стоїш?!

Остання фраза була звернута до Олега, який безглуздо переминався з ноги на ногу, витріщившися на Ольгу, як на морську царівну. Вона відразу вискочила з човна, але плед не скинула, бо трава на схилі встигла пожухнути, і вітер дув уже явно не літній.

— Не смій від мене відходити! — велів доглядач. — Виштовхнемо цього заблудлого в його сектор, а потім будеш знайомитися з… ландшафтом.

Старий почаклував трохи в човні й спорудив з нього цілком пристойний автомобіль, хоча й без даху. Однак на мотори чаклунство, схоже, не діяло, бо машина не завелася.

— Дозволите?

Олег відсторонив старого, заліз під капот, брязкаючи своїм скафандром об метал, запустив пальці у внутрішність автомобіля…

Коли він нарешті випрямився, виявилося, що старий раптом втратив інтерес до моторів, бо Ольга задивилася на хмару, яка повзла через пагорб, а задивившись, відокремилась від землі й стала підніматися назустріч сизій громаді усе вище й вище. Олег зойкнув, але доглядач квапливо затис йому рота:

— Мовчи, дурню, зірветься!

Від хмари повіяло холодом, Ольга поправила плед і раптом виявила, що машина й люди опинилися далеко внизу. Цей факт трохи збентежив її, вона поспішила опуститися туди, де двоє по черзі крутили ручку автомобіля, який здригався.

— Ще раз злетиш — висічу, — пообіцяв доглядач, коли мотор все-таки запрацював.

Ольга закопилила губи й полізла на заднє сидіння, надаючи чоловікам можливість улаштовуватися на передньому. Одяг майже висох, але від пледа йшло таке затишне тепло, що Ольга закуталася щільніше, уявивши собі сани, хутра й передзвін.

Натужно завиваючи, автомобіль видрався на пагорб, звідки потім благополучно з’їхав на шосе, яке чомусь опинилося на місці Притулку. Уздовж дороги тяглися стовпи високовольтної лінії, пофарбовані в зелений колір, за стовпами темнів ліс.

— У якому місці ти провалився до нас? — запитав старий в Олега.

Той почервонів і признався, що не пам’ятає.

— Я посадив корабель на планету, став готуватися до висадки. Скафандр надягнув, а шолом не встиг…

Доглядач пригальмував, злякав клаксоном удава, який низько звісився над дорогою, й підсумував:

— Негусто.

Зупинилися біля болота. Старий сказав, показуючи на зелені «галявини», де лише зрідка проглядали плями відкритої води:

— Тут ми майже стикаємося кордонами. Переправити тебе відразу чи почекаєш, поки я переговорю з тамтешнім доглядачем?

— Почекаю, — коротко відповів Олег, із сумнівом розглядаючи трясовину.

Старий вийшов з машини, прикинув напрямок і пішов прямо до найближчого «вікна». Трясовина смачно плямкнула, але не розкрилася. Людина просто розтанула в повітрі.

Олег нервово погладив бинт:

— У вас тут завжди так?

— Як? — Ольга теж вилізла з машини й витягла шию, з цікавістю розглядаючи те саме болото, яке вони переборювали з бабцею Мартою в темряві.

— Так дивно.

Ольга безтурботно знизала плечима:

— Не знаю, я тут вперше.

Олег оживився:

— Я теж і…

Договорити він не встиг: зелене щупальце, обхопило Ольгу за талію й потягло в болото. Крик, який за цим пролунав, оглушив і Олега, і чудовисько, і воно забарилося. Олег теж забарився, але встиг все-таки перемахнути через борт і вчепитися в щупальце раніше, ніж воно разом із здобиччю зникло у своєму лігвищі. Дівчина, не перестаючи кричати, запекло борсалася, а Олег люто смикав щупальце, обсипаючи його лайками.

Пролунав тріск. Щупальце обірвалося. Переможці повалилися на землю, однак трофей не випустили, і коли щупальце забилося в конвульсіях, Олег полетів у болото, а Ольга була відкинута до машини.

Кілька секунд дівчина оторопіло дивилася, як Олег повільно поринає в багнюку, потім підскочила й простягнула йому край пледа.

— Ну ти й репетуєш! — вигукнув Олег, вибравшись на твердий ґрунт. — До цього часу у вухах дзвенить.

— А ти лаєшся, як… биндюжник! — Ольга закопилила губи й пішла подалі від свого рятівника.

На іншій стороні дороги росли точно такі ж дерева, як і скрізь, зате в просвіті між березами виднівся білий кінь, який безтурботно щипав травичку. Білий кінь між білими стовбурами в засніженому лісі!

Ольга клацнула язиком, кінь підняв голову, подивився байдуже й знову потягнувся до трави.

— Кося! — Ольга рушила до коня, гарячково обнишпорюючи кишені в пошуках шматочка цукру.

Олег оббіг автомобіль:

— Я тобі дам «косю»! Повернися!

Ольга прискорила крок, тоді він наздогнав її й схопив за руку:

— Повернися в машину!

Дівчина спробувала звільнити руку, але Олег не відпускав. У перетягуванні сила явно була на його стороні, і не минути б повернення до автомобіля, якби не…

Здавлений вигук Ольги змусив Олега оглянутися… На місці, де щойно стояла машина, тепер стелилася гладка сіра рівнина, укрита мерехтливою мережею складного візерунка. Ольга задихалася, бо повітря було наповнене огидним запахом паленої гуми. Подекуди над рівниною курілися димки.

Від подиву Олег випустив руку дівчини й теж зайшовся кашлем. Він кашляв довго й надсадно, змахуючи сльози з очей і здивовано оглядаючись по сторонах.

— Он мій зореліт стоїть, — нарешті прохрипів він крізь кашель.

Ольга закрила рота й носа краєчком пледа й подивилася в ту сторону.

— Ти мене навмисне сюди завів! — зробила вона висновок. — Я йду!

Ольга рішуче подалася туди, звідки, на її думку, вони прийшли, але серпанок, який опинився на шляху, раптом хижо зігнувся в її сторону. Ольга завагалася.

— У мене на кораблі два повні комплекти скафандрів, — видавив із себе Олег.

Дівчина крізь плед показала серпанку язика й повернула до зорельота.

Новісінький космічний корабель сяяв оболонкою. На його боках відбивалися візерунки мерехтливих вогнів, від чого корабель дуже нагадував новорічну ялинку. Тільки кабіна підйомника між опорами біліла матовою поверхнею.

— Коли ж я його спустив? — дивувався Олег. — Не пам’ятаю.

Біля підйомника Ольга зупинилася.

— Тягни свої скафандри сюди! — безапеляційним тоном зажадала вона.

Олег прищулив сльозаві очі:

— Боїшся?

Ольга нічого не відповіла, відвернулася навіть, але краєчком ока бачила, як він поліз у кабіну.

Пройшло хвилин десять, Олег не повертався. Робити було нічого, і дівчина підняла голову й стала стежити, як спалахують і гаснуть відображення на дзеркальних боках корабля. Незабаром в очах у неї зарябіло, бо точнісінько так мигав і візерунок під ногами. Світлі ниточки, здавалося, стали ще яскравішими, можливо, тому, що над рівниною згустилися хмари.

Олег не повертався. Ольга відчула, що в неї починає крутитися голова, а у вухах застукали малесенькі молоточки. Корабель нависав нерухомою громадою, закриваючи півнеба, і мовчав.

День і вечір

— Я хотів поборотися зі скаженим ведмедем.

— Навіщо?

(Кінофільм «Попелюшка», сценарій Є. Шварца)

Кудись умить зник серпанок, і Ользі це здалося поганою ознакою. Стало дуже страшно сидіти одній серед танцюючих вогників і прислухатися до тиші. Вона подумала, що Олег ніколи вже не повернеться, і заплакала.

Раптом пролунав скрегіт: це з люка, який раптом відкрився, вивалилася кабіна підйомника, пролетіла кілька метрів униз і загальмувала на площадці між опорами. Усередині нікого не було.

Ольга потикала пальцем кабіну підйомника. Нічого не відбулося. Тоді вона зайшла всередину й міцно замружила очі. Кабіна плавно рушила, і через кілька секунд ядучий запах зник.

Ольга відкрила очі й побачила себе посередині невеликого овального приміщення, у якому, крім світильника й декількох написів, нічого не було. Написи говорили: «Перевір… Переконайся… Не виходь…»

Ольга не збиралася виходити, вона входила, тому довго не читала, а відразу пішла до дверей, над якими світилися зелені букви «ВХІД». Двері безшумно відповзли вбік, і дівчина опинилася в тісному коридорі, уздовж стін якого в нішах розташувалися скафандри. Олег сказав правду: у нього на кораблі й справді були скафандри всіх сортів.

Але де ж сам хазяїн?

Ольга пройшлася вздовж ряду й зупинилася перед нішею, у якій сиротливо темнів шолом. А скафандр?

Ольга простягла руку до шолома, і… він зник разом з коридором.

Жалібний крик, схожий на писк сліпого кошеняти, змусив дівчину опустити очі.

Хтось установив на дорозі «самостріл», натягнув тонкий дріт, щоб на голову необережного обрушувався важкий кийок. Ольга не без зусиль зрушила її й витягла великого (з долоню) павука, покритого білою шерстю, надзвичайно довголапого й блакитноокого. Блакитноокий павук — це зовсім дивне видовище! Втім, може, він і не був павуком…

Дівчина зірвала з плечей плед, загорнула в нього добряче пом’ятого бідолаху й прислухалася. Щось відбувалося там, за щільною стіною молодої ліщини.

Ольга зробила кілька кроків. Ніщо навколо не нагадувало космічний корабель. Величезні дуби, буки й клени гордо підносили до неба поріділі крони, а товстий шар ледве прихопленого морозом листя м’яко пружинив під ногами. Зима в цьому світі прийшла занадто рано, більша частина дерев не встигла ще скинути листя.

Стежка ледве помітно здригалася під ногами. Спочатку Ольга не надала цьому значення, а потім було вже пізно: стежина раптом просіла, і дівчина опинилася на крутизні, боячись поворухнутися, щоб не зірватися вниз.

Її погляду відкрився зарослий вербами глибокий яр, кілька повалених дерев, що утворювали квадрат, і дивна компанія в центрі цього квадрата. Вона побачила Олега зі зв’язаними руками, який стоїть на краю каналізаційного люка, поруч лежала кришка. Навпроти розташувався в шезлонгу скелет з широкою рудою бородою, а навколо вишикувалися істоти, одягнені в однакові сірі костюмчики з хутряними стоячими комірами. Голови істот, позбавлені рослинності, були ліловими, на маківках стирчали вуха-пелюстки, носи провалилися, очі ледве виднілися з очних впадин. Загалом, видовище було не із приємних.

«Перевертні!» — з жахом подумала Ольга.

— Церемонія починається! — задерши голову, прокричав ліловий перевертень.

Гримнули труби, десь вдалечині відсалютував гарматними пострілами невидимий замок.

— Не бійся, боляче не буде, — Борода встав, по-батьківськи поплескав по плечу Олега й заглянув у зіяючу біля самісіньких ніг пащу колодязя. Дно було занурене в темряву, і тільки біля самісінької стіни горіли два жовті вогники-очі. — Я віддав би тебе драконові, але він тимчасово поститься.

Борода засміявся, ребра його затремтіли, дрібно затряслася борода, начебто приклеєна до нижньої щелепи.

Із глибини колодязя почувся шумний подих.

— Зголоднів, — пояснив Борода.

Перевертні в акуратних сірих костюмчиках зайняли позиції навколо люка, наставивши на його «жерло» вістря довгих списів.

— Ненажерливий, гад, — поскаржився Борода. — Мало йому худобини, любить людським м’ясцем побалуватися.

Олег здригнувся.

— Ти не переживай, — утішив Борода. — Ковтає він швидко.

Земля під ногами затремтіла, гігантська тварина заворушилася в темряві, з глибини потягнуло чимось невимовно огидним.

— Треба було вдома сидіти, а не до нас прагнути, — повчально помітив Борода.

Олег почекав, поки черговий порив вітру очистить повітря, перевів подих і тільки після цього сказав:

— Я не до вас летів. До інопланетян.

Борода зареготав так, що нижня щелепа в нього відпала, і перевертням довелося шукати її в траві.

— Навіщо тобі інопланетяни? — запитав він, коли щелепу поставили на місце.

Олег промовчав. Борода докірливо похитав черепом:

— А, шукаєш!.. Я їх знаю, абсолютно марні тварини. Тільки гельгочуть по-своєму й чунгу танцюють. Тобі треба танцювати чунгу?

Олег знизав плечима і з тугою подивився на замазану зеленою фарбою кришку люка.

— Тобі треба пожерти добре, ну й усяке… різне, своє, людське. Дурень ти ще, малий. Не розумієш, у чому щастя. Не в космосах треба витати, а бути до землі ближче!

У колодязі загуло, перевертні ощирилися й опустили списи нижче.

— Зараз! — крикнув у чорну діру Борода. — Ось ти сюди припхався, сам не знаючи навіщо, — продовжував він, звертаючись до Олега, — і думаєш, мені хочеться тебе в колодязь кидати? Служба. Краще б ще разочок ящик рому виміняти! Уночі добре, коли я людиною стаю. Я цар і бог уночі! Чого смієшся?

— Ніяк не уявлю тебе в ролі людини, — відповів Олег.

Борода брязнув кістками:

— Зараз я буду сміятися.

Він простягнув кістяну руку й легенько підштовхнув Олега до люка. Ольга зойкнула й упустила зім’ятий плед. Він пролетів кілька метрів, зачепив череп Бороди й розгорнувся. Звідти виповз білий павук.

— Привіт, хлопці! — вигукнув павук, моторно видряпався на голову найближчого перевертня й взявся танцювати якийсь фантастичний танець, по черзі підкидаючи всі вісім ніг.

Перевертні покидали списи, з товстих пальців відразу висунулися пазурі, але перша спроба схопити кривдника не вдалася: на ліловій лисині з’явилося кілька подряпин, а павук встиг благополучно зіскочити на землю.

Під час другої спроби Олега було збито з ніг і відкинуто на повалене дерево, один перевертень з криком полетів у колодязь, а павук опинився в шезлонгу Бороди.

— Веселіше, дітки! — закричав восьминогий, піднімаючи білу шерсть. — Станцюємо чунгу!

На третій спробі почалося побоїще між перевертнями, а Борода метався між ними й репетував:

— Припинити!

Тут щось лунко зойкнуло, наче вилетіла пробка з гігантської пляшки з шампанським, і над люком з’явилася чорна хмара.

— Він вилазить! — заволав Борода й почав дертися на схил яру.

Перевертні кинулися врозсип. Павук перекусив мотузку на руках Олега й запитав:

— Ти довго лежати збираєшся?

Повторювати йому не довелося: Олег схопився на ноги й видрався на схил ще швидше, ніж Борода.

Ольга з жахом зрозуміла, що залишилася одна, але повернутися спиною до невідомого чудовиська, щоб спробувати бігти, у неї не було сил. Вона бачила, як слідом за хмарою з люка з’явилося щось величезне, чорне й кошлате, схоже на ведмедя грізлі, тільки в багато разів більше. Чудовисько важко вибралося з колодязя, відкинуло мимохідь кришку, немов пушинку, і зупинилося озираючися.

Серед «бурульок» поплутаної шерсті жовтим світлом горіли два немиготливих ока…

— Олю!

Крик Олега вивів Ольгу із заціпеніння, вона повернулася і, судорожно чіпляючись за оголене коріння, почала підніматися схилом. Павук перескакував з кореня на корінь і підказував, за який схопитися.

— Швидше, швидше! — підганяв він.

Нарешті рука Олега витягла Ольгу на стежку. Звір заревів, стрибнув, але пазурі проорали глину, і він знову опинився внизу. «Грізлі» гаркнув так, що зграя ворон, яка сиділа на буковому дереві, з переляканим лементом піднялася в повітря.

— Біжимо!

Але в цю мить чудовисько величезним стрибком здолало підйом і відрізало шляхи до відступу, притискаючи втікачів до обриву. Ольга була майже непритомною, коли Олег підібрав із землі палицю й замахнувся:

— Іди геть!

«Грізлі» із здивуванням подивився на здобич, що насмілилася йому загрожувати, розкрив пащу, але тут на нього з войовничим криком кинувся білий павук, зарився у вовну на могутній лапі й уп’явся в ніжну шкіру над пазуром. Звір рикнув, ударив лапою, і край обриву, на якому стояли люди, просів.

Хмара пилу здійнялася з яру. Чудовисько труснуло мордою, чхнуло й потрюхикало геть від своєї в’язниці, придавивши по дорозі пару перевертнів.

— Вставай!

— Іди, заради Бога!

У голосі Ольги явно звучали сльози. Олег не зважився наполягати, присів навпочіпки й заглянув дівчині в обличчя:

— Де болить?

Ольга ривком сіла, зняла з голови капюшон й розпушила злипле від морської солі волосся:

— Це ти у всьому винен!

Олег здивовано знизав плечима:

— Здається, я не просив тебе виходити з машини.

Пішов сніг з дощем. Дрібна сніжна крупа боляче сікла обличчя, лунко клацала по скафандру й тарабанила по заледенілій куртці, набивалася у волосся, сипалася за комір.

Ольга відчула, як неспішно заповзає під куртку холод, як холоне тіло, як ниють змерзлі руки. У небі над яром нерухомо висіла чорна хмара.

— Дурний світ!

— Що? — перепитав Олег.

Він саме прикидав, у якій стороні залишився кордон секторів, і не розчув сказаних слів.

— Ніколи не прийду сюди більше!..

Протяжне виття перервало Ольгу, вона швидко підхопилася, а Олег із тривогою подивився угору:

— Іти звідси треба, і скоріше!

У цю мить щось м’яко ковзнуло на плечі Ользі, і відразу повіяло теплом. Плед! Подарунок старого доглядача. Усе має бути добре. Усе обов’язково закінчиться добре. Доглядач сказав, що вдень добро завжди перемагає!

Звідкись впав білий павук.

— Між іншим, лілові повертаються, — повідомив він. — На вашому місці я не став би їх чекати.

А потім час зупинився, його більше не існувало. Як вони покинули яр, Ольга не змогла б розповісти, де йшли — теж. У неї було дивне відчуття, що все відбувається у сні, що немає насправді ні лісу, ні дощу, ні стежки. Нічого не залишалося в пам’яті, усе зливалося в суцільну завісу. Реальною була тільки необхідність переставляти ноги.

Вона немов з боку бачила свою жалюгідну фігурку, яка бреде по стежці, посірілий від бруду бинт на голові Олега, шерстистого павука, який кульгає, і в той же час відчувала, як болить нога, стерта не пристосованим до лісових стежок югославським чоботом.

Десь на задньому плані ворушилася неясна думка, щось непокоїло Ольгу, але вона ніяк не могла вийти із заціпеніння й піймати цю думку за хвіст. Інші образи теж виникали в мозку, затуманеному втомою.

Ользі згадався чомусь Притулок і вікно, у яке вона ранком дивилася. Коли сонце проходить крізь замерзлі шибки, блакитні замки, вибудувані морозом, наповнюються тінями. Крихітна, але дуже гордовита королева неквапливо цокає каблучками по крижаному паркету. Щоки її біліші від снігу, голову вінчає блискуча діадема з найкращих у королівстві бурульок. Крижані гвардійці тягнуться й віддають честь. Над замком застигли в небі залпи святкового салюту. Сонячний промінь гасне, і в примарному замку знову запановує морок.

Чорний птах із тривожним лементом пронісся майже біля самої щоки Ольги, і дівчина опам’яталася. Вона побачила, що знову мимоволі піднялася в повітря, і крони дерев колишуться під ногами, як хвилі. Ольга кинулася вниз.

— Обережніше, розіб’ємося! — заверещав павук, який, як виявилося, давно вже прилаштувався на пряжці чобота.

— Вибач, я не буду більше! — сказала Ольга Олегу.

Олег нічого не відповів, він мовчки ловив губами повітря, і мокре волосся, вибиваючись з-під бинта, липло до зіпрілого чола.

— Я не хотіла!

— Ти дуже здорово літаєш, — заявив павук, зручніше чіпляючись лапками за пряжку.

— Ну, вибач, будь ласка!

Олег долонею струсив сніг з її волосся й сказав:

— Надягни капюшон, застудишся.

У цю секунду стежка сіпнулася й скинула із себе людей. Вони зненацька опинилися прямо біля стін замка, де високі вежі були увінчані прапорами, а на воротях красувалося зображення Чорного ведмедя.

Сам оригінал сидів перед ровом і холоднокровно готувався пожирати білого коня, придавивши його лапою до земляного валу. Кінь бився під лапою і кричав не по-кінськи.

— Як людина! — Ольга притулила долоні до палаючих щік і з благанням глянула на Олега.

— Що ти так дивишся?! У мене немає базуки! — Олег сердито відвернувся.

— Ненажера! — пробурчав білий павук і відчепився від югославського чобота. — Чи не станцювати нам чунгу?

Чорна тварина роззявила пащу, і кінь замовк, немов заворожений подихом звіра.

Ольга закрила обличчя руками.

— Ну що ти так дивишся? — повторив Олег. — Я ж нічого не можу зробити.

«Грізлі» нахилився, і в цю мить Олег рвонувся вперед:

— Гей, ти!

«Ведмідь» закрив пащу і з подивом уставився на істоту, яка вдруге трапилася йому на шляху.

— Лихо мені з вами, — зітхнув павук, різко повертаючись назустріч чорному чудовиську.

«Грізлі» підняв лапу, звільнений кінь підхопився й галопом помчав убік лісу.

— Гей, ти! — повторив Олег уже не так упевнено. — Іди геть!

У замку вистрелила гармата, на стінах з’явилися прапори із зображенням Чорного ведмедя.

— Ах, от ви як, — вимовив Олег зовсім уже кисло й велів Ользі: — Зникни, живо!

Ольга щільніше закуталася в плед і не рушила з місця.

Над головою «ведмедя» стала згущатися чорна хмара, у якій увесь час проскакували розряди.

— Електричний ведмідь, нічого особливого, — сумним голосом зробив висновок Олег. — Не завадило б мати громовідвід.

«Грізлі» заревів і зробив перший крок до людини. Із роззявленої пащі вирвався клуб чорного диму.

— Нічого особливого, звичайний димодихаючий ведмідь, — пробурмотав Олег і позадкував. — Тобі не завадило б злетіти, Олю.

— Казки зобов’язані добре закінчуватися! — з жаром заперечила Ольга.

— А ведмідь про це знає?

Білий павук зупинився саме на півдорозі між «ведмедем» і людьми. «Єдиний заряд „Ю“, — буркотав він собі під ніс, — що я буду без нього робити? Потягло ж мене на екзотику!»

Коли чорне чудовисько наступило на павука, земля піднялася сторчма, потім опустилася. Людей розметало в різні сторони. Ольга судорожно вчепилася в якесь дерево. Олег чудом утримався на краю гігантської ями, яка виявилася на місці замка. З неба сипалися камені, палаючі балки, прапори з зображенням чорного звіра, які пожирав вогонь.

Ольга бачила, як махає їй рукою Олег, але не могла поворухнутися, навіть крикнути, у неї перехопило подих, немов морська вода знову рвалася в легені.

Тут земля знову здригнулася, здулася міхуром, лопнула. Тріщини звивалися, з них полізла якась коричнева лискуча маса, здійнялася у висоту метрів на десять й обпала жмутами із нестерпним смородом. Тріщини зімкнулися, земляний пагорб став осідати, і нарешті на його місці утворилася глибока западина діаметром близько шести метрів.

— Олю, як ти?

Ольга побачила замурзане обличчя Олега, тривожні блискучі очі під обпаленим бинтом, хотіла щось сказати, але не змогла.

Зовсім поруч завили перевертні, Олег нагнувся за тліючою палицею, але палиця випала у нього з руки. Він притулився спиною до дерева й запитав Ольгу, прислухаючись до виття, яке наближалося:

— Ти злетіти зможеш?

Ольга ледве розчепила руки, відпустила стовбур і дотяглася до плеча Олега:

— Знову хочеш від мене відкараскатися?

Сонце сідало в багряній заграві. Його не було видно весь день, а тепер воно наче навмисне з’явилося із хмар, щоб піти з викликом, залишаючи цей світ у безмежній владі зла.

Затріщали сучки, і зграя перевертнів оточила старе дерево. Їхні сірі костюмчики пошарпалися за час погоні, помітно витяглися зморшкуваті обличчя й стали більше схожі на звірині морди: вуха-пелюстки зараз були щільно притиснуті до лілових голів, ікла волого поблискували з-під піднятих губів.

Олег міцно стис руку Ольги:

— Олю…

— Мовчи! Ніч ще не настала, усе обійдеться!

Вона хотіла, щоб її голос не тремтів.

Сірі костюмчики розступилися й пропустили Бороду вперед. Його скелет скрипів сильніше, ніж звичайно, борода висіла клоччям, і в ній стирчали кульки реп’яха.

— Дарма сподіваєшся, — сказав він. — До ночі залишилося всього нічого. Сьогодні ми все-таки візьмемо Притулок. Доглядач не всемогутній. Сонце сідає.

Він повернув до світила кістяну голову, й останній промінь освітив її багряним світлом. Ользі стало страшно, вона ще міцніше вчепилася в руку Олега, щосили намагаючись вгамувати тремтіння.

Перевертні завили, і під їхній тужливий спів на жовтих кістках бороди виникли шматки напівзгнилої плоті. Ольга скрикнула й сховала обличчя на грудях Олега. Олег стис зуби, але додивився до кінця.

— От і все, — сказав Борода, демонструючи м’язисту руку. — Гарний?

— Гарний! — вимовив чийсь голос за його спиною.

Борода обернувся й побачив двох старих: доглядача й другого, запакованого в скафандр підвищеного захисту з бойовим випромінювачем на згині ліктя.

— Ти поквапився, Борода, — сказав доглядач. — Безтілесним бути надійніше.

Перевертні розбіглися в різні сторони.

— Говорив я тобі, не зв’язуйся із чужим сектором, — похитав головою доглядач.

Через ногу людини в скафандрі вискочив білий павук.

— Чужі танці ображає! — заверещав він і здибив шерсть.

Борода позадкував, не зводячи очей з випромінювача.

— Ідіть сюди, хлопці!

Ольга кинулася назустріч старим, тягнучи за собою Олега. Доглядач взяв її однією рукою, Олега — іншою, і повів, як малюків-бешкетників, до машини. Людина в скафандрі прикривала їхній відступ випромінювачем. Павук витанцьовував позаду й нагороджував Бороду інопланетними лайками.

До Ольги кинулася бабця Марта, обійняла її й потягла до старого автомобіля, де їх чекав Анатолій з термосом гарячого чаю й бутербродами.

— Тобі туди, — доглядач відпустив Олега й кивнув на флаєр, який стояв трохи в стороні.

Олег зупинився. Людина в скафандрі почекала, поки доглядач сяде за кермо автомобіля, пропустив павука вперед, потім легенько підштовхнув Олега в спину й показав на флаєр.

— Зараз, — Олег склав долоні рупором. — Олю!

Ольга розгублено оглянулася, вона тільки зараз помітила зникнення своїх супутників.

— Де тебе шукати, де ти живеш?!

Доглядач завів, мотор. Ольга підвелася на сидінні, почала говорити, потім замовкла.

— Де?!

Чоловік у скафандрі ривком втягнув Олега в кабіну й закрив двері. Негайно ж флаєр здригнувся й задзвенів від удару здоровенної каменюки.

Доглядач витиснув зчеплення.

— Голови пригніть!

Бабця Марта силою стягла Ольгу під сидіння, бо на машину обрушився град каміння. Доглядач пригнувся до керма й дав повний газ.

Останнє, що Ольга встигла побачити, перш ніж дерева закрили небо, було днище флаєра, який злітав.

Ніч

— Щоб відпочити від домашніх справ, дорогенька.

(Кінофільм «Попелюшка», сценарій Є. Шварца)

Доглядач включив фари. По обидва боки дороги стіною стояв чорний ліс. Клаптик освітленого асфальту перед колесами, вогники очей позаду — от і все, що виднілося в мороці. Зрідка промені фар вихоплювали яку-небудь ліану, що незрозуміло як опинилася в зимовому лісі й нависла над дорогою, або бік дивовижного звіра, який тікає.

У машині мовчали, тільки один раз Анатолій сказав, нахилившись до доглядача:

— Серж обіцяв засісти на горищі з кулеметом.

— Борода не полізе під постріли, — заперечив доглядач.

Ольга була в дивному заціпенінні, їй здавалося, що день ще не закінчився, вона все ще чогось чекала. Вогники, які миготіли позаду, мало цікавили її, щось важливіше вимагало осмислення, поверталося в свідомості, турбувало.

Ледве машина в’їхала на площадку перед Притулком, над його дахом піднявся місяць, затопивши округу мертвотно білим світлом.

— Серж включив прожектор! — зрадів Анатолій. — Тепер жоден чорт непоміченим не добереться!

Автомобіль, залишений біля ґанку, доглядач декількома рухами перетворив на крісло із крученими ніжками, звалив його на спину Анатолію й відправив у будинок, а сам затримався, щоб нагодувати собаку.

Першою в будинок увійшла Марта, за нею Ольга й останнім — Анатолій. Він поставив крісло біля каміна, сів і запитав у Михайла, який стояв з карабіном у руках:

— Серж нам поїсти залишив що-небудь чи все потяг на горище?

— Консерви, — лаконічно відповів Михайло, не зводячи очей з відкритих дверей.

Бабця Марта скептично подивилася на злощасну банку кільок у томаті, але промовчала.

З’явився доглядач, замкнув двері й пройшов, шаркаючи підошвами, до каміна.

Анатолій поступився йому місцем, а сам розташувався прямо на підлозі, на ведмежій шкурі, з насолодою витягнувши ноги:

— Славний був деньок, егеж?

Йому ніхто не відповів: бабця Марта різала хліб і мазала маслом, Михайло розкурював сигарету, старий розпалював вогонь у каміні, а Ольга все ще стояла посередині кімнати, бездумно дивлячись у вікно.

За вікном ішов сніг. Великі сніжинки повільно пливли в променях місячного світла і сідали на землю, щоб відразу стиснутися під вагою нових, а може, і не стиснутися, а просто влягтися: сніжинка до сніжинки, і лежати так довго, до самої весни.

— Огидний день! — раптом голосно сказала Ольга.

На секунду завмерли руки Марти, упустив поліно старий доглядач, обпалив пальці сірником Михайло, здивовано підняв брову Анатолій. Потім всі заворушилися, як нічого й не було. Доглядач підняв поліно, Марта закінчила бутерброд, Михайло погасив сірника, Анатолій опустив брову й почав насвистувати якийсь мотивчик.

— Огидний світ! — продовжувала Ольга. — Ненормальний світ, населений чудовиськами!

Вона різко повернулася й пішла наверх, чітко вкарбовуючи кожен крок в скрипливі дерев’яні сходи.

У кімнаті запало мовчання. Хліб кришився в руках у бабці Марти, а масло чомусь падало з ножа на стільницю.

— Першого разу мені теж так здалося! — з перебільшеною бадьорістю повідомив Анатолій.

Марта швидко втерла очі краєчком хустки й продовжувала різати хліб, Михайло хотів глибоко затягтися, але захекався й жбурнув сигарету у вогонь.

— Нічого дивного. Занадто багато вражень…

Марта кинула ніж на стіл і заплакала, уже не ховаючись. Михайло підійшов до неї й обняв за плечі:

— Ну чого ти? Адже все, як завжди, закінчилося благополучно?

— Благополучно? Але ж ти знаєш, що ми тут востаннє! Ніколи ще ми не приходили сюди в такій темряві! Хто зможе наступного разу перебороти дорогу? Ти, я або Сергій, якого ледь не вбили минулої ночі? Скільки нас було спочатку й скільки залишилося?!

— Справи, справи у всіх, — пробурчав Анатолій.

— Справи? У Дмитрика теж справи?

— У Дмитрика інфаркт, — хмуро визнав Анатолій.

— У Дмитрика інфаркт, Сашко спився, Надія заплуталася зі своїми чоловіками, Люда не відходить від онука, бо він не потрібен нікому, крім неї! Хто наступний? Я вже боюся заглядати в поштову скриньку, бо кожен лист без адреси несе в собі звістку про чергове лихо. Я втомилася! Втомилася від повсякденних нісенітниць, від тягучих жіночих пліток, від колихання злісної заздрості до чужої радості, втомилася від звичного бруду й сірості ваших вулиць, від малолітніх повій і хворих старих, до яких нікому немає ніякого діла! Втомилася бачити дорослі очі дітей. Втомилася боятися вечірніх під’їздів і переповненого вранці автобуса! Тутешні страховиська просто ангели в порівнянні зі звичайним ситим міщанином. Я не бачу виходу з цього лабіринту й не бачу провідника! Щоразу, повертаючись звідси, я хотіла донести хоч трохи світла, але воно просочувалося між пальцями!..

— Замовкни!

Доглядач різко встав, губи його тряслися, зморшки на обличчі стали ще глибшими.

Анатолій погладив долонею ведмежу шкуру:

— Принцесо Марто, від тебе я істерики не чекав.

Бабця Марта судорожно змахнула сльози й відвернулася.

— У тебе дивовижна онучка, життя прожите не дарма, чого ще треба?

— Так, але я двоюрідна бабця, у мене ніколи не було своїх дітей!

— А я тебе шукав, принцесо Марто, — з гіркою посмішкою зізнався Михайло.

— Але не знайшов. Що пуття в листах без адреси, які приходять невідомо звідки, які надсилаєш невідомо куди?! Я боюся повертатися, бо ніколи вас більше не побачу! Що таке всі жахи цього світу порівняно з щоденністю нашого? Дитяче лепетання.

— Ти ще й боягузка, — констатував Анатолій. — Якщо боїшся повертатися, залишайся тут, виділять тобі сектор, будеш пасти драконів і перевиховувати Бороду.

Бабця Марта мимоволі оглянулася на доглядача. Старий стояв з кам’яним обличчям і не поспішаючи постукував по долоні своєю люлькою.

— Залишитися?

Доглядач нічого не відповів.

Ольга сиділа у своїй кімнаті й дивилася, як танцюють за вікном сніжинки в стовпі місячного світла.

Літати. Свічкою злітати у височину й захлинатися гірким повітрям. Тіло вигинається в скаженому ривку, відкидаючи землю далеко вниз.

Повітря. Дайте повітря! До біса гравітацію, хай живе воля! Місяцю, ти сьогодні до божевілля гарний. У твоє світло хочеться заритися обличчям і перейнятися білою порожнечею. Зірки — колючі крижинки, ви обпалюєте пальці холодом. Швидкість. Болісний біль м’язів, які дерев’яніють. Тільки б не впасти. Тільки б не впасти, Господи! Яка сліпуча чорнота попереду. Ніч висить над землею.

Снігопад. Спочатку пливти в нерухомому повітрі, потім кинутися слідом за поривом вітру. Кружляти, кружляти в сніговому вирі, а потім опуститися на осяяну нічним світлом галявину посередині лісу. Мовчазні дерева, чіткі тіні, а між ними міріади крихітних іскорок у блакитному сніжному спокої. Іти босоніж по чарівних вогниках, тонути в пухнастому снігу й п’яніти від дзвенячого повітря…

Стукають?

— Стукають, бабусю!

Ольга збігла сходами й відсунула засув раніше, ніж хто-небудь ворухнувся. На порозі стояв білий павук, припорошений снігом.

— Флаєр збили над лісом, — сказав він похмуро. — Ситуація дуже кепська.

— Куди?! — Марта встигла перехопити Ольгу. — Ніч!

— Пусти!

Марта відтягла Ольгу від дверей, Анатолій швидко підхопився, впустив павука і зачинив двері. На горищі застукав кулемет. Ольга заплакала, по-дитячому розтираючи сльози кулачками. Доглядач зі злістю штовхнув крісло ногою, а Михайло схопив залишений було карабін.

— Серж, що там?! — крикнула бабця Марта, намагаючись перекричати стукіт пострілів.

Кулемет замовк. З горища спустився злегка запилюжений Сергій з яблуком в зубах. Прожувавши відкушений шматок, він повідомив:

— Злякав якихось кошлатих тварин.

— Серж, — Анатолій забрав у нього яблуко, протер об рукав і з великим задоволенням упився зубами, — ням-приням-ня.

— Що?!

— Я говорю, нас у ліс запрошують. Нічне сафарі.

Доглядач жбурнув трубку в камін:

— Та ви збожеволіли!

— Ну чого ж? — заперечив Михайло. — Раз уже ми тут востаннє… Особисто я хочу ще набратися сил перед поверненням, відпочити від невизначеності. Я — за.

— Я теж! — зрадів Сергій.

— Треба запастися їжею, — занепокоїлася бабця Марта. — Невідомо, коли повернемося, а на світанку треба йти! Чи встигнемо поснідати?

— Дітей брати не будемо, — запропонував Анатолій.

В Ольги миттю висохли сльози:

— Я піду з вами, ви не посмієте мене залишити!

— Олег просив тебе не ходити, — сказав павук, який мовчав досі.

— Хто він такий, щоб мені вказувати?! — блиснула очима Ольга. — Я з усіма!

— Попереджаю востаннє, — почав доглядач, — уночі результат непередбачуваний…

— Толю, куди ти склав наші рюкзаки? — запитала Марта, збираючи зі стола все, що встигла приготувати. — Там гарні ліхтарі.

Ідучи, двері в Притулок не замкнули, а тільки прикрили щільно і світло залишили запаленим. Довго ще світло з вікна падало на стежку, якою вони пішли в глиб лісу.

«На вологий ґрунт йому ходу нема: важкуватий, залишає глибоку колію. Поки використовуються тільки гусеничні машини».

«У результаті держава має величезні збитки, гине поголів’я осетрових, яке знову виявилося беззахисним».

«Ці фільми про старовину захоплюють відчуттям новизни. І новизна полягає не тільки в тому, що використано невідомі раніше документи, але й у якійсь захоплюючій силі реальності й романтики».

«Озвірівши, вони, як то кажуть, місили ногами труп, потім облили самогоном і підпалили його».

«У наступні дні намічено зробити дозаправку паливних баків базового блоку пальним й окислювачем, приступити до консервації бортових систем станції».

«От і зараз уже провели сівбу ранніх зернових. Закладають плантації соняшника, цукрового буряка».

«…за чим же страждала його струна? За дружбою й честю. За чоловічим братерством, яке перевіряється випробуваннями. За красою жіночого обличчя, гірського пейзажу, важкого промислу. Він співав про любов, про доброту, оскільки, незважаючи на мінливість долі, був і залишався невиправним романтиком».

«Маленькі барабанщики грають сигнали тривог і зборів».

(З газетної хроніки)

Відкриття Америки

Лякливо озираючись по боках, вухатий гном Ябеда прокрався в кабінет Метротроля. «Каравели Колумба вже пливуть, а Західну півкулю ще не добудовано!» — голосним шепотом повідомив Ябеда, запобігливо дивлячись в очі Метротролю. «Що?!» — заревів Метротроль, зомліваючи від власного ревіння. Гном Ябеда квапливо набрав у рот води з казенного графина, видрався поваленому начальникові на груди й вихлюпнув воду йому в обличчя. Метротроль миттю вийшов зі стану напівпрозорості, до якого його довела несподівана звістка, скинув із себе Ябеду й пірнув у басейн із архівною документацією. Через кілька секунд Метротроль вибрався, тримаючи в зубах звіт гномів-будівельників.

Розклавши на столі креслення Західної півкулі Землі, Метротроль звірив його із кресленнями Східної, потім схопив поданий гномом телескоп і почав вдивлятися в космос. У чорних просторах космосу обертаючись пливла блакитна півкуля. Розлютований Метротроль відкинув телескоп разом з Ябедою й кинувся в Гномополь. Ябеда абияк відліпився від стіни й кульгаючи побіг слідом. Оскільки під ногами троля ґрунт здригався, гном Ябеда мимоволі підстрибував через два кроки на третій.

«Ревізія!» — тривожно прошелестіло по Гномополю. Гноми втиснулися в скрині, горщики, мішки… Віддавати викрадене добро нікому не хотілося.

Раптом Метротроль зупинився, і Ябеда, з ходу ткнувшись йому в ногу, злякано заволав: «Колумб уже на підході, а океан Атлантичний ще не закінчений!» Метротроль люто прокашлявся й почав: «Знищу, зітру в порошок, зашлю на каторгу, позбавлю спадщини… — і раптом зірвався на істеричний лемент: — Злодії! Шахраї! Грабіжники! Усе повернути негайно! Звільню! Викреслю зі списку!..» У руках у Метротроля звідкись виникла бочка з порохом, яку він і опустив звучно поруч із собою, і підпалив звисаючий з бочки ґніт. Гноми так і порснули в сторони.

Майбутній Великий Адмірал і Губернатор Вест-Індії з подивом уставився на воду, яка прибувала на очах. А гноми, сидячи на лінії обрію й невидимі для його очей, ридаючи від жадібності, вихлюпували в океан украдену разом з рибами, молюсками й іншою живністю воду із присадибних басейнів.

«Земля!!!» — закричав матрос на «Санта-Марії», раптово виявивши квапливо монтований гномами острів Сан-Сальвадор. Навісивши маскувальну зелену сітку, гноми заклали скельні породи, строго по компасу розкидали родовища корисних копалин і взялися за родовища Америки.

Рослинність і тваринний світ були витягнуті з кімнатних горщиків, оранжерей, зоопарків й урочисто переправлені в Новий Світ. Помідори, картопля, какао, тютюн і маїс очікували щасливих мандрівників. Один гном у пориві альтруїзму навіть виклав коробку гаванських сигар і банку «Кока-коли», але іншими гномами це було сприйнято як явний перегин, і порушника відразу покарали. Контрабандний товар закопали під пальмою, де він і був випадково виявлений через двісті років і зданий на сміття через пошкоджене пакування. Сигари до того ж відсиріли.

Навколо жменьки білошкірих людей кипіла шалена робота. Частина гномів кріпила до гілок дерев спілі плоди, четверо підманювали до берега косяки риб, щоб люди могли зварити юшку до вечері, інші фільтрували воду вручну, сподіваючись запустити природну фільтрувальну установку пізніше…

І тут з небес пролунав грізний глас Метротроля, який білошкірі наївно прийняли за удар грому. Начальник цікавився правдоподібністю національних звичаїв тубільців. Гноми з жаху завмерли: тубільців не було. Успішно розікравши будматеріали Нового Світу, гноми геть-чисто забули про тубільців, витративши біологічний матеріал для продажу колегам з Альдебарана.

На щастя, одного з гномів-театралів осінила щаслива ідея: скинутись і найняти акторів. Гінця з текстом сценарію й нашвидку зібраним гонораром відправили в сусідню галактику, звідки незабаром примчала група підтримки. Абияк загримовані актори, сховавши шпаргалки в завитки татуювань і бойових малюнків, вийшли назустріч експедиції Колумба. Мореплавець був у захваті: «Тубільці» грали надзвичайно переконливо.

Однак самі гноми спектакль дивитися не стали: вони щодуху кинулися в рідний Гномополь і встигли саме до моменту догорання ґнота на бочці Метротроля. Усміхнений Метротроль однією рукою прийняв погашені накладні, другою підкинув бочку вгору, де вона з гуркотом рвонула, обсипавши жителів міста вогнями золотавого салюту.

Коли гном Ябеда спробував було заїкнутися про незаконність угоди з жителями сусідньої галактики, Метротроль відважив йому потиличника й продовжував із задоволенням спостерігати спектакль відкриття Колумбом Америки. Говорять, зв’язавшись зі своїм колегою із сусідньої галактики, він вибив акторській трупі гарні відрядні на весь період колонізації Америки. Метротроль обожнював вестерни.

Хазяїн

Другий тиждень ішов дощ. Він цілодобово тарабанив по даху, лунко бив по оббитому жерстю підвіконню, шарудів, збігав по шибці. Повітря в будинку було просякнуто вогкістю настільки, що поліровані боки піаніно потьмяніли й укрилися плямами, шпалери відстали, а старий шифоньєр, що раніше часто потріскував, став надзвичайно мовчазним.

Ішов десятий день мого перебування в будинку. Власники його ніжилися на кримському курорті, а старий сусіда, залишений для догляду, ліг у лікарню із серцевим нападом. Я наймав кімнату в дочки старого: товстої крикливої особи з пористою картоплиною замість носа, рудим клоччям замість волосся й неосяжним шлунком замість серця. Вічно п’яний чоловік дочки повсякчас крав у мене сигарети, а двоє відгодованих синів із завидною завзятістю ламали магнітофон. Маю зізнатися, людство до деякої міри встигло мені осточортіти, а тут раптом трапився випадок пожити життям Робінзона. Старий, як я вже згадував, занедужав, будинок, за яким він взявся дивитися, спорожнів, і дочка не на жарт стурбувалася. За догляд були плачені гроші, втрачати їх не хотілося, і після безуспішної спроби долучити до справи синів, товстуха звернулася до мене. Для пристойності я трохи поламався, виговорив собі знижку у квартирній платні й перебрався до вечора на нове місце проживання.

Сини встигли повідомити мені про лютого собаку, полчища пацюків і штукатурку, яка падає на голову, тому у двір дев’ятого будинку по вулиці Рудакова я ступив не без побоювання. Худий, зі зваляною шерстю Барбос ліниво брехнув з будки, але відразу замовк, угледівши в руках у мене шматок хліба. Я кинув собаці окрайчик і пройшов прямо до біленого вапном маленького будинку із залишками зеленої фарби на потрісканих ставнях. Бабця, яка прожила в будинку років п’ятдесят, померла два тижні тому, родичі зібралися продати руїну, але покупця ще не знайшли. По-хорошому, будинок треба було б спершу відремонтувати, однак ремонт міг обійтися в неабияку суму, а тут підвернулася путівка в санаторій…

Руїна мені сподобалася, я негайно взяв на роботі відпустку, притягнув з найближчого магазину мішок крупи й почав життя відлюдника. Борошно в будинку було, яйцями мене сумлінно постачали чотири курки. Грядка, вистелена поваленими кущами помідорів, давала мені цілком пристойний запас вітамінів, а стара яблуня балувала великими жовтими яблуками. За дах і їжу я платив роботою, якщо годівлю курей і кошлатого Барбоса можна назвати роботою.

Щоранку я вставав і виходив під дощ, щоб відчинити ставні. Ставні закривалися зовні на старомодні металеві замки й щоразу немилосердно скрипіли. Барбос радісно скавучав, а кури піднімали в загородці шалену метушню, сподіваючись на миску пшениці. Я годував своє господарство, їв сам і сідав на порозі дивитися на дощ. Підгнила дошка загрозливо прогиналася під моєю вагою, але я намагався не звертати уваги на її підступи. Я пообіцяв самому собі не втручатися в чуже життя — згасаюче життя будинку.

Мені ніколи не набридало дивитися на калюжі на пощербленому асфальті, у яких танцювали бульбашки, на дубову бочку із проіржавілими обручами, на розмоклі кімнатні пантофлі. Пантофлі стояли біля порога. Були вони з тканини, без задників, із протертими передками. Прослужили, мабуть, довгий вік, перш ніж перетворитися на линялу ганчірку. Коли я прийшов у будинок, пантофлі вже стояли на порозі, але я не чіпав їх усе через той же неясний страх. Я боявся порушити спокій будинку. Він ужився в цю криву вуличку, сховався під гілками розлогих дерев і старанно відгородився від світу старим парканом. Будинку було гарно одному. Над ним не стирчала телевізійна антена, а радіоприймач, що висів у центральній кімнаті, замовк уже давним-давно. Павутину, яка його затягла, ніхто не чіпав багато місяців.

Я спав на вузькому, укритому сірою вовняною ковдрою ліжку. Сітка прогиналася піді мною чи не до підлоги й стогнала при кожному русі. Подушка була маленькою й твердою, як камінь. Пір’я, що наповнювало її, збилося в одну щільну грудку, не бажаючи розпадатися. Я незабаром змирився з цим.

Поруч з ліжком стояв збитий з дощок стіл, на гладко обструганій стільниці красувалася глиняна ваза з надколеним горлечком. Колись у вазі стояв букет квітів, але вони давно висохли й обсипалися, тільки пучок жалюгідного пруття стирчав над купкою сміття. Щодня я дивився на це пруття й намагався вгадати, яким квітам служило воно стеблами.

Над ліжком висіла велика фотографія під склом: три дитячі мордочки, які сміються. Фотографія пожовкла від часу, та й зачіски у двох хлопчаків і дівчинки були якісь давні. Давно вже ніхто не вкладає дівчаткам кіс і не стриже хлопчиків «під горщика». Я від усієї душі побажав, щоб не згнив мотузок, на якому фотографія висіла, і щоб однієї ночі ця конструкція не впала мені на голову.

Між двома вікнами стояло піаніно. Теж старе, з мідним свічником над клавішами, з вигадливими вензелями на передній стінці, з педалями у вигляді звіриних морд. Правда, одна з педалей стирчала під кутом градусів у тридцять до підлоги й служити за призначенням уже не могла.

Крім спальні, я освоїв ще кухню, де на електроплитці якось забезпечував себе сніданком й обідом. Вечерю я віддавав Барбосові, хоча ворогом його не вважав. Добродушний пес жодного разу не дзявкнув на мене від самої моєї появи, і на подяку за це я спустив його з ланцюга. Це було єдине суттєве нововведення, зроблене мною в будинку номер дев’ять. По-моєму, Барбос не дуже його оцінив, бо продовжував триматися будки й рідко відходив від неї далі, ніж на довжину ланцюга. А через ці дощі й зовсім рідко залишав лігвище. Миску я ставив біля самого входу в будку, і пес поспіхом хлебтав юшку, поки вона не змішалася з дощовою водою.

Я трохи балувався творчістю й відривався від списаних аркушів лише тоді, коли рука втомлювалася тримати ручку. Тоді я гасив світло, відкривав двері й слухав незамовкаючий шум дощу. На стелі біля дверей з’явилася мокра пляма, і я вже став із занепокоєнням подумувати про необхідність мандрівки на дах. Я не хотів, щоб стеля впала. Однак пляма не збільшувалася. Можливо, це випадково затекло в щілину при якому-небудь бічному вітрі. Зрештою, ніхто не доручав мені ремонт будинку.

Так міркуючи, я сидів перед відкритими дверима й дивився на стелю. Коли я опустив очі — переді мною стояли двоє.

Один з них — товстенький кореєць у болоньєвій куртці з накинутим каптуром — підштовхнув уперед блондина зі строкатою японською парасолькою.

— Привіт, — сказав блондин і недбало струсив на підлогу мокру парасольку. — Ну й погодка.

Його друг закрив двері й очікувально уставився на мене.

Я закрив папку й включив настільну лампу. Було вже темнувато, і світло якось відразу оживило кімнату, святково заблищало на гладенькій поверхні піаніно, на склі фотографічного портрета. Я був навіть радий гостям, чого зі мною давно не траплялося. Позначалися дні самотності, проведені в старому будинку.

— Вирішили заглянути по-сусідськи, — пояснив блондин і поставив на стіл пляшку з мутнуватою рідиною.

Мені не хотілося пити, але й кривдити гостей не хотілося теж. Зрештою, всі ми люди. Я встав, щоб принести з кухні склянки, але не дійшов. Раптово на мене обрушилася темрява.

Оговтався я, сидячи на стільці, руки були зв’язані за спиною й прикручені до спинки стільця. Голова нестерпно боліла. Хтось із «гостей» не полінувався закрити ставні, але верхнє світло (гола лампочка на довгому дроті) добре освітлювало кинуту на столі куртку й спину людини, яка плазувала під столом. Мостини запекло скрипіли, а чоловік продовжував вистукувати їх ручкою столового ножа. Блондин тим часом зосереджено патрав подушку. Це мало настільки безглуздий вигляд, що я ледь не фиркнув: те саме, що старшокласники, які грають у «струмочок». Але біль у голові миттю відбив бажання сміятися.

Я мовчки стежив, як з гуркотом відсували меблі, вивертали внутрішності піаніно, відривали планки плінтусів, колупали стіни. Фотографію, й ту висмикнули з рамки, щоб старанно роздерти. Нарешті пролунав переможний вигук: під діжкою з давним-давно засохлим фікусом була виявлена схованка. Рука блондина пірнула в отвір і витягла звідти дерев’яну скриньку, обклеєну обгортками з-під цукерок. З величезною обережністю скриньку встановили на столі. «Відкривай», — побожним шепотом наказав блондин.

Кореєць потягся було до кришки, але його зупинило тихе гарчання. Найдобріший Барбос на негнучких лапах пройшов через усю кімнату й зупинився біля грабіжників. Піднята верхня губа оголила жовті стерті ікла. Не зводячи очей із протягнутої руки, він знову глухо загарчав.

«Пішов!» — блондин щосили штовхнув собаку в бік. Барбос із скавучанням відлетів і вдарився об ніжку ліжка. «Бом!» — ліжко загуло, і цей низький протяжний звук нагадав мені удар дзвона.

— Двері треба закривати! — гаркнув блондин на приятеля й відкинув кришку скриньки. Зі свого місця я не бачив її вміст, але на обличчях обох недругів одночасно відбилося розчарування. Кореєць запустив руку в скриньку й витягнув кілька дрібних коричневих кісточок, схожих на пташині.

— Що це таке? — з ноткою істерики в голосі запитав він.

У цей час Барбос оговтався і запекло уп’явся в ногу кривдника. Блондин скрикнув і другою ногою вдарив собаку в живіт. Барбос вискнув, але щелепи не розтис. Тоді чоловік схопив зі стола скриньку й почав методично бити собачу голову. Я рвонувся, але проклята мотузка витримала. Я не пацифіст, але не терплю, коли б’ють собак і дітей. Не пам’ятаю, що я кричав.

Скринька розлетілася вщент разом з усім, що там було. Я замружився саме вчасно: одна з кісточок боляче вдарила мене в перенісся й упала в розстебнутий комір сорочки. Немов шматочок льоду сковзнув у мене по грудях, я відкрив очі, але відразу забув про крижаний укол. Барбос в агонії бився на підлозі, однак щелепи його залишалися стиснутими. «Допоможи!» — закричав блондин до помічника. Кореєць схопив ніж і почав розтискати собачі зуби, поки нарешті нога не звільнилася. Штани блондина були розідрані, кров текла по нозі, заливаючи потоптану підлогу.

— Чому ти його не прирізав, скотино?! — блондин ще раз штовхнув обм’якле тіло Барбоса. — Чого чекав?! Двері покинув…

— По-перше, я закривав. По-друге, ти клявся, що собака й не гавкне. По-третє, де гроші?

— Звідки я знаю?! Може, він украв! — блондин ткнув пальцем у мою сторону.

На мить запанувала тиша, потім кореєць повернув до мене спохмурніле обличчя. Чорні очиці, оцінюючи, оббігли мою кволу фігуру.

— Де гроші, миршавцю? — запитав він.

— Не знаю.

Я й справді не знав. По-моєму, шукати гроші в цій халупі міг тільки божевільний. Бідність проглядала з усіх щілин.

— Послухайте, хлопці, — почав я запопадливо, — я знаю стільки ж, скільки ви. Мене попросили доглянути за будинком. Я нічого тут не чіпав.

— Це він обчистив схованку, — лице блондина пересмикнула судорога. — Гнида!

Просити помилування у покидьків однаково, що плювати проти вітру. Кричати даремно: до найближчого будинку не менше тридцяти метрів, до того ж, шум дощу заглушить крик. Люди забилися по своїх норах, міцно сплять у теплих ліжечках або вдивляються в екрани телевізорів. Чужі лиха їх не цікавлять. Схоже, звідси мені не вибратися.

— Повторюю для глухих: ні про які гроші мені нічого не відомо, — я чеканив слова, намагаючись не дивитися на ніж у руках корейця. — Навіщо вам зайві турботи, хлопці?

— Він над нами знущається, — процідив блондин.

Кореєць переклав ніж в іншу руку й впечатав кулак у моє сонячне сплетіння. Стілець став на задні ніжки й перекинувся. Коли я знову зміг вдихнути, виявилося, що я лежу на тілі Барбоса, а неприродно вивернуті й прив’язані до спинки стільця руки майже вискочили із суглобів. Мене підняли разом із стільцем і перетягли ближче до стіни.

— Досить символічно, — сказав блондин, дивлячись на мою замазану собачою кров’ю сорочку.

Він рисувався, сволота. Переді мною або перед своїм приятелем — не знаю. Це він затягнув сюди корейця вигадками про бабині гроші й тепер смертельно боявся ножа в смаглявих руках. А розплачуватися доводилося мені.

— Зараз заговорить, — пообіцяв кореєць.

Він оглянув кімнату, але не знайшов нічого для себе підходящого й пішов на кухню. Хвилин п’ять звідти доносився грюкіт каструль, потім усе стихло. Я з мимовільним трепетом очікував появи ката, і він виник на порозі з торжествуючою фізіономією і з праскою в руках. Мене пройняв холодний піт. Одна справа читати в газетах про злочини мафії і зовсім інша — виявитися в руках маніяків самому.

Вилку встромили в розетку.

— Так де ж все-таки гроші?

Тільки у фільмах героєві завжди трапляється під рукою гострий ніж, багнет або просто наточене залізо. Мотузка рватися не хотіла.

Дивлячись на мої безнадійні зусилля, кореєць посміхнувся. Клянуся, на його пиці з’явилося тихе задоволення, коли він приклав праску до моїх грудей. Я сіпнувся, але, як виявилося, дарма. Старі праски довго нагріваються. Він відчув недобре, підняв праску й торкнувся пальцем поруділого металу. «Чорт!»

Хвилина бігла за хвилиною, а праска залишалася ледь теплою. Каюся, я від усієї душі молився богам побутової техніки.

— Тут має бути електроплитка, — сказав блондин.

На жаль, він мав рацію. Була. На цій плитці я щодня готував. Блондин повернувся до кухні, але тут раптом знову пролунало гарчання. Барбос повільно піднімався на лапи. Пса хитало, остекленілі очі дивилися в простір, пазурі скребли по брудній підлозі.

— Забери цю тварину! — завищав блондин.

Кореєць знизав плечима, ступив до собаки й опустив праску на багатостраждальну голову. Глухий удар змусив мене підскочити. Я звивався на стільці, проклинаючи прибульців найстрашнішими прокльонами, які зберігалися в моїй пам’яті. Слова спливали із глибини свідомості, як замшілі корчі з дна ріки. Незабаром я сам не розумів, що кричу, але зупинитися вже не міг. Каскад незрозумілих звуків вилітав з мого горла, обрушуючись на голови мерзотників. Кореєць застиг у здивуванні, а блондин, недобре посміхнувшись, хльостким ударом змусив мене прикусити язика. У роті стало солоно від крові.

— Ти!.. — почав блондин і замовк.

Голосно заскрипіли мостини. Страшний, закривавлений Барбос в абсолютному мовчанні насувався на корейця. Темне обличчя корейця раптово посірішало, очі вилізли на лоба, губи белькотали щось незрозуміле. Мостини прогиналися під лапами собаки, чорна зваляна шерсть розправилася й заблищала, криваві краплі зривалися й падали на підлогу з неправдоподібно голосним стуком.

Кореєць тонко заверещав і кинувся до дверей, але тремтячі руки ніяк не могли впоратися із засувом. Блондин підскочив і теж рвонув засув, але залізний стрижень немов приварився до скоб.

Гарчання стало голоснішим. Чорний пес зупинився перед заціпенілими людьми й приготувався до стрибка. Блондин метнувся до вікна, рвонув на себе стулку й ударився в закриту ставню. І тут пес стрибнув. Пронизливий людський крик злився із громовим риком. Клацнули щелепи, і настала тиша. Кореєць скорчився перед замкненими дверима, поруч із ним не було нікого.

Блондина охопила паніка. Якийсь час він кидався від вікна до вікна, розбив навіщось скло, але ставні скрізь трималися міцно. Нарешті він зупинився й оглянувся.

Кореєць так само лежав біля порога, я сидів, прикручений до стільця, а собаки ніде не було видно. Блондин навшпиньках прокрався до дверей і поторкав засув. Раптово знову загуло ліжко. Низький тягучий звук заповнив кімнату. Блондин люто рвонув засув, але не зрушив його ні на йоту.

Десь зовсім поруч заскиглив собака — блондин скулився, втягнув голову в плечі, немов намагався здаватися меншим, і обережно повернувся. Шумний собачий подих наблизився до мого стільця, затримався, коли невидимий пес клацнув зубами, виганяючи блоху, потім пазурі неквапливо простукали до дверей. Бурчання, що виходило з порожнього простору, змусило блондина відсахнутися. Кілька секунд він дивився розширеними від жаху очима на це місце, потім заніс ногу для стусана… Від жахливого крику я здригнувся. Блондин хитнувся, заточися і впав обличчям униз.

Пройшло кілька секунд, блондин не ворушився. Я раптом усвідомив, що перебуваю в одній кімнаті з мерцями й ще чимось, чому назви не підбереш. Я рвонувся, але проклятий стілець немов приріс до підлоги. Хтось глумливо кашлянув над самим моїм вухом, це був хрипкий старечий кашель, і я похолов.

— Що ж ти так запізнився, дорогенький?

На тлі брудно-жовтих шпалер почало згущатися щось безформне, випромінюючи пронизуючий холод.

— Змусив мене повертатися…

Я хотів було сказати, що потрапив у будинок випадково, що чекати мене ніхто не міг, але язик примерз до зубів! Щось холодне сковзнуло по щоці, торкнулося губів… Одна розпечена голка встромилася в серце, друга обпалила мозок, тисячі пекучих ниток увійшли в моє тіло й зрослися з ним. Крик бився в мене в горлі й не міг прорватися. Все скінчилося раптово.

— Солоденький ти мій, — вимовив усе той же голос. — Тепер я піду спокійно, а ти залишайся…

Серце колотилося десь у вухах, я задихався, і вхідні двері заскрипіли, милостиво відчиняючись. Просякнуте вологою повітря наповнило легені, і біль пішов, розчинився у спокої. Дощ несамовито тарабанив по ґанку, відлітаючи бризками на витягнуті руки корейця. Наскрізь промоклий Барбос піднявся на ґанок, протиснувся між трупами й тихенько поставив біля моїх ніг розмоклі кімнатні пантофлі. «Король помер. Хай живе король!»

Чи бачив я коли-небудь стару хазяйку будинку? Не пам’ятаю. Ніколи не мав звички розглядати бабів, які сидять біля крамниць. Та й чи сиділа вона там? Звідки вона взялася і що робила в маленькому будиночку по вулиці Рудакова? А що звичайно роблять відьми? Говорять, чаклун не має спокою, поки не передасть комусь свою силу… Але при чому тут я?!

Я випадково підняв очі вгору й виявив, що пляма на стелі збільшилася. Барбос тривожно заскиглив. Так, не вистачало ще, щоб обвалилася штукатурка! Я висушив пляму поглядом, трохи послабив мотузку на руках і приготувався чекати ранку.

Content

Аліна Болото
Вдова узурпатора
Фантастичні повісті, оповідання

Вдова узурпатора

Пачка маргарину

Притулок

Вечір і ніч

Ранок

День і вечір

Ніч

Відкриття Америки

Хазяїн