Фредрик Бакман

Брит-Мари беше тук

Борг е измислено градче.

Всички евентуални прилики

с действителни места са неволни.

На мама, която винаги се грижеше

да имам храна в корема

и книги по рафтовете.

„Хората обичат футбола, защото това е инстинктивна игра. Ако вървиш по улицата и към теб се затъркаля футболна топка, ще я ритнеш. Поради същата причина се влюбваме – просто защото не знаем как да не го правим.“

1

Вилици. Ножове. Лъжици.

В този ред.

Брит-Мари наистина не е от хората, които съдят другите, съвсем не, но на никой цивилизован човек не би му хрумнало да подреди приборите в едно кухненско чекмедже по друг начин, не е ли така? Брит-Мари не съди никого, съвсем не, но все пак не сме животни, нали?

Понеделник е, месец януари. Тя седи пред малко бюро в малък офис в Агенцията по заетостта. Това няма нищо общо с приборите, но те са симптом на всичко, което се е объркало. Трябва да са подредени както обикновено, защото животът трябва да протича както обикновено. Обикновените животи са прилични – човек подрежда кухнята, чисти балкона и се грижи за децата. Това всъщност е по-трудоемко, отколкото ви се струва. Да имаш балкон.

Ако водиш обикновен живот, определено не седиш в Агенцията по заетостта.

Момичето, което работи тук, има къса прическа, като младо момче. Не че в това има нещо лошо, разбира се. Брит-Мари не страда от предразсъдъци. Това с прическата е модерно, да. Момичето посочва един лист и се усмихва така, сякаш бърза за някъде.

– Просто попълни името, личния номер и постоянния си адрес ето тук!

Брит-Мари трябва да се регистрира. Все едно е криминално проявена. Все едно е дошла, за да открадне заетостта на агенцията.

– Мляко и захар? – пита момичето секунда по-късно и ѝ поднася кафе в пластмасова чаша.

Брит-Мари не съди никого, определено не го прави, но що за поведение е това? Пластмасова чаша! Да не е военно време? На Брит-Мари ѝ се иска да зададе този въпрос на момичето, но вместо това, тъй като Кент постоянно я подканва да бъде „по-социална“, тя се усмихва толкова дипломатично, колкото може, и изчаква да ѝ предложат подложка за чашата.

Кент е мъжът на Брит-Мари. Той е предприемач. Нечувано, нечувано успешен. Върти бизнес с Германия и е много, много социален. Момичето ѝ дава две малки пакетчета мляко, от онези, които може и да не се съхраняват в хладилник. После ѝ подава пластмасова чаша, пълна с пластмасови бъркалки. Брит-Мари нямаше как да изглежда по-ужасена, ако ще да беше видяла змия.

– Без мляко и захар? – пита момичето неразбиращо.

Брит-Мари поклаща глава и избърсва бюрото с ръка, сякаш отгоре му има невидими трохи. Навсякъде са разхвърляни купчини документи. Разбира се, младата жена няма време да подрежда, все пак е така заета с кариерата си, Брит-Мари добре го разбира.

– О’кей, само попълни адреса си ето там! – усмихва се момичето и кимва към листа.

Брит-Мари вперва поглед в скута си и избърсва няколко невидими трохи от полата си. Копнее да се прибере при кутията за прибори. Да се върне към обикновения живот. Копнее за Кент, защото винаги той попълва всички документи.

Момичето, изглежда, отново се кани да отвори устата си, затова Брит-Мари я прекъсва:

– Много ли ще ви затрудня, ако поискам нещо, върху което да си оставя чашата за кафе?

Казва това с характерната интонация, която Брит-Мари използва, когато ѝ се налага да призове цялата си добронамереност, за да нарече една обикновена пластмасова чашка „чаша за кафе“.

– А? – изтърсва момичето от другата страна на бюрото, сякаш чашите могат да се оставят където и да било, просто така.

Брит-Мари се усмихва възможно най-социално.

– Забравихте да ми дадете подложка. Не искам да оставя следи по бюрото ви, нали разбирате.

Момичето от другата страна на бюрото като че ли не разбира ползата от подложките. Или от порцелана. Или, като стана дума, от огледалата, отбелязва Брит-Мари, съдейки по прическата ѝ.

– А, няма проблеми, просто я остави ей тук – казва момичето равнодушно и посочва едно свободно кътче върху бюрото.

Сякаш животът е толкова прост. Сякаш няма значение дали човек ползва подложки, или подрежда кутията за прибори правилно. Момичето почуква с химикалка по листа, при полето за „Постоянен адрес“. Брит-Мари издиша крайно търпеливо, така че дори не се получава въздишка.

– Чашите за кафе не се оставят просто така върху масата. Иначе остават следи, разберете.

Момичето оглежда повърхността на бюрото, която изглежда сякаш малки деца са опитвали да ядат картофи от нея. С вили. В тъмното.

– Няма проблеми, бюрото и без това е толкова захабено и надраскано! – усмихва се тя.

Брит-Мари крещи вътрешно.

– Естествено, не сте се замисляли, че това може да се дължи на факта, че не използвате подложки – констатира тя.

Казва го много грижовно, разбира се. Изобщо не звучи „пасивно-агресивно“, както веднъж казаха децата на Кент, мислейки си, че тя няма да ги чуе. Брит-Мари всъщност не е пасивно-агресивна. Тя е грижовна. След като чу децата на Кент да я наричат пасивно-агресивна, следващите няколко седмици тя се държа особено грижовно.

Момичето от Агенцията по заетостта изглежда малко напрегнато. Масажира веждите си.

– Така... значи, името ти беше Брит, а?

– Брит-Мари. Само сестра ми ме нарича Брит – поправя я Брит-Мари.

– Само ако можеш да... попълниш документа. Моля – моли се момичето.

Брит-Мари хвърля един поглед на листа, който изисква от нея да удостовери коя е и къде живее. Нужно е прекомерно количество канцеларска работа, за да бъдеш човек в днешно време, такова е твърдото убеждение на Брит-Мари. Направо е абсурдно през колко бумащина трябва да преминеш, за да те приеме обществото.

Накрая тя попълва неохотно името, личния си номер и номера на мобилния си телефон. Оставя полето за постоянен адрес празно.

– Какво образование имаш, Брит-Мари? – разпитва я момичето.

Брит-Мари стиска здраво ръчната си чанта.

– Бих искала да ви информирам, че съм изключително начетена – информира тя.

– Но нямаш формално образование? – пита момичето.

Брит-Мари издиша много рязко през носа. Това не е изсумтяване, разбира се. Брит-Мари не е от хората, които сумтят.

– Бих искала да ви информирам, че решавам нечувано количество кръстословици. За такова нещо определено се иска образование – информира тя, чувствайки се засегната.

Отпива много малка глътка кафе. Изобщо не е като това на Кент. Той прави много хубаво кафе, всички така казват. Брит-Мари отговаря за подложките, а Кент – за кафето. Ето как двамата са разпределили задълженията си.

– О – казва момичето, усмихва се окуражително и вместо това пробва с друг въпрос. – Какъв е професионалният ти опит?

– Последната ми работа беше като сервитьорка. Получих забележителни препоръки – информира Брит-Мари.

За миг момичето придобива обнадеждено изражение. То не се задържа дълго.

– Кога беше това? – пита тя.

– През 1978 – отговаря Брит-Мари.

– О – казва момичето и пробва да се усмихне в не особено успешен опит да скрие действителната си реакция. После пробва отново. – И оттогава не си работила?

– Оттогава не съм спирала да работя. Помагам на мъжа си във фирмата му – отвръща Брит-Мари оскърбено.

Момичето отново изглежда обнадеждено. Явно още не си е научило урока.

– И какви са трудовите ти задължения във фирмата?

– Гледам децата и се грижа домът ни да е представителен – отговаря Брит-Мари.

Момичето се усмихва, за да скрие разочарованието си, както правят хората, които не разбират разликата между „жилище“ и „дом“. Разликата всъщност е в грижовността. Заради нея има подложки и истински чаши за кафе, и спално бельо, което сутрин Брит-Мари опъва толкова стегнато, че Кент се шегува с познатите, че ако някой се спънел в прага на спалнята, щяло да има „по-малка вероятност да си счупи крака, ако падне на пода, отколкото на леглото“. Брит-Мари мрази, когато той говори такива неща. Цивилизованите хора все пак си вдигат краката, когато прекрачват прагове на спални. Твърде много ли е да иска хората да се държат като такива?

Когато Брит-Мари и Кент ще пътуват, Брит-Мари поръсва матрака с бакпулвер двайсет минути преди да оправи леглото. Содата в бакпулвера изсмуква мръсотията и влагата, а това освежава матрака. Бикарбонатът помага за почти всичко, Брит-Мари знае това от опит. Кент обикновено се оплаква, че закъсняват, но тогава Брит-Мари сключва сдържано ръце пред себе си и казва: „Наистина трябва да оправя леглото, преди да потеглим, Кент. Представи си, че умрем!“.

Това е причината Брит-Мари да мрази да пътува. Смъртта. Дори бикарбонатът не помага срещу смърт. Кент казва, че тя преувеличава, а тогава Брит-Мари започва да крещи вътрешно. Хората всъщност умират постоянно, докато са на път, а какво ще си помислят наемодателите, ако се наложи да разбият вратата на апартамента и вътре открият неосвежен матрак? Че Кент и Брит-Мари са се въргаляли в собствената си мръсотия?

Момичето поглежда часовника си.

– О... кей – казва тя.

Брит-Мари възприема интонацията ѝ като малко критична. Затова решава да се защити:

– Децата са близнаци, а и имаме балкон. Балконите отварят повече работа, отколкото си мислят хората.

Момичето кима предпазливо.

– Колко големи са децата ти?

– Децата са на Кент. На трийсет са.

Момичето кима още по-бавно.

– Значи са се изнесли от вкъщи?

– Естествено.

Момичето се почесва по прическата, все едно търси нещо в нея.

– А ти си на 63 години?

– Да – отговаря Брит-Мари, сякаш това не е от никакво значение.

Момичето прочиства гърло, сякаш това все пак е от някакво значение.

– Ами, Брит-Мари, ще бъда откровена. С финансовата криза и така нататък, значи, има недостиг на работа за хора в твоята... ситуация.

Момичето не звучи съвсем като думата „ситуация“ да е била първият ѝ избор за завършек на изречението. Брит-Мари си поема търпеливо дъх и се усмихва снизходително.

– Кент казва, че финансовата криза е приключила. Той е предприемач, да знаете. Така че разбира от някои неща, които може би са извън компетенцията ви.

Момичето затваря очи за ненужно дълго време. После поглежда часовника.

– Ами, такова... регистрирах те и...

Момичето изглежда стресирано. Това стресира Брит-Мари. Затова тя внезапно решава да направи комплимент на младата жена, за да демонстрира добрите си намерения. Оглежда стаята, търсейки нещо, което да похвали, и накрая успява да каже:

– Имате много модерна фризура.

Усмихва се с най-социалната си усмивка. Момичето докосва суетно косата си с пръсти.

– А? О. Благодаря.

– Много е смело да се подстрижеш толкова късо, когато имаш такова голямо чело – кимва Брит-Мари грижовно.

Честно казано, това като че ли малко обижда момичето, въпреки че беше комплимент. Така става, когато опитваш да си социален с младите в днешно време. Момичето се изправя от стола.

– Благодаря, че дойде, Брит-Мари. Вече си регистрирана в базата ни данни. Ще ти се обадим!

Тя протяга ръка, за да се сбогува. Брит-Мари се изправя и поставя пластмасовата чаша в дланта ѝ.

– Кога? – иска да знае.

– Ами, трудно е да се каже... – казва момичето.

Брит-Мари се усмихва дипломатично. И ни най-малко обвинително.

– Разбира се, просто ще седя и ще чакам. Все едно си нямам друга работа. Това ли имате предвид?

Момичето преглъща.

– Значи, мой колега ще се свърже с теб относно курса за търсене на работа и...

– Не искам курсове. Искам работа – пояснява Брит-Мари.

– Да, да, но е трудно да се каже кога ще изскочи нещо – пробва момичето.

Брит-Мари вади бележник от чантата си.

– Да кажем утре, тогава?

– А? – казва момичето.

– Може ли да изскочи нещо утре? – интересува се Брит-Мари.

Момичето се прокашля.

– Ами, принципно е възможно, или по-скор...

Брит-Мари вади молив от чантата и поглежда ядосано първо към молива, после към момичето.

– Ще ви затрудня ли, ако поискам острилката ви? – моли тя.

– Острилка? – повтаря момичето, все едно са я попитали за някакъв хилядолетен вълшебен артефакт.

– Трябва да отбележа срещата ни в списъка – информира Брит-Мари.

Някои хора не разбират ползата от списъците, но Господ е свидетел, че Брит-Мари не е от тях. Тя има толкова много списъци, че ѝ трябва отделен списък, в който са изредени всички списъци. Иначе би могло да се случи какво ли не. Би могла да умре. Или да забрави да купи бикарбонат.

Момичето ѝ подава химикалка и казва нещо от рода на „утре обаче няма да имам време“, но Брит-Мари е твърде заета да се взира в химикалката, за да я чуе.

– Списъци не се пишат с мастило, не мислите ли? – избухва тя, както се прави, когато някой не проумява, че списъкът на всяка цена трябва да може да се трие.

Момичето изглежда така, сякаш му се иска Брит-Мари да си тръгне.

– Нямам друго. Но така и така утре нямам време, колегата ми ще се свърж...

– Ха – прекъсва я Брит-Мари.

Брит-Мари често казва така. „Ха.“ Не като в „ха-ха“, когато човек се смее, а като в „аха“, когато е крайно разочарован. Както когато откриеш мокра кърпа за ръце, хвърлена на пода в банята. „Ха.“ Брит-Мари винаги стисва устни след това, за да покаже, че това „ха“ е последното, което смята да каже по въпроса. Но това много рядко е така.

Момичето се колебае. Брит-Мари държи химикалката сякаш тя лепне. Отваря на страницата със списъка, озаглавен „Вторник“, и най-горе, над „Разтребване“ и „Пазаруване“, записва „Обратна връзка от Агенцията по заетостта“.

Връща химикалката. Момичето се усмихва с надежда.

– Приятно ми беше! Ще се обадим! – казва тя, но звучи като че ли това не е съвсем вярно.

– Ха – кима Брит-Мари.

После си тръгва от Агенцията по заетостта. Разбира се, момичето си мисли, че повече няма да се срещнат, защото изобщо не осъзнава колко сериозно Брит-Мари приема списъците си. Очевидно е, че момичето никога не е виждало балкона на Брит-Мари.

Това е един нечувано, нечувано представителен балкон.

Януари е и зимният студ се усеща във въздуха, но по земята няма сняг – минусови температури без доказателство. Най-лошото време от годината за балконските растения. След като е излязла от Агенцията по заетостта, Брит-Мари отива в магазин за хранителни стоки, който не е обичайният ѝ магазин за хранителни стоки, и купува всичко от списъка си. Не обича да пазарува сама, защото не обича да бута количката. Винаги Кент я бута, а Брит-Мари върви до нея и я държи отстрани. Не защото опитва да я управлява, а защото обича да държи нещата, които Кент държи. Обича чувството, че двамата отиват нанякъде заедно.

Сяда да яде студената си вечеря точно в шест. Свикнала е да будува цяла нощ и да чака Кент, затова опитва да прибере неговата порция в хладилника. Но единственият хладилник тук е пълен с множество малки бутилки алкохол. Тя потъва в леглото, което не е нейното, и разтърква безименния си пръст – има лошия навик да прави така, когато е нервна. Преди няколко дни седеше в собственото си легло и въртеше венчалната си халка, след като преди това старателно бе поръсила матрака с бакпулвер. Сега търка светлото петно кожа, останало на мястото на пръстена.

Сградата има адрес, но определено не е нито жилище, нито дом. На пода има две продълговати пластмасови саксии за балконски растения, но хотелската стая няма балкон. Брит-Мари няма кого да чака будна цяла нощ.

Но въпреки това го прави.

2

Агенцията по заетостта отваря в 9:00. Брит-Мари изчаква до 9:02, преди да влезе, защото наистина не иска да изглежда твърде настоятелно.

– Днес трябваше да ми се обадите – съвсем не настоятелно информира тя, когато момичето отваря вратата на офиса.

Момчешката ѝ прическа днес изглежда различно. Стои по-скоро накриво, а не право нагоре. Сякаш посоката на косата ѝ се определя не толкова от първоначалната идея, а от това на коя страна ще заспи момичето. Това е доста практично, разбира се, момичето няма време да се тревожи за такива неща, кариерата е по-важна от фризурата. Не че на нея ѝ има нещо, естествено. Брит-Мари не съди никого. Но самата тя се е сресала така, както правят хората, за които прическата е от значение.

– А? – възкликва момичето, с лице, освободено от позитивни мимики.

Вътре в офиса има непознати хора. С пластмасови чаши.

– Кои са тези? – иска да знае Брит-Мари.

– Имам среща – отговаря момичето.

– Ха, срещата е важна, разбира се – констатира Брит-Мари и изглажда една гънка в полата си, която само тя може да види.

– Да... значи... – започва момичето.

Брит-Мари кима и констатира с направо нечувано разбиране и в никакъв случай осъдително:

– А аз, разбира се, не съм важна.

Момичето се размърдва нервно, все едно дрехите ѝ внезапно са променили размера си.

– Ами, нали вчера ти казах, че ще се обадя, ако изскочи нещо, не съм казвала, че ще е дне...

Брит-Мари вади бележника от чантата си и сочи педагогически.

– Записала съм го в списъка.

Момичето насочва пръсти към челото си, сякаш се опитва да извади малък невидим пирон от главата си.

– Казах, че е... възможно... да стане днес.

– Нямаше да го запиша в списъка, ако не го бяхте казали, разбирате ли?

Момичето си поема дълбоко дъх.

– Имам среща, трябв...

– Може би щяхте да имате повече време да намирате работа на хората, ако не прекарвахте цял ден в седене по срещи? – предлага Брит-Мари грижовно.

Момичето поглежда часовника си.

– Съжалявам, но наистина не мога да ти помогна...

Брит-Мари си поема изключително търпелива глътка въздух.

– Трябва да го направите. Пише го в списъка. Това тук е по ваша вина, разбирате ли?

Очите на момичето се разширяват леко.

– А?

Брит-Мари държи чантата пред себе си с две ръце, както би държала кормило на скутер.

– Принудихте ме да го запиша с мастило. Сега не може да се изтрие.

Момичето прочиства гърло и ѝ връща бележника.

– Много съжалявам, ако е станало недоразумение, но трябва да се връщам вътре.

Брит-Мари стиска чантата си по-здраво.

– Ха. Значи да седя тук и да чакам, все едно нямам по-важна работа, така смятате вие, разбира се.

– Не... искам да кажа, че... – пробва момичето, но Брит-Мари вече е седнала на един стол в коридора.

Като преди това го е избърсала с носна кърпичка, естествено. Като човек.

Момичето затваря вратата, изпухтявайки със затворени очи. Донякъде изглежда като човек, който духва свещичките на торта и искрено си пожелава нещо. Брит-Мари остава сама в коридора. Забелязва, че на вратата на момичето има два стикера, залепени малко под дръжката. На такава височина, на каквато би ги залепило дете. На стикерите има футболни топки. Това ѝ напомня за Кент, защото той обича футбол. И то по такъв начин, по какъвто не обича нищо друго на този свят. Даже повече, отколкото обича да разказва на хората колко струват вещите му, а Господ е свидетел, че Кент наистина обича да го прави.

Когато има голям турнир, приложението с кръстословицата в сутрешния вестник на Кент и Брит-Мари бива заменено от специално футболно приложение, след което с Кент вече не може да се говори нормално. Ако Брит-Мари го попита какво иска за вечеря, той измърморва „Няма значение“, без дори да откъсне поглед от телевизора.

Брит-Мари така и не прости на футбола. Нито за това, че ѝ отнема Кент, нито за това, че ѝ отнема кръстословиците.

Тя търка бялото петно на пръста си. Спомня си последния път, когато кръстословиците във вестника бяха заменени от футболно приложение, защото тогава прочете останалата част от вестника четири пъти с надеждата, че някъде може да има скрита мъничка кръстословица, която да не е забелязала. Нямаше такава, но имаше съобщение за смъртта на една жена на възрастта на Брит-Мари. Тя не можа да го забрави. Пишеше, че жената е лежала мъртва няколко седмици, докато най-накрая я открили, след като съседите се оплакали от лошата миризма, която идвала от апартамента ѝ. Брит-Мари не може да спре да мисли за съобщението, защото не може да спре да мисли за това колко неприятно е това, че съседите са се оплакали от миризмата. Пишеше, че смъртта била „естествена“. Един съсед бе разказал, че „вечерята ѝ още беше на масата, когато хазяинът влезе в апартамента“. Брит-Мари попита Кент какво според него е яла жената. Смяташе, че е особено неприятно да умреш по време на вечеря, все едно храната не е била вкусна. Кент измърмори, че нямало значение, и усили звука на телевизора. Брит-Мари изкрещя вътрешно.

Имаше значение, и то голямо. Вечерята трябва да има значение.

Минава половин час, преди вратата на офиса да се отвори. Хората излизат навън. Момичето се сбогува и се усмихва ентусиазирано. После забелязва Брит-Мари и се усмихва не толкова ентусиазирано.

– О, още си тук. Ами, значи, Брит-Мари, страшно съжалявам, но нямам време за...

Брит-Мари се изправя и изтупва невидими трохи от полата си.

– Разбирам. Твърде заета сте с кариерата си, за да имате време за някоя като мен, естествено.

Брит-Мари казва „кариерата“ много грижовно. Съвсем не критично. Въпреки това момичето май го приема малко критично, защото изглежда така, както изглеждаше една съседка на Брит-Мари, когато Брит-Мари се опитваше да прояви грижовност. Веднъж съседката я нарече „мрънкаща вещица“, след като Брит-Мари грижовно позвъни на вратата ѝ и с превантивна цел я информира за правилата за ползване на общото перално помещение в блока. За четвърти път. Брит-Мари много се обиди. Не заради частта с вещицата, това може да го понесе. Но Брит-Мари всъщност не мрънка. Тя е грижовна, има разлика. След онази случка Брит-Мари опитваше да обясни това на съседката всеки път, когато се засекат, докато няколко месеца по-късно съседката не изкрещя: „Стига вече си го дъвкала, по дяволите!“. Брит-Мари дълбоко се засегна, защото тя всъщност не е от хората, които предъвкват едно и също. „Такава ли съм? Мислиш ли, че съм от тези, които предъвкват, Кент? Мислиш ли? Предъвквам ли едно и също, Кент?“, попита тя мъжа си същата вечер. „Ненене, по дяволите“, измърмори Кент. „Ами и аз това казвам, точно това казвам! Изобщо не предъвквам!“, съгласи се Брит-Мари. После лежа будна цяла нощ, разстроена от факта, че из блока обикалят хора, които напълно несправедливо смятат, че Брит-Мари е от хората, които обичат да предъвкват.

– Съжалявам, н... – казва момичето нетърпеливо, очевидно с намерението да отпрати Брит-Мари.

– И се развличате с футбол. Сигурно го обичате – прекъсва я Брит-Мари и кима към стикерите на вратата.

Момичето грейва.

– Да! И ти ли?

– Определено не – пояснява Брит-Мари.

– Аха... – казва момичето.

– Ха – казва Брит-Мари.

Момичето поглежда първо ръчния си часовник, а после и един часовник на стената. Очевидно се опитва да изпъди Брит-Мари, затова Брит-Мари решава да каже нещо социално.

– Фризурата ви днес е различна – отбелязва тя.

– А? – казва момичето.

Брит-Мари се усмихва грижовно.

– Различна е от вчера. Така е модерно, разбира се. Да не се налага сама да решаваш как да изглеждаш.

Веднага след това добавя:

– Не че в това има нещо лошо, естествено, че не.

Все пак Брит-Мари не съди никого. Момичето се прокашля.

– О’кей. Благодаря, но сега тряб...

– Изглежда практично. Фризурата – кима Брит-Мари хвалебствено.

В действителност изглежда най-вече къса и рошава, все едно някой е разлял портокалов сок върху килим. Кент постоянно го правеше, когато пиеше водка с портокалов сок по време на футболните си мачове. Накрая на Брит-Мари ѝ дойде в повече и премести килима в гостната. Това беше преди тринайсет години, но тя често се сеща за случката. В това отношение килимите и спомените на Брит-Мари си приличат – и едните, и другите трудно се изпират.

Но прическата, естествено, може да изглежда както си иска. Днес например е малко като копър, гледан в саксия на балкона. В това няма нищо лошо, естествено. Брит-Мари няма абсолютно никакви предразсъдъци към копъра.

Момичето прочиства гърло. Прическата ѝ остава пасивна.

– За жалост, нямам време.

– А кога ще имате? – моли да узнае Брит-Мари.

Момичето издиша така, сякаш е много тежък мъж, а не много леко момиче.

– Какво имаш предвид?

Брит-Мари вдига бележника и преглежда внимателно списъка.

– Свободна съм в три часá.

– Графикът ми е пълен за днес, няма как д... – пробва момичето.

– Мога също в четири или пет – предлага Брит-Мари дипломатично.

– В пет затваряме – казва момичето.

– Значи се разбираме за пет – съгласява се Брит-Мари сама със себе си и се приготвя да запише уговорката с подострения молив, който се е материализирал между палеца и показалеца ѝ.

– Ама нали ти казвам, че не става! – протестира момичето.

– Значи сте заета в пет? – пита Брит-Мари обезпокоено.

– Да... или, значи, тогава затвар... – започва момичето.

– Определено не можем да се срещнем по-късно от пет – заявява Брит-Мари.

– А? – казва момичето.

Брит-Мари се усмихва нечувано, нечувано търпеливо.

– Не искам да създавам неприятности. В никакъв случай. Но все пак не живеем във военно време, нали, мила ми малка приятелко? Цивилизованите хора вечерят в шест часá, така че след пет вече е твърде късно за срещи, не смятате ли така?

– Да?

– Значи предлагате да се срещнем на вечеря?

– Не... ама... к’во... а?

Брит-Мари кима така, сякаш това ѝ коства много усилия.

– Ха. В такъв случай гледайте да не закъснеете. Иначе картофите ще изстинат.

После записва „18:00 – Вечеря“ в бележника си.

Момичето виква нещо след Брит-Мари, но Брит-Мари вече си е тръгнала, защото тя всъщност няма време да стои и да дъвче едно и също цял ден. Часът е 9:35.

Точно в единайсет на вратата отново се чука. Брит-Мари стои отвън и гледа грижовно.

– Имате ли алергии? – пита тя.

– А? – казва момичето.

– Има ли нещо, което не ядете? – пояснява Брит-Мари с онзи вид стоическо спокойствие, с което човек трябва да е въоръжен, ако иска да разговаря с някого, който отговаря на всеки втори съвсем разумен въпрос с: „А?“.

– Аз съм... вегетарианка – успява да каже момичето.

Брит-Мари вади бележника си.

– Ха.

Момичето диша през носа.

– Но... опитах се да ви кажа, че не можем да се срещнем тази вечер...

– Ядете ли риба? – прекъсва я Брит-Мари.

– Да... да, ям риба, но както каз...

– Рибата не е вегетарианско ястие, все пак е месо. Рибешко месо – просветлява я Брит-Мари.

Момичето докосва клепачи с върховете на пръстите си, както прави човек, когато е свикнал да дава прости обяснения на сложни въпроси, тъкмо защото сложните отговори обикновено карат хората да си мислят, че е било по-добре да чуят простата версия.

– Не ям червено месо. Но хората ме разбират по-лесно, ако просто им кажа, че съм вегетарианка.

Брит-Мари, изглежда, премисля информацията.

– Ядете ли сьомга? – пита после и добавя грижовно: – Това е риба. Да знаете.

– Да. Ям сьомга – признава момичето.

Брит-Мари бърше невидими трохи от полата си. Приглажда една липсваща гънка.

– Сьомгата има червено месо.

Възможно е момичето да възнамерява да отговори нещо, но Брит-Мари вече се е насочила към изхода.

Брит-Мари може да приготвя изключителна сьомга, защото това е единствената риба, която Кент обича. Всеки следобед в пет тя му се обажда и го пита дали ще се прибере навреме за вечерята в шест. Той почти винаги казва не, защото има съвещание с Германия, но колкото и късно да се прибере, вечерята го чака топла на масата.

„Ха. Значи не ти харесва?“, казва обикновено Брит-Мари, без изобщо да звучи обвинително, след като Кент е изял няколко хапки. „Напротив, напротив! Страшно е вкусно, страшно!“, измънква обикновено Кент, без да вдигне поглед от спортните страници на сутрешния вестник. Той чете сутрешния вестник вечерта. Това кара Брит-Мари да крещи вътрешно.

„Ако ти е харесало, хубаво би било да ми го кажеш“, казва тя и събира в дланта си невидими трохи от покривката. „Боже Господи, Брит-Мари, нали казах, че е вкусно!“, отвръща Кент неразбиращо, гледайки нещо в телефона си. Тогава Брит-Мари обикновено се изправя и изтръсква невидимите трохи в мивката. После вади съдовете от миялната и подрежда приборите.

Кент слага чинията си в мивката, проверява футболните резултати по телетекста и отива да си легне. Брит-Мари взима ризата му от пода на спалнята и я слага в пералнята. После пере, подрежда и реорганизира машинката му за бръснене в банята. Сутрин Кент вика „Брииит-Мариии!“, защото не може да намери машинката, а после твърди, че тя я крие, но това изобщо не е вярно. Брит-Мари реорганизира. Има разлика. Понякога реорганизира, защото се налага, а понякога го прави, за да накара Кент да вика името ѝ сутрин. Защото обича да слуша как той вика името ѝ.

Денят минава, Кент се прибира късно, вечеря, проверява резултатите по телетекста и отива да си легне. Брит-Мари пере ризата му. Иска ѝ се той поне веднъж сам да я сложи в коша за пране. Иска ѝ се той поне веднъж да каже, че храната е вкусна, без тя да го моли. Вечѐрите трябва да имат значение.

„Много е вкусно.“ Ето го значението.

3

Часът е 16:55. Брит-Мари стои сама на улицата пред Агенцията по заетостта, защото би било невъзпитано да се появи твърде рано. Вятърът развява леко косата ѝ. Балконът много ѝ липсва и тя стиска клепачи толкова силно, че я заболяват слепоочията. Обикновено се грижи за балкона нощем, докато чака Кент. Той все казва, че тя не бива да стои будна и да го чака. Въпреки това Брит-Мари винаги го прави. Вижда колата му от балкона и щом Кент влезе през вратата, храната му вече го чака топла на масата. След като той заспи в леглото им, Брит-Мари вдига ризата му от пода и я слага в пералнята. Ако яката е мръсна, първо я обработва с оцет и бикарбонат. Рано на следващата сутрин се буди, сресва се, разтребва кухнята, поръсва саксиите на балкона със сода и излъсква всички прозорци с „Факсин“. Това е препаратът за прозорци на Брит-Мари. По-добър е дори от бикарбоната.

Има хора, които твърдят, че няма нужда прозорците да се лъскат всеки ден, но след като свърши това, Брит-Мари буди Кент, а денят започва, когато той се събуди. Брит-Мари не може да си представи да започне деня с мръсни прозорци.

Прозорците в хотелската стая, където сега живее Брит-Мари, са толкова чисти, че тя е принудена да дръпне пердетата, преди да отиде до магазина, за да не рискува някоя птица да се блъсне в стъклото. Това би било ужасно, мисли си тя, защото тогава ще трябва отново да излъска прозорците, а последната ѝ бутилка „Факсин“ свърши. Брит-Мари не се чувства като човек, ако няма почти пълна бутилка „Факсин“ подръка. Все пак не се знае какво може да се случи.

Затова записа „Купи „Факсин“ в списъка си. Обмисляше дори да сложи удивителна, за да подчертае сериозността на положението. Но се въздържа. После отиде в магазина за хранителни стоки, който не е нейният магазин и където нищо не е на обичайното си място. Попита един млад мъж от персонала за „Факсин“. Той не знаеше какво е това. Брит-Мари изкрещя вътрешно, а външно обясни, че това е нейният препарат за прозорци. Мъжът сви рамене и предложи някаква съвсем друга марка. Тогава Брит-Мари така се ядоса, че извади бележника си и добави удивителната.

Количката се запъна и в опитите да я накара да тръгне, Брит-Мари прегази собствения си крак. Затвори очи, прехапа бузи и закопня за Кент. Намери сьомга на промоционална цена и взе картофи и зеленчуци. От малък рафт, обозначен „Канцеларски материали“, взе молив и две острилки и ги сложи в количката.

– Членка ли сте? – попита младият мъж, когато Брит-Мари стигна до касата.

– На какво? – зачуди се Брит-Мари подозрително.

– Сьомгата е на промоционална цена само за членове – каза той.

Брит-Мари се усмихна търпеливо.

– Обикновено не пазарувам от този магазин, разбирате ли? В магазина, от който пазарувам, членува мъжът ми.

Младият мъж ѝ подаде брошура.

– Можете да станете членка, става адски бързо. Само попълнете името и адреса си ето тук и...

– Определено не! – каза Брит-Мари.

Грижовно, естествено. Съвсем не ядосано. Но все трябва да има някаква граница, нали? Налага ли се да се регистрираш с име и адрес като някакъв терорист само за да си купиш сьомга? Брит-Мари все пак не възнамерява да взривява нищо със сьомгата. Смята да я приготви спокойно и да я сервира с картофи и зелен фасул. Като човек.

– Ами, тогава, сори, но ще трябва да платиш сьомгата на нормална цена – каза младият мъж.

– Ха – отвърна Брит-Мари.

Младият мъж я погледна неуверено.

– Ако не носиш достатъчно пари в себе си, мога да...

Брит-Мари се ококори. Отчаяно ѝ се искаше да повиши глас.

– Скъпи ми млади приятелю, имам предостатъчно пари. Предостатъчно! – опита тя да изкрещи и да тръшне портфейла си върху лентата за покупки, но викът се получи по-скоро като шепот, а тръшването – като плъзгане.

Младият мъж сви рамене и взе парите. Брит-Мари искаше да му обясни, че съпругът ѝ всъщност е предприемач и че тя със сигурност може да си позволи да яде сьомга на нормална цена. Но младият мъж вече бе започнал да обслужва следващия клиент.

Все едно Брит-Мари не беше от значение.

Точно в 17:00 Брит-Мари чука на офиса на момичето. Момичето отваря, вече облякло връхните си дрехи.

– Ха. Излизате навън, разбира се – отбелязва Брит-Мари.

Момичето като че се чувства обвинено в нещо.

– Аз... ами, вече затваряме... както ти казах, така че тряб...

– А кога ще се върнете? – пита Брит-Мари.

– А? – казва момичето.

– Все пак трябва да знам кога да сложа картофите – казва Брит-Мари.

– Картофите? – пита момичето.

– Картофите всъщност са вегетариански – възкликва Брит-Мари, сякаш сега пък тя се чувства обвинена.

Момичето търка очи с кокалчетата на пръстите си.

– Да, да, о’кей. Моля за извинение, Брит-Мари. Но както опитах да ти кажа, нямам в...

– Това е за вас – казва Брит-Мари и ѝ подава молива.

Момичето го взима объркано, а Брит-Мари вади и острилките, синя и розова. Кима към едната, после към другата, а накрая – съвсем непредубедено – към момчешката прическа на момичето.

– Да, в днешно време не се знае кой цвят може да предпочетете вие. Затова взех две различни.

– Б... благодаря. Струва ми се.

Момичето, изглежда, не е съвсем сигурно какво има предвид Брит-Мари под „вие“.

– Сега бих искала да ми покажете кухнята, ако няма да ви затрудни твърде много, иначе картофите няма да станат навреме – пояснява Брит-Мари добронамерено.

За миг момичето изглежда като че ли се кани да възкликне „Кухнята?“, но в последния момент преглъща и накрая, като малко дете пред корито за къпане, осъзнава, че протестите само ще удължат процеса и ще го направят по-болезнен. Затова си поема дъх толкова дълбоко, че копчетата на палтото ѝ изпукват, и просто се предава.

– Но аз... такова, да... о’кей, все тая! Кухнята за персонала е ето там! – въздъхва тя и взима торбата с покупките от Брит-Мари.

Брит-Мари тръгва след нея и сякаш иска да отвърне на добрината с някакъв комплимент.

– Стилно палто имате – казва тя накрая.

Ръката на момичето докосва изненадано плата на палтото.

– Благодаря! – усмихва се искрено.

Брит-Мари кима.

– Смело е от ваша страна да се обличате в червено по това време на годината.

Момичето диша през носа. Брит-Мари бърше невидими трохи от полата си.

– Къде са кухненските приспособления? – пита тя, когато стигат до кухнята.

С все по-ограничено търпение, момичето издърпва едно чекмедже. В едната му половина има разхвърляни най-различни кухненски инструменти. В другата половина има пластмасово отделение за приборите. Едно-единствено отделение. Вилици, ножове, лъжици. Заедно.

Раздразненото изражение на момичето преминава в искрено притеснение.

– Но... ей! Добре ли си? – пита тя Брит-Мари.

Брит-Мари е седнала на един стол и изглежда все едно е на път да припадне.

– Варвари – прошепва тя и прехапва бузи.

Младата служителка сяда бавно на отсрещния стол. Изпаднала е в недоумение. Погледът ѝ се спира на лявата ръка на Брит-Мари. Пръстите на Брит-Мари търкат неловко светлото петно кожа, сякаш това е белег от ампутация. Щом вижда, че момичето я гледа, тя скрива ръка под чантата си, все едно някой я е сварил под душа.

Момичето вдига внимателно вежди.

– Мога ли да попитам... извинявай, но... такова, какво всъщност правиш тук, Брит-Мари?

– Искам работа – отговаря Брит-Мари и започва да рови в чантата си за кърпичка, с която да избърше масата.

Момичето се накланя напред и назад, опитвайки не особено успешно да изглежда отпуснато.

– При цялото ми уважение, Брит-Мари, но ти не си имала работа от четирийсет години. Защо това е толкова важно за теб точно сега?

– През тези четирийсет години имах работа. Грижих си за дома ни. Затова е важно – отговаря Брит-Мари и забърсва несъществуващи трохи от масата.

Момичето не отговаря веднага, така че тя добавя:

– Във вестника четох за една жена, която лежала мъртва в апартамента си няколко седмици, разбирате ли? Пишеше, че смъртта била „естествена“. Вечерята ѝ още била на масата. Това всъщност не е естествено. Никой не знаел, че е умряла, преди миризмата да обезпокои съседите.

Момичето се почесва объркано по прическата.

– Значи... такова, ти... искаш работа, за да... – казва колебливо.

Брит-Мари издиша с огромно търпение. Изобщо не може да се каже, че въздъхва нетърпеливо.

– Жената не е имала деца, нито мъж, нито работа. Никой не е знаел, че е там. Ако човек има работа, някой ще забележи, ако го няма.

Момичето, което е останало на работното си място дълго след края на работния ден, поглежда продължително към причината това да се случи. Брит-Мари седи с изправен гръб, както преди седеше на балкона, чакайки Кент. Не искаше да си ляга, преди Кент да се е прибрал, защото не искаше да заспива, без някой да знае, че тя е там.

Прехапва бузи. Търка бялото петно.

– Ха. Смятате, че това е нелепо, разбира се. Добре съзнавам, че разговорите не са силната ми страна. Мъжът ми казва, че съм социално некомпетентна.

Брит-Мари прошепва последното изречение. Момичето преглъща и кима към пръстена, който вече не е на пръста ѝ.

– Какво се е случило с мъжа ти?

– Получи инфаркт.

Клепачите на момичето се затварят засрамено и се отварят състрадателно.

– Съжалявам. Не знаех, че е починал.

– Не е починал – прошепва Брит-Мари.

– О, помислих, че... – започва момичето.

Брит-Мари я прекъсва, като се изправя и започва да нарежда приборите така, сякаш са извършили престъпление.

– Не използвам парфюм, затова все го молех да оставя ризата си в пералнята, след като се прибере. Той никога не го правеше. А после ми викаше, задето пералнята вдигала толкова шум през нощта.

Тя млъква, за да каже на печката, че копчетата ѝ не са подредени правилно. Печката като че ли се засрамва. Брит-Мари отново кимва:

– Тя бе тази, която ми се обади от болницата, когато Кент получи инфаркт.

Момичето се изправя, за да опита да помогне. После пак сяда предпазливо, тъй като Брит-Мари изважда нож за филетиране от чекмеджето.

– Когато децата на Кент бяха малки и през седмица живееха при нас, имах навика да им чета приказки. Харесваше ми „Майсторът шивач“. Това е приказка, да знаете. Децата искаха да си измислям собствени приказки, но не разбирах каква всъщност би била ползата от това, след като вече има готови истории, написани от професионалисти. Кент каза, че съм нямала въображение, но аз всъщност имам изключително въображение!

Момичето не отговаря. Брит-Мари включва фурната. Слага сьомгата в тава. Стои на място.

– Иска се необикновено богато въображение, за да се преструваш, че не разбираш нищо, докато с години переш всичките му ризи, а самата ти не използваш парфюм – прошепва тя.

Момичето отново се изправя. Непохватно слага ръка на рамото на Брит-Мари.

– Аз... съжалявам, аз... – започва тя.

Млъква, без да са я прекъснали. Брит-Мари сключва ръце пред себе си и поглежда към фурната.

– Искам работа, защото всъщност смятам, че не е приемливо да безпокоиш съседите с лоши миризми. Искам някой да знае, че съм тук.

Няма какво да се отговори на това.

Когато сьомгата е готова, двете сядат на масата и започват да се хранят, без да се поглеждат.

– Тя е много красива. Млада. Не го виня, действително не го виня – казва Брит-Мари накрая.

– Сигурна съм, че е бич[1]! – изплюва момичето, изпитало внезапно желание да окаже морална подкрепа.

– Какво означава това? – пита Брит-Мари и изглежда засегната.

Момичето прочиства гърло.

– Това... исках да кажа... такова. Нещо лошо е.

Брит-Мари свежда поглед обратно към чинията си.

– Ха. Това беше мило от ваша страна.

Като че ѝ се иска да каже нещо мило в отговор, затова с известно усилие изрича:

– Косата ви... хм, искам да кажа: косата ти изглежда добре днес.

Момичето се усмихва.

– Благодаря!

Брит-Мари кима.

– Днес не се вижда толкова много от челото ти, колкото вчера.

Момичето се почесва точно под бретона. Брит-Мари гледа в чинията си и опитва да устои на инстинкта да отиде до кухненския плот и да сипе порция за Кент. Момичето казва нещо. Брит-Мари вдига поглед и промърморва: „Моля?“.

– Много е вкусно – повтаря младата жена.

Без Брит-Мари да я е питала.

4

Ето как Брит-Мари успява да си намери работа. Намира се в Борг, в смисъл работата, така че два дни след като момичето от Агенцията по заетостта беше поканено на сьомга, Брит-Мари се отправя към градчето с колата си. Затова сега трябва да си поговорим за Борг.

Борг е градче до шосе. Това е най-хубавото, което може да се каже за него. Мястото не може да се опише като едно на милион, а по-скоро като едно от милионите такива. Има закрито училище и закрит футболен терен, и закрита аптека, и закрит магазин за алкохол, и закрит медицински център, и закрит магазин за хранителни стоки, и закрит бизнес център, и шосе, което води далеч от градчето в две различни посоки.

Единственото, което не е закрито, е развлекателният център[2], просто защото още не се е стигнало дотам. Иска се време, за да закриеш цяло градче, разбирате ли, така че развлекателният център чака реда си. Единствените други по-значими неща, които още съществуват в Борг, са футболът и една пицария, понеже те явно са последното, от което хората се отказват.

Първият сблъсък на Брит-Мари с пицарията и развлекателния център се случва в един януарски ден, когато тя спира колата си на чакъления паркинг, който ги разделя. Първият ѝ сблъсък с футбола пък се случва, когато една футболна топка я удря доста силно по главата.

Това става точно след като колата ѝ е експлодирала. В обобщение може да се каже, че първите впечатления на Брит-Мари от Борг и обратно не са изцяло позитивни.

Самата експлозия, ако ще изпадаме в подробности, се случва още докато Брит-Мари завива към паркинга. Звукът идва от мястото до шофьорското и Брит-Мари го чува ясно. „КАБУМ“, така би го описала, ако се налагаше. Подобаващо паникьосана, Брит-Мари отпуска съединителя и спирачката, при което колата се закашля така, все едно се е стреснала, докато яде пуканки, и след няколко напълно оправдани драматични плъзгания по замръзналите януарски локви, спира пред сградата с надпис „ПИЦ Р Я“, изписан със спорадично работещи неонови букви. Брит-Мари изскача ужасена от колата, съвсем основателно очаквайки експлозията да причини пожар. Това не става. Вместо това Брит-Мари остава сама на паркинга, обградена от такава тишина, каквато има само в малките градчета, никога в големите градове. Малко е дразнещо. Брит-Мари приглажда полата си и хваща здраво чантата си.

Една футболна топка се търкаля необезпокоявано по чакъла. Отдалечава се от колата на Брит-Мари и изчезва зад сградата с надпис „РАЗВЛЕ АТЕЛЕН ЦЕНТЪ“. Нещо започва да тропа в мига, в който топката се скрива зад ъгъла. Звучи все едно някой суши одеяла, но вместо тенис топки е сложил камъни в машината. Това не изглежда много вероятно, разбира се, но се е случвало в общото перално помещение в блока, където живеят Брит-Мари и Кент. В днешно време на хората им хрумва какво ли не.

Брит-Мари вади бележника от чантата си. Най-отгоре в списъка пише „Отиди до Борг“. Тя отмята тази точка. Следва „Вземи ключа от Пощата“.

Вади мобилния телефон, който Кент ѝ е купил преди пет години, и го използва за първи път.

– Ало? – казва момичето от Агенцията по заетостта.

– Така ли се отговаря по телефона в днешно време? – интересува се Брит-Мари.

Грижовно. Не критично.

– А? – казва момичето и прекарва още няколко мига в щастливо неведение относно факта, че с напускането на Агенцията, Брит-Мари не е напуснала непременно и живота ѝ.

– Сега съм в този Борг. Нещо тук тропа просто ужасно, а колата ми експлодира. Колко далеч се намира Пощата? – пита Брит-Мари.

– Брит-Мари? – пита момичето след кратък размисъл, основан на надеждата, че отговорът ще бъде не.

– Много лошо те чувам! – информира я Брит-Мари.

– Колата ти е експлодирала? – чуди се момичето.

– Има ѝ нещо. Ясно чух, че експлодира – пояснява Брит-Мари.

– Ти о’кей ли си? – пита момичето притеснено.

– Естествено! Но какво ѝ има на колата? – отговаря и пита Брит-Мари.

– Ами... такова... това нали си е твоята кола – казва момичето.

– Ха – констатира Брит-Мари.

Настава кратко мълчание.

– Ало? – казва Брит-Мари.

– Да? – казва момичето.

– Да! – отбелязва Брит-Мари.

– Не разбирам нищо от коли – пробва момичето.

Брит-Мари изпуска една, във всички отношения, търпелива въздишка.

– Каза да ти се обадя, ако имам проблеми – напомня тя.

Брит-Мари не смята, че от нея самата може да се очаква да знае всичко за автомобилите. Откакто с Кент се ожениха, е карала само няколко пъти, защото никога не пътува с кола без него, а той е изключително добър шофьор.

– Имах предвид въпроси относно... самата работа – въздъхва момичето от другия край на линията.

– Ха. Единствено това е важно, разбира се. Кариерата. Ако умра при експлозия, това няма да е важно, разбира се – констатира Брит-Мари.

– Нямах това предвид – смотолевя момичето.

– Най-добре ще е, ако умра, разбира се. Така ще се освободи едно работно място. Добре ще е за статистиката – казва Брит-Мари съвършено приятелски и без по никакъв начин да звучи, сякаш се самосъжалява.

Много добре знае как стоят нещата със статистиката. В днешно време във вестниците пише толкова много по този въпрос, че едва остава място за кръстословици.

– Моля те, Брит-Мари... – пробва момичето.

– Много лошо те чувам! – казва Брит-Мари грижовно и затваря.

После остава сама на паркинга и прехапва бузи. Силно.

Нещо продължава да тропа от другата страна на развлекателния център. Той още не е закрит, но закриването му е обявено, както Брит-Мари научи вчера от момичето от Агенцията по заетостта. Просто на съвещанието на Общинския съвет през декември не бе останало време за това, тъй като първо трябваше да се закрият толкова много други неща. Закриването на центъра заплашваше да принуди членовете на съвета да отложат ежегодната коледна вечеря. Тъй като тя бе счетена за неотложима, закриването бе отложено за следващото съвещание, което на свой ред се отложи за края на януари поради отпуските на членовете на съвета. Вярно, отговорникът по съобщенията трябваше да отговаря за съобщаването на тази информация на отдел „Човешки ресурси“, но, за съжаление, той излезе в отпуска и, отново за съжаление, забрави да съобщи за това. Малко по-късно в Агенцията по заетостта получиха уведомление за свободната позиция „портиер в развлекателен център“, защото от отдел „Човешки ресурси“ на Общинския съвет в Борг откриха, че имат порта без портиер. Ситуацията бе едновременно толкова проста и толкова сложна.

Както и да е, работата е не само необикновено зле платена, ами и временна, предвид предстоящото след три седмици съвещание на Общинския съвет. Освен това развлекателният център се намира в Борг – градче, за което най-хубавото, което може да се каже, е, че се намира до шосе. Съответно броят кандидати за позицията беше ограничен.

Но се случи така, че момичето от Агенцията по заетостта, което крайно неохотно бе яло сьомга с Брит-Мари онзи ден, обеща на Брит-Мари наистина да опита да ѝ намери работа. Затова на следващата сутрин Брит-Мари почука на вратата на момичето в 9:02, за да се информира за напредъка по своя случай. Момичето прекара известно време в тракане по клавиатурата, въздъхна отчетливо така, както може би би го направил някой, в чиято ноздра е заседнал пирамидален предмет, и каза: „Има една позиция. Но е в градче насред нищото и е толкова зле платена, че ако получаваше обезщетение за безработица, вероятно щеше да загубиш пари, ако приемеш работата“.

„Не получавам никакви обезщетения“, отвърна Брит-Мари, произнасяйки „обезщетения“ все едно казва „болести“. Момичето въздъхна отново и опита да обясни нещо за „курсове за преквалификация“ и „мерки“, които вместо това можела да предложи на Брит-Мари, но Брит-Мари даде да се разбере, че определено не иска да се вземат мерки срещу нея. „Но, Брит-Мари, тази работа е само за три седмици, а ти ще трябва да пропътуваш целия път до онзи... Борг“, пробва се момичето, докато търсеше на компютъра къде се намира Борг.

„Ха“, каза Брит-Мари и намести чантата в скута си. Момичето прокара замислено пръсти по челото си и добави много сериозно: „Брит-Мари, не искам да звуча грубо, но наистина не ти препоръчвам да кандидатстваш за такава работа на твоята възраст“. Брит-Мари кимна и се изправи, приглади една гънка на полата си и отвърна: „Не искам да звуча грубо, но наистина не ти препоръчвам да се подстригваш така с това твое чело“.

Момичето придоби донякъде такова изражение, сякаш смяташе, че Брит-Мари всъщност сама си е виновна. Затова натисна бутона „принтирай“ и после стана каквото стана.

Сега Брит-Мари е в Борг, а колата ѝ е експлодирала. Това не е оптималното начало на първия работен ден, наистина не е.

Не защото Брит-Мари е критична. Съвсем не. Брит-Мари не е от критичните хора.

Но чувства, че би било по-добре, ако Кент беше тук, да.

Момичето от Агенцията по заетостта получава ново телефонно обаждане три минути след обаждането за експлодирала кола.

– Къде се предполага, че мога да намеря почистващи препарати? – чуди се Брит-Мари.

– А? – чуди се момичето.

– Каза да ти се обадя, ако имам въпроси за работата – информира Брит-Мари.

Гласът на момичето звучи все едно се намира в буркан.

– Много зле те чувам, Брит-Мари, сигналът ли е слаб?

Брит-Мари въздъхва крайно търпеливо и повтаря колкото се може по-бавно:

– Каза да ти се о-б-а-д-я, ако имам въпроси за р-а-б-о-т-а-т-а. Това е въпрос, свързан с работата. Къде са почистващите препарати?

– А? Не знам! – отговаря гласът в буркана.

Брит-Мари не повишава глас. Съвсем не. Просто артикулира.

– Сега ме чуй, мила ми малка приятелко. Възнамерявам да посетя онзи пощенски клон, откъдето ми каза да взема ключовете за развлекателния център, но няма да стъпя във въпросния център, преди да си ме информирала къде се намират почистващите препарати!

– Ама нали ти казвам, че не знам! – отговаря гласът в буркана.

Брит-Мари разперва ръце и почти изпуска телефона.

– В момента стоя пред развлекателния център и прозорците му са нечувано мръсни. Просто нечувано. В това градче в собствената си мръсотия ли се въргалят?

– Не знам! – изкрещява момичето.

– А кой знае тогава? – изкрещява Брит-Мари.

– Ами... такова... не знам. БРИТ-МАРИ, ЧУВАМ ТЕ МНОГО ЛО...

Брит-Мари е на път да я прекъсне, поставяйки под въпрос ползата от Агенцията по заетостта, при положение че очевидно не знаят абсолютно нищо за позициите, които предлагат, но самата тя е прекъсната от футболната топка, която отново се задава, търкаляйки се към паркинга. Брит-Мари не я харесва. Не е нищо лично, не е решила да не харесва тъкмо тази топка, просто не харесва всички футболни топки. Съвсем непредубедено.

Топката е преследвана от две деца. И тя, и те определено са мръсни. Дънките на децата са скъсани при бедрата. Те улавят топката, изритват я в противоположната посока и отново изчезват зад развлекателния център. Едно от тях залита и се подпира на прозореца, оставяйки черен отпечатък върху стъклото.

– Залезът на боговете! – възкликва Брит-Мари ужасено.

Тя често прибягва до този израз. „Залезът на боговете.“ Доста е многозначен, поне така, както го използва Брит-Мари, но най-често означава, че това, което се е случило току-що, би трябвало да бъде класифицирано като криминална проява. Не че Брит-Мари е критичен човек, нали, но все пак.

– Какво се случва? – пита момичето от другия край на линията, когато Брит-Мари млъква.

– Онези деца не трябва ли да са на училище? – задава контравъпрос Брит-Мари и си отбелязва да сложи още една удивителна след „Купи „Факсин“!“ в списъка. Ако в това градче изобщо има магазин за домашни потреби.

– А? – казва момичето.

– Ама моля те, трябва да престанеш да казваш „а“ през цялото време, така звучиш като плиткоумна – отбелязва Брит-Мари.

– Но... такова... много лошо те чувам, Брит-Мари, да не използваш хендсфри? – пита момичето.

– Какво е това? – пита Брит-Мари.

– Това значи... или не... – въздъхва момичето и добавя: – Забрави!

– Да забравя какво? – пита Брит-Мари неспокойно.

– За какви деца говориш? – виква момичето, опитвайки да избере най-безобидната тема за продължение на разговора.

– Тук има деца! – информира я Брит-Мари лаконично.

– О’кей, но, Брит-Мари, моля те, разбери, не знам нищо за Борг! Никога не съм била там!

– Да, да, да, това е ясно, разбира се. Все пак си толкова заета с кариерата си – казва Брит-Мари грижовно.

В другия край на линията момичето диша през носа.

– Виж, Брит-Мари, чувам те адски зле, струва ми се, че ти може би... такова... сигурна ли си, че не държиш телефона наопаки?

Брит-Мари поглежда телефона критично. Обръща го.

– Ха – казва тя в микрофона, донякъде както човек би казал „ха“, ако смята, че вината е изцяло в онзи, с когото разговаря.

– Сега те чувам много добре! – казва момичето окуражително.

– Никога не съм ползвала този телефон. Все пак някои хора си имат и друга работа, освен да говорят по телефона по цял ден, да знаеш – информира я Брит-Мари.

– О, не се притеснявай. И аз съм така всеки път, когато си взема нов телефон! – казва момичето във внезапен пристъп на желание да прояви добронамереност и разбиране.

– Определено не се притеснявам! И телефонът определено не е нов, на пет години е – поправя я Брит-Мари.

– О – казва момичето.

– Никога досега не ми е трябвал. Имам си неща за вършене, да знаеш. Говоря единствено с Кент, а на него му се обаждам от домашния телефон като цивилизован човек.

– А ако си навън? – чуди се момичето, както инстинктивно се чудят хората, които не си спомнят как е изглеждал светът, преди да стане възможно всеки да се свързва с всекиго по всяко време на денонощието.

Брит-Мари си поема търпелива глътка въздух.

– Мила ми малка приятелко. Ако съм навън, значи съм с Кент.

Брит-Мари си мисли дали евентуално да каже още нещо, но в следващия момент вижда плъх. Той тича по заледения чакъл. Голям е колкото саксийно растение с нормален размер. Впоследствие Брит-Мари си спомня ясно, че с абсолютна сигурност е възнамерявала да изкрещи много високо. Но, за жалост, не успява да го стори, защото вместо това всичко почернява и тялото на Брит-Мари се озовава на земята в безсъзнание.

Първият сблъсък на Брит-Мари с футбола в Борг се случва, когато футболната топка я удря много силно по главата.

5

Брит-Мари се събужда върху някакъв под. Над нея се е навел човек, който казва нещо, но първите мисли на Брит-Мари се насочват към пода. Притеснява се, че може да е мръсен, и ѝ се струва, че е умряла. Такива неща се случват постоянно, хората падат и умират. Би било ужасно, мисли си Брит-Мари. Да умреш върху мръсен под. Какво биха си помислили хората?

– Ехо? Хей, как се казваш? Жива ли си? – пита някой, но Брит-Мари се е съсредоточила върху пода.

В дома ѝ подът винаги е измит, в случай че Брит-Мари умре, но това всъщност не означава, че на нея ѝ е приятно да го мие. Кент и децата така и не схванаха разликата. Веднъж тя опита да обясни на Кент. Взе за пример театъра – тя обича театър, но да обичаш прясно измитите подове, не е същият вид обичане.

Кент каза „дадада“ и за Коледа ѝ подари парочистачка. „Така ще ти е по-лесно“, каза той доволно, сякаш Брит-Мари си беше пожелала именно това. Тя никога повече не пробва да му обяснява какво обича. Всъщност не искаше всичко да е лесно, а просто нещата в живота ѝ да имат значение.

Кент можеше да ѝ подари билети за театър.

– Ехо, лелче? Ти таковата, сещаш се, мъртва ли си? – повтаря някой и подсвирва леко.

Брит-Мари не обича свиркането. Освен това я боли главата. Подът мирише на пица. Кент обича пица, но винаги ръси парченца по пода, като яде. Веднъж, преди около петнайсет години, Брит-Мари обмисляше да прибегне до терористични методи и да не чисти пода цяла седмица, така че Кент и децата да видят колко мръсно ще стане. На тях обаче не им пукаше, а на нея ѝ пукаше толкова много, че издържа само ден и половина. Брит-Мари се е научила, че на този свят хората, на които им пука най-малко, винаги печелят. Точно като в приказката „Майсторът шивач“, която четеше на децата едно време, когато още обичаха да слушат гласа ѝ. Един мъж оставя парче плат на шивач, за да му ушие палто, а когато се връща, шивачът му казва: „Няма да се получи палто, но ще се получат чифт панталони“. Следващия път, когато мъжът отива при шивача, онзи му казва: „Няма да се получат панталони, ще се получи жилетка“. А после – „Ще се получат ръкавици“. Когато мъжът отива да вземе ръкавиците, шивачът свива рамене и казва: „Няма да се получат ръкавици“. „А какво ще се получи?“, чуди се мъжът, при което шивачът отговаря: „Нищо няма да се получи“. Брит-Мари много добре разбира тази приказка.

– Чуваш ли ме? В такова ли си, как се казва, в съзнание? – пита някой над нея малко по-безцеремонно, а Брит-Мари усеща миризмата на пица по-силно.

Тя изобщо не обича пица, защото Кент твърде често миришеше на пица, когато се връщаше от срещите с Германия. Брит-Мари помни всичките му миризми. Най-вече тази от болницата. Стаята беше пълна с букети, прието е да получаваш букети, след като получиш инфаркт, но въпреки това Брит-Мари можеше да усети мириса на парфюм и пица, който идваше от ризата, захвърлена на ръба на леглото.

Кент спеше и леко похъркваше. Брит-Мари хвана ръката му за последен път, без да го събуди. После сгъна ризата и я прибра в чантата си. Когато се прибра, я накисна в оцет и бикарбонат, след което я изпра два пъти, преди да я окачи на закачалка. После почисти прозорците с „Факсин“, освежи матрака с бакпулвер, прибра саксиите от балкона и си стегна багажа, като за пръв път в живота си взе и мобилния телефон. За пръв път в живота им. Мислеше си, че децата ще се обадят да питат как е Кент. Не го направиха. Пратиха по един есемес.

Имаше един период точно след тийнейджърските им години, когато те все обещаваха да дойдат на гости за Коледа. После започнаха да си измислят оправдания. След някоя и друга година спряха да си измислят оправдания. Накрая изобщо спряха да се преструват, че смятат да дойдат. Така ставаше в живота. В крайна сметка, нищо не се получаваше.

Брит-Мари винаги е обичала театър, защото ѝ харесва, че накрая актьорите получават аплодисменти, задето са се престрували. Инфарктът на Кент и гласът на младата красавица, която се обади, за да съобщи за случилото се, лишиха Брит-Мари от възможността да продължи да се преструва. Няма как да се преструваш, че някой не съществува, ако говориш с него по телефона. Затова Брит-Мари си тръгна от болницата с миришеща на парфюм риза и с разбито сърце.

За такова нещо не се дават букети.

– Шит[3], МЪРТВА ли си? – пита някой нетърпеливо.

Брит-Мари смята, че е крайно неучтиво да те прекъснат насред смъртта ти. Особено с такъв отвратителен избор на думи. Определено има множество добри алтернативи на „шит“, в случай че непременно трябва да изразиш подобно чувство. Тя поглежда въпросния Някой, който стои надвесен над нея.

– Дали бих могла да попитам къде се намирам? – пита Брит-Мари замаяно.

– Здрасти! В медицинския център – казва Някой ведро.

– Мирише на пица – казва Брит-Мари.

– Да, знам, медицинският център е и пицария – кима Някой.

– Това не ми се струва особено хигиенично – отбелязва Брит-Мари.

Някой свива рамене.

– Преди беше само пицария. Затвориха медицинския център, знаеш, криза е, въобще… шит работа. Така че, знаеш, правим каквото можем. Но не се притеснявай. Имаме аптечка за първа помощ.

Някой, който май е Някоя, сочи весело към отворена пластмасова кутия, на която има червен кръст и надпис „Първа помощ“. После размахва някаква смрадлива бутилка.

– Имаме и, сещаш се, втора помощ! Искаш ли?

– Моля? – изстенва Брит-Мари, сложила ръка върху болезнената подутина на челото си.

При по-близка визуална инспекция се оказа, че Някоя не стои надвесена над Брит-Мари, а седи надвесена над нея и се опитва да ѝ подаде някаква чаша.

– Затвориха магазина за алкохол. Така че, сещаш се, правим каквото можем. Ето! Водка от Естония или някакъв такъв шит. Буквите са адски странни, знаеш. Може и да не е водка. Но все тая. Малко изгаря езика, но се свиква. Добре действа срещу такива, как се казваха? Язви!

Брит-Мари поклаща измъчено глава и забелязва червените петна по сакото си.

– Кървя ли? – възкликва тя и се надига изплашено.

Би било ужасно неприятно, ако остави петна кръв по Нечий под, независимо дали е измит или не.

– Не! Не! Нищо такова. Може да ти излезе цицина от изстрела, но това е просто доматен сос, знаеш – извиква Някоя и опитва да избърше сакото на Брит-Мари със салфетка.

Брит-Мари забелязва, че Някоя седи в инвалидна количка. Трудно е да не се забележи такова нещо. Освен това Някоя изглежда пияна. Наблюдението на Брит-Мари се основава на това, че Някоя мирише на водка и не може да се прицели със салфетката, на нищо друго. Брит-Мари няма предразсъдъци.

– Чаках те да спреш да бъдеш толкова мъртва. През това време огладнях, знаеш, така че реших да обядвам – ухилва се Някоя и се пресяга към една полуизядена пица, оставена върху стол.

– Да обядвате? По това време на деня? – измърморва Брит-Мари, защото още няма дори единайсет часа.

– Гладна ли си? Има пица! – предлага Някоя.

Едва сега казаното преди малко попива в съзнанието на Брит-Мари.

– Какво имате предвид с цицина от „изстрела“? Да не са СТРЕЛЯЛИ по мен? – избухва тя и започва да опипва черепа си, все едно търси дупки.

– Дадада. С футболна топка, в главата, сещаш се – кима Някоя и разсипва водка върху пицата.

Брит-Мари изглежда така, сякаш може би би предпочела пистолет пред футболна топка. В представите ѝ пистолетите не са толкова мръсни, колкото топките.

Някоя, която изглежда на около четирийсет години, ѝ помага да стане с помощта на внезапно появилото се до тях момиче, което изглежда на четиринайсет. Някоя има най-лошата прическа, която Брит-Мари е виждала през живота си. Все едно се е сресала с изплашено до смърт животно. Фризурата на детето е по-приемлива, но дънките му са скъсани при бедрата. Така е модерно, разбира се.

Някоя се засмива нехайно.

– Хлапета, знаеш. Проклет футбол. Но не се ядосвай, не се целеха в теб!

Брит-Мари опипва подутината на челото си.

– Лицето ми мръсно ли е? – пита тя едновременно тревожно и обвинително.

Някоя поклаща глава и насочва количката обратно към пицата си. Погледът на Брит-Мари попада засрамено върху двама мъже с бради и шапки, които седят на маса в ъгъла, обградени от чаши за кафе и вечерни вестници. Струва ѝ се доста неприятно да лежи в безсъзнание пред хората, докато те си пият кафето, но мъжете не ѝ обръщат внимание.

– Припадна само малко – казва Някоя безгрижно, като набляга на „малко“, а не на „припадна“, след което минава покрай нея с количката, докато части от пицата се насочват рязко от устата към пуловера ѝ.

Брит-Мари вади много малко огледало от ръчната си чанта и разтърква чело. Смята, че е крайно неприятно да припаднеш, но далеч не толкова неприятно, колкото да припаднеш мръсен. Ами ако беше умряла? Докато хората си пият кафето. Какво щяха да си помислят за нея?

– Откъде знаете, че не са се целели в мен? – пита тя със съвсем лека нотка критичност в гласа.

Някоя разперва ръце.

– Уцелиха те. Целят ли се в нещо, не уцелват. Децата са пълен шит на футбол.

– Ха – казва Брит-Мари.

– Всъщност не сме толкова зле... – измърморва тийнейджърката оскърбено.

Брит-Мари вижда, че тя държи топката в ръце. Както държиш футболна топка, когато това е единственият начин да се възпреш да я риташ постоянно.

Някоя прави окуражителен жест към момичето.

– Казва се Вега. Работи тук!

– Не трябва ли да си на училище? – пита Брит-Мари, без да изпуска топката от очи.

– Не трябва ли да си на работа? – отвръща Вега и държи топката така, както държиш за ръка мъжа, в когото си влюбена.

Брит-Мари стисва по-здраво чантата си.

– Моля за разрешение да те уведомя, че отивах именно на работа, когато ме простреляха в главата. Аз съм портиер в развлекателния център, определено. Днес е първият ми ден.

Устата на Вега се отваря изненадано. Сякаш новата информация по някакъв начин променя всичко. Но момичето не казва нищо.

– Портиер? Ама така кажи, лелче! Имам такова, как се казва? Препоръчано писмо! С ключ! – виква Някоя вместо това.

– Информираха ме, че трябва да взема ключовете от Пощата – поправя я Брит-Мари грижовно.

– Тя е тук! Закриха Пощата, нали се сещаш! – възкликва Някоя и отива зад бара, все още държейки бутилката водка.

Настава кратко мълчание. Откъм вратата се чува звън и чифт мръсни ботуши стъпват на неизмития под, нарушавайки тишината. Някоя се показва иззад бара и се провиква:

– Здрасти, Карл! Пакетът е у мен, чакай!

Брит-Мари се обръща и тежък удар по рамото едва не я събаря на земята. Тя поглежда нагоре и вижда гъста брада да я гледа изпод неоправдано мръсна шапка с козирка.

– Гледай къде ходиш – изръмжава нещо между шапката и брадата.

Брит-Мари, която всъщност стои на място, се чувства дълбоко объркана. Затова стиска здраво чантата си и отговаря:

– Ха.

– Ти налетя върху нея! – изсъсква Вега внезапно иззад гърба ѝ.

Това изобщо не се харесва на Брит-Мари. Обърква се, когато някой я защитава. Така става, когато човек не е свикнал на такова отношение.

Някоя се появява с пакета на Карл. Той поглежда раздразнено към Вега и враждебно към Брит-Мари. После кимва кисело на двамата мъже на масата в ъгъла. Те му кимват още по-кисело в отговор. Вратата иззвънява щастливо, когато Карл я затваря след себе си. Все пак не разбира какво се случва около нея.

Някой потупва окуражително Брит-Мари по рамото.

– Шит, не му обръщай внимание. Карл има такова, как се казва? Лимон в задника, нали се сещаш?

Брит-Мари като че ли не се сеща съвсем. Това, изглежда, не е от значение за Някоя.

– Той е сърдит, знаеш, на живота, вселената и всичко останало. Тукашните не харесват хората от големите градове, знаеш – казва тя на Брит-Мари и кимва към мъжете на масата, докато произнася „тукашните“.

Двамата си четат вестниците и си пият кафето, сякаш жените ги няма.

– Как е разбрал, че съм от голям град? – чуди се Брит-Мари.

Някоя върти очи. Брит-Мари не знае как да тълкува това, така че се заема да оцени петното от сос върху сакото си. Би предпочела да беше кръв, защото тя може да се изчисти с бикарбонат. Брит-Мари не знае как стоят нещата със соса за пица.

– Ела! Ще ти покажа развлекателния център, а? – виква Някоя и тръгва към вратата.

Брит-Мари поглежда към останалата част от помещението, която се простира встрани от пицарията/медицинския център/пощенския клон. Пълна е с рафтове и хранителни стоки. Все едно е магазин.

– Може ли да попитам дали това е магазин за хранителни стоки? – пита тя.

– Затвориха магазина, знаеш, правим каквото можем! – виква Някоя.

Брит-Мари наистина не смята, че това е особено хигиенично. Но после си спомня мръсните прозорци на развлекателния център.

– Мога ли да попитам дали тук предлагате „Факсин“? – пита тя.

– Не – казва Някоя, все едно не знае какво е „Факсин“.

Брит-Мари се усмихва търпеливо.

– Това е препарат за почистване на прозорци, разбирате ли.

Брит-Мари никога не е използвала друга марка, освен „Факсин“. Като дете видя реклама в сутрешния вестник на баща си. Една жена гледаше през чист прозорец, а отдолу пишеше „С „Факсин“ можеш да видиш света“. Брит-Мари обичаше тази снимка. Откакто порасна, тя цял живот лъска прозорците си с „Факсин“ всеки ден и никога не е имала проблем да види света. Просто светът не вижда нея.

– Знам, но „Факсин“ вече няма, нали знаеш! – казва Някоя.

– Какво искате да кажете с това? – интересува се Брит-Мари само малко обвинително.

Някоя свива рамене.

– Ами, знаеш, изтеглиха го от производствения, как се казва, асортимент! Сещаш се, не е доходоносен.

Брит-Мари се ококорва и ахва.

– Какво искате да кажете с това?

– Асортимент, знаеш – повтаря Някоя.

Брит-Мари мълчи. Шокирана.

– Могат ли да го направят? – промълвява накрая.

– Не е доходоносен – отговаря Някоя.

Като че това е отговор.

– Но въпреки това не могат просто да го спрат, нали? – възкликва Брит-Мари разстроено.

Някоя свива рамене.

– Майната му. Имам друга марка! Искаш ли?

– Трябва ми „Факсин“ – отговаря Брит-Мари, сякаш самата мисъл да ѝ предложат друга марка е дълбоко оскърбителна.

– Имам една руска марка, добър шит, ето та... – започва Някоя и прави жест на Вега да изтича да вземе.

– Не! – прекъсва я Брит-Мари, след което тръгва към вратата и изсъсква: – Тогава ще използвам бикарбонат!

Все пак човек не може просто да промени светогледа на Брит-Мари.

6

Брит-Мари се препъва в прага. Сякаш не само хората в Борг опитват да я пропъдят, ами и самият град я отхвърля. Залитайки, тя стъпва на рампата за инвалидни колички, която води към вратата на пицарията. Свива пръстите на крака си, все едно опитва да оформи малък юмрук със стъпалото си, за да потисне болката. По шосето минава трактор, който се отдалечава в едната посока, и камион, който се отдалечава в другата. После наоколо става пусто. Брит-Мари никога не е била в толкова малко градче. С Кент само са минавали покрай подобни места с колата. Кент винаги е презирал градчетата. „Проклети свърталища на социално слаби, заради тях имаме най-високите данъци в света, само смучат! Не трябва да се казва провинция, а пиявица!“, избухваше често той и се подхилкваше на остроумието си, сякаш го казва за пръв път. Ако Брит-Мари не се засмееше веднага, Кент я сръчкваше с лакът и викваше: „Схващаш ли? Пиявица!“. Все едно в това бе проблемът.

Брит-Мари си възвръща равновесието и стисва здраво ръчната чанта, когато слиза по рампата и се насочва към чакъления паркинг. Върви бързо, като че някой я гони. Някоя тръгва след нея с инвалидната количка, сякаш наистина я гони. Вега взима футболната топка и се затичва към групичка деца, всички от които носят дънки, скъсани на бедрата. След няколко крачки спира, поглежда към Брит-Мари и смотолевя:

– Сори, че те ударихме с топката в главата. Не се целехме в теб.

После се обръща към Някоя и отсича кисело:

– Но дори да искахме да я уцелим, пак БИХМЕ могли да го направим!

После Вега изритва топката покрай момчетата и тя се удря в дъсчената ограда между развлекателния център и пицарията. Едно от момчетата я взима и шутира към същата ограда. Едва сега Брит-Мари осъзнава какво тропа в Борг. Друго момче очевидно също се прицелва в оградата, но вместо това праща топката обратно към Брит-Мари. Като се има предвид ъгълът, това си е изключително постижение по лошо представяне.

Топката се търкаля бавно към Брит-Мари. Децата явно очакват тя да я ритне обратно към тях. Брит-Мари се отмества така, сякаш топката опитва да я наплюе. Но тя просто се изтърколва покрай нея. Вега се затичва към тях.

– Защо не я ритна? – пита неразбиращо.

– Защо, за Бога, бих я ритнала? – пита Брит-Мари.

Двете се опулват, очевидно убедени, че си имат работа с някой ненормален. Вега ритва топката обратно към момчетата и се затичва в същата посока. Брит-Мари бърше прах от полата си. Някоя отпива глътка водка.

– Шит, деца, знаеш. Шит са на футбол. Не мога да уцелят водата от, как се казва? Лодка! Но нямат къде да играят, да. Пълен шит. Общината затвори футболното игрище. Продадоха земята, щяха да строят някакви кооперации там, да. После дойде финансовата криза и целият шит, сещаш се, и сега няма нито кооперации, нито игрище.

– Кент казва, че финансовата криза е приключила – информира Брит-Мари приятелски.

Някоя изсумтява.

– Този Кент може би трябва да си извади, как се казва? Главата от задника, а?

Брит-Мари не знае дали се чувства по-засегната от това, че не знае какво означава изразът, или от това, което си мисли, че означава.

– Кент знае повече от вас по въпроса. Той е предприемач, разбирате ли? Нечувано успешен. Върти бизнес с Германия – поправя я тя.

Някоя не изглежда впечатлена. Посочва децата с бутилката водка, която държи.

– Закриха футболния отбор заедно с игрището. Добрите играчи се прехвърлиха в шит отбора в града.

Тя кимва към пътя, който предполагаемо води към „града“, а после пак поглежда към децата.

– В града – повтаря Някоя. – На две мили[4] оттук, да. Това тук са, знаеш, децата, които останаха. Като твоят, как беше, „Факсин“! Изтеглени от асортимента. Не са доходоносни. Така че главата на онзи Кент, да, може би е твърде надълбоко в задника му. Финансовата криза може би се е оттеглила от големите градове, знаеш, но Борг ѝ харесва. Сега живее тук, мръсницата!

Невъзможно е смехът на Някоя да се различи от последвалия го пристъп на кашлица. Брит-Мари обаче забелязва ясната разлика между начина, по който Някоя говори за „града“ на две мили оттук, и за „големия град“, откъдето идва Брит-Мари. Нивото на презрение е различно. Някоя отпива толкова голяма глътка, че очите ѝ се насълзяват, и продължава:

– В Борг всички карат камиони, сещаш се. Тук имаше, как се казва? Спедиторска компания! А после, знаеш – финансовата криза. Сега в Борг хората са повече от камионите, а камионите – повече от работни места.

Брит-Мари хваща чантата си по-здраво и усеща нужда да се защити, без непременно да са ѝ ясни причините за това.

– Тук има плъхове – информира тя, съвсем не недружелюбно.

Някоя отпива още една разсеяна глътка водка.

– И плъховете трябва да живеят някъде, нали?

Брит-Мари кима, съвсем не критично.

– Плъховете са мръсни. Живеят в собствената си мръсотия. Но вас това не ви притеснява. Сигурно ви е приятно.

Някоя се почесва зад ухото. Разглежда с любопитство върховете на пръстите си. Пие още водка. Брит-Мари кима и добавя грижовно във всяко отношение:

– Ако се ангажирахте малко повече с поддържането на чистотата в Борг, може би нямаше да имате толкова много финансова криза.

Някоя създава впечатление, че я слуша.

– Това е такова, как се казва? Мит! Мръсните плъхове. Мит е, да. Те са, как се казва? Чистоплътни! Мият се като котки, знаеш, с език. Мишките са шит, серат навсякъде, но плъховете си имат тоалетни. Винаги серат на едно и също място, да.

Тя сочи първо дупето си, после земята, докато казва „серат“. Брит-Мари опитва да я игнорира. Някоя посочва колата на Брит-Мари с бутилката.

– Трябва да си преместиш колата. Ще я уцелят с топката.

Брит-Мари поклаща търпеливо глава.

– Определено не мога да я преместя, колата експлодира, докато я паркирах.

Някоя се засмива. Заобикаля автомобила с инвалидната си количка и вижда вдлъбнатината с форма на футболна топка, оставена във вратата.

– А-а. Удар от камък – ухилва се тя.

– Какво е това? – пита Брит-Мари, приближава се неохотно и зяпва вдлъбнатината.

– „Удар от камък“. Когато автосервизът се обади на застрахователното дружество, казва така. „Удар от камък“ – засмива се Някоя.

Брит-Мари започва да рови в чантата си, търсейки бележника.

– Ха. Мога ли да попитам къде се намира най-близкият автосервиз?

– Тук – отговаря Някоя.

Брит-Мари поглежда скептично. Към Някоя, естествено, не към инвалидната ѝ количка. Брит-Мари не съди хората.

– Вие поправяте коли?

Някоя свива рамене.

– Затвориха сервиза. Правим каквото можем. Но майната му на това! Да ти покажа развлекателния център, а?

Подава плика с ключовете на Брит-Мари. Брит-Мари го взема, поглежда бутилката водка на Някоя и стиска здраво чантата си. После поклаща глава.

– Би било излишно затруднение. Ще се оправя и сама, благодаря.

– Няма да ме затрудни – казва Някоя, движейки небрежно количката напред-назад по чакъла.

Брит-Мари се усмихва снизходително.

– Не говорех за вас.

После се обръща рязко, за да не хрумне на Някоя да я последва, и се приближава с маршова крачка до колата. Изважда куфарите и саксиите си и ги довлачва до развлекателния център. Отключва вратата, влиза вътре, затваря и заключва след себе си. Не защото изпитва неприязън към Някоя, ни най-малко. Брит-Мари не е от хората, които изпитват неприязън.

Но мирисът на водка ѝ напомня за Кент.

Отново вади мобилния си телефон. Момичето от Агенцията по заетостта не отговаря безкрайно ентусиазирано.

– Моля те да се свържеш с фирма за борба с вредители, тук има плъх, а може би плъхове! – веднага я информира Брит-Мари.

– Но, Брит-Мари, нали опитах да ти каж... – започва момичето, звучейки малко като човек, който току-що е опрял чело в ръба на бюрото си.

– Каза да ти се обадя, ако имам въпроси за работата. Това е такъв въпрос. Не е хигиенично да има плъхове на работното място! – заявява Брит-Мари.

– О’кей, о’кей, о’кей, ще видя какво мога да направя – измърморва момичето, звучейки малко като човек, който бавно удря телефона в главата си.

Брит-Мари затваря. Оглежда се. Отвън топката се удря в стената, а в праха по пода има следи от плъхове. Затова Брит-Мари решава да направи това, което прави винаги в трудни ситуации: да почисти. Избърсва прозорците с парцал, поръсен с бикарбонат, и ги излъсква с вестник, напоен с оцет. Получава се почти толкова добре, колкото с „Факсин“, но чувството не е същото. Избърсва мивката с бикарбонат и вода, после измива пода във всички стаи, смесва бикарбонат и лимонов сок, за да почисти плочките и кранчетата в банята, а накрая смесва бикарбонат и паста за зъби, за да полира умивалника. След това поръсва бикарбонат в саксиите, защото иначе ще се появят охлюви.

Саксиите на пръв поглед съдържат само пръст, но цветята си почиват под повърхността и чакат пролетта. През зимата се иска увереност от страна на поливащия, който трябва да знае, че голата пръст всъщност крие голям потенциал. Брит-Мари вече не знае дали изпитва увереност, или просто се надява. Може би нито едно от двете.

Тапетите на развлекателния център наблюдават безразлично Брит-Мари и саксиите ѝ. Покрити са със снимки на хора и футболни топки. Футболните топки са навсякъде. Всеки път, когато види някоя от тях с периферното си зрение, Брит-Мари започва да търка малко по-силно с гъбата, но не пасивно-агресивно, естествено. Само внимателно и грижовно. Продължава да чисти, докато блъскането в стената престава, а децата и топката се прибират вкъщи. Едва когато слънцето залязва, Брит-Мари осъзнава, че само лампите в кухнята работят. Затова остава заседнала там, на малкия остров от изкуствена флуоресцентна светлина в развлекателния център, който скоро ще бъде закрит.

Почти цялото пространство в кухнята е заето от мивката, един хладилник и два високи дървени стола без облегалки. Брит-Мари отваря хладилника, чието единствено съдържание е пакет кафе. Проклина се, задето не е взела ванилова есенция. Ако есенцията се смеси с бикарбонат, хладилникът ще замирише свежо.

Застава колебливо пред кафеварката. Тя изглежда модерно. Брит-Мари не е варила кафе от много години, защото Кент прави много вкусно кафе и тя винаги смята, че е най-добре да оставя това на него. Но кафеварката има копче, което свети, а това е най-приятното нещо, което някой е правил за Брит-Мари от много време, така че тя опитва да отвори капака, където предполага, че трябва да се сипе кафето. Капакът не помръдва. Копчето започва да мига ядосано. Това дълбоко обижда Брит-Мари. Тя дръпва фрустрирано капака, при което мигането се засилва, тя започва да дърпа по-фрустрирано, докато накрая цялата машина се обръща. Капакът се отваря и каша от кафена утайка и вода залива сакото на Брит-Мари.

Казват, че хората се променят, когато пътуват. Ето защо Брит-Мари винаги е мразила да пътува. Тя не иска промени. Затова впоследствие подозира, че именно пътуването е причината напълно да изгуби самообладание – така, както не е правила, откакто в началото на брака им Кент стъпи с обувки за голф върху паркета.

Грабва побесняла парцала за под и удря кафеварката с дръжката. Копчето мига. Нещо се чупи. Копчето спира да мига. Брит-Мари продължава да удря отново и отново, и отново, докато ръцете ѝ се разтреперват, а очите ѝ вече не могат да различат очертанията на плота. После вади задъхано една кърпа от чантата си. Изгася лампата. Сяда на един от столовете в мрака и заплаква, заровила лице в кърпата.

Не иска да плаче на пода. Може да станат петна.

7

Брит-Мари будува цяла нощ. Свикнала е. Така е, когато цял живот си живяла за някого другиго.

Седи на тъмно, естествено, иначе какво биха си помислили хората, ако минат оттам и видят, че е запалила лампата посред нощ като някоя престъпница? Но Брит-Мари не спи, защото си спомня колко дълбок слой прах имаше по пода на развлекателния център, преди да го измие, а определено не иска да рискува да умре в съня си и да остане да лежи там, докато замирише и се покрие с прах. Немислимо е да спи на някой от диваните в единия ъгъл на развлекателния център, защото те бяха толкова мръсни, че Брит-Мари трябваше да си сложи два чифта гумени ръкавици, докато ги покриваше с бакпулвер. Може би щеше да може да спи в колата. Ако беше животно.

Момичето от Агенцията по заетостта настояваше, че в града на две мили оттам имало хотел, но Брит-Мари не може да си представи да будува още една нощ на място, където други хора оправят леглото ти. Знае, че има хора, които само си мечтаят да заминат някъде и да преживеят нещо различно, но Брит-Мари мечтае да си е у дома и всичко да бъде както обикновено. Иска Кент да е там, а в килера да има почти пълна бутилка „Факсин“. Иска да оправя собственото си легло.

Не че е критична към начина, по който обслужващият персонал в хотелите оправя леглата, естествено, но когато с Кент са на хотел, Брит-Мари винаги слага табелка „Не безпокойте“ на вратата и сама оправя леглото и чисти стаята. Не защото съди хората, съвсем не; Брит-Мари си има напълно основателни причини да го прави. Знае, че служителите в хотела спокойно могат да са от хората, които съдят другите, а в такъв случай Брит-Мари определено не иска да рискува персоналът да се събира вечер и да обсъжда колко ужасно мръсно било в стая 423. Това си е основателна причина. Хората постоянно се събират, би било предубедено да се смята, че обслужващият персонал в хотелите не го прави.

Веднъж Кент беше объркал часа за чекиране на летището, когато щяха да се прибират у дома след престой в хотел, макар Кент да продължава да твърди, че „копелетата дори не могат да напишат правилното време на скапаните билети!“, така че им се наложи да тръгнат посред нощ, без дори да успеят да се изкъпят. Затова миг преди да излезе в коридора, Брит-Мари изтича в банята и пусна душа за няколко секунди, та подът да е мокър и персоналът да не си помисли, че гостите от стая 423 са си тръгнали, облечени в собствената си мръсотия.

Кент ѝ изсумтя и каза, че вечно се тревожела твърде много какво мислят хората за нея. Брит-Мари крещя вътрешно през целия път до летището. Защото всъщност въобще не се тревожи какво мислят хората за нея. Тревожи се какво мислят за Кент.

Не знае кога Кент спря да се тревожи какво мислят хората за нея. Знае, че едно време го правеше. Когато все още я гледаше така, сякаш знае, че тя е там. Трудно е да се каже кога любовта разцъфтява. Един ден просто се събуждаш и тя вече е напъпила. Горе-долу същото е и когато увяхва – изведнъж просто се оказва, че е твърде късно. Любовта има много общо с балконските растения. Понякога дори бикарбонатът не помага.

Брит-Мари не знае кога бракът им се изплъзна от ръцете ѝ. Кога се износи и надраска, независимо от всички поставки за чаши, които тя използваше. Едно време той я държеше за ръка, докато спяха, а тя сънуваше неговите мечти. Не че Брит-Мари си нямаше свои, но неговите бяха по-големи, а Брит-Мари се е научила, че на този свят винаги печелят хората с най-големите мечти. Така че тя си остана у дома няколко години, за да се грижи за децата му, без да мечтае за свои собствени. После остана у дома още няколко години, за да изгради представителен дом за кариерата му, без да мечтае за своя собствена. Сдоби се със съседи, които я наричаха „мрънкаща вещица“, когато се разтревожеше какво ще си помислят германците, ако във входа на блока има боклуци или на стълбите мирише на пица. Не се сдоби с приятелки, само с познати, най-често омъжени за бизнес партньорите на Кент. Една от тях веднъж предложи на Брит-Мари да ѝ помогне със съдовете след вечеря и взе, че подреди приборите в следния ред: ножове, лъжици, вилици. Брит-Мари я попита втрещено какво, за Бога, прави, а тя отвърна, сякаш всичко беше на шега, че „редът няма значение, нали?“. Двете вече не са познати. Кент каза, че Брит-Мари била социално некомпетентна, така че тя остана у дома още няколко години, за да може той да бъде социален и за двама им. Така няколкото години станаха много, а многото станаха всички. Годините така правят. Не че Брит-Мари сама избра да няма очаквания от живота, просто една сутрин се събуди и осъзна, че е твърде късно да си създава такива. Осъзна, че нищо няма да се получи.

Децата на Кент я харесваха, струва ѝ се, но децата стават възрастни, а възрастните наричат жени като Брит-Мари „мрънкащи вещици“. Понякога в блока се появяваха и други деца, а Брит-Мари можеше от време на време да им готви вечеря, когато са сами вкъщи. Но децата си имаха собствени майки и баби, които рано или късно се прибираха. После децата порастваха, а Брит-Мари се превръщаше в мрънкаща вещица. Кент казваше, че е социално некомпетентна, и тя прие, че сигурно е прав.

Затова накрая искаше просто един балкон и мъж, който не ходи с обувки за голф по паркета, от време на време слага ризата си в коша за пране и някой и друг път казва, че яденето е вкусно, без да се налага тя да го пита. Искаше дом. И деца, които макар да не са нейни, все пак идват на гости за Коледа. Или поне опитват да се преструват, че имат причина да не го правят. И правилно подредена кутия за прибори. Прозорци, през които да вижда света. Някого, на когото да му пука, че Брит-Мари е сресала косата си особено старателно. Или поне да се преструва, че му пука. Или поне да позволи на Брит-Мари да продължи да се преструва.

Искаше някого, който от време на време да се прибира вкъщи, да заварва измит под и топла храна на масата и да разбира, че тя се е постарала. Защото хората са като вечѐрите. Трябва да са от значение. „Колко хубаво е станало!“ Ето го значението.

Едно сърце може и да се пръсне едва когато човек излезе от болнична стая, понесъл риза, миришеща на пица и парфюм, но всичко се пръска по-лесно, ако преди това вече се е напукало.

Брит-Мари запалва лампата в кухнята точно в шест часá на следващата сутрин. Не защото светлината всъщност ѝ липсва, а защото си мисли, че хората може да са видели лампата да свети снощи и ако са си направили извода, че Брит-Мари е прекарала нощта в развлекателния център, то определено не бива да си мислят, че тя още се излежава по това време на деня.

До един от диваните има стар телевизор, който би могла да включи, за да не се чувства толкова сама, но не го прави, защото сигурно дават футбол. В днешно време все това дават, а Брит-Мари всъщност би предпочела да е сама, отколкото да гледа футбол. Развлекателният център е обгърнат от предпазлива тишина. Кафеварката лежи преобърната и вече не мига. Брит-Мари сяда на стола пред нея и си спомня как децата на Кент му казаха, че Брит-Мари била „пасивно-агресивна“. Кент се засмя така, както правеше, когато е пил водка с портокалов сок преди футболен мач. Коремът му се разтресе и смехът излезе през ноздрите му като накъсано пръхтене, а той отговори: „Не е пасивно-агресивна, по дяволите, а агресивно-пасивна!“. После се разсмя така, че поля килима. Именно онази вечер на Брит-Мари ѝ дойде в повече и тя премести килима в гостната, без да каже и дума. Не защото е пасивно-агресивна, естествено, че не. Но всичко си има граници.

Не се натъжи, защото бе чула Кент да казва това. Натъжи се, защото той не осъзнаваше, че Брит-Мари е достатъчно близо, за да го чуе. Знаеше много добре, че Кент не знае какво означава „агресивно-пасивна“, но въпреки това се засегна, защото знаеше много добре какво Кент си мисли, че означава.

Поглежда кафеварката. За краткотраен безгрижен миг през главата ѝ минава мисълта, че ще може да я поправи, но после се опомня и отдръпва ръката си.

Не е поправяла нищо, откакто се омъжи. Струваше ѝ се, че е най-добре да изчака Кент да се прибере. Той винаги казваше, че „тея патици не могат да сглобят и мебел от ИКЕА“, когато по телевизията даваха жени, които участват в предаване за строителство или ремонти. Казваше, че това били „утвърдителни действия[5]“. През това време Брит-Мари обикновено седеше до него на дивана и решаваше кръстословици. Достатъчно близо до дистанционното, че пръстите му да докосват коляното ѝ, когато той сменя канала, за да пусне мач.

Брит-Мари гледа кафеварката и сключва решително ръце пред себе си. После взима още бикарбонат и почиства целия развлекателен център още веднъж. Тъкмо е поръсила диваните с още бакпулвер, когато на вратата се чука. Отнема ѝ доста време да отвори, защото не е лесно да изтича в банята и да нагласи косата си пред огледалото, при положение че осветлението не работи.

Кент така и не разбра защо тя нагласяше косата си, преди да излязат, дори просто да отиваха до магазина.

Все едно Брит-Мари се притесняваше какво ще си помислят хората за нея самата, не за него.

Някоя седи пред вратата с картонена кутия вино в ръка.

– Ха – казва Брит-Мари на кутията.

– Хубаво вино. Евтино. Все едно е паднало на пътя от някой камион! – казва Някоя доволно.

Брит-Мари не знае какво означава това.

– Но, знаеш, трябва да се налива в бутилки с етикет и такива простотии. В пицарията ми се нарича „домашно червено“, ако данъчните питат, о’кей? – продължава Някоя и донякъде подава, донякъде хвърля кутията на Брит-Мари, след което си пробива път покрай нея с инвалидната количка, която издрънчава, щом минава през прага.

Някоя се оглежда наоколо. Колелата на количката ѝ оставят смесица от разтопен сняг и чакъл по пода. Брит-Мари наблюдава следите незабележимо по-малко ужасено, отколкото би ги наблюдавала, ако бяха екскременти.

– Може ли да попитам как протича работата по поправката на колата ми? – пита Брит-Мари.

Някоя кима екзалтирано.

– Адски добре! Адски! Значи, само да те питам нещо, Брит-Мари: цветът важен ли е за Брит-Мари?

– Как така? – стряска се Брит-Мари.

Някоя разперва ръце.

– Имам една врата, знаеш. Страшно хубава. Но може би не е със същия цвят като колата ти. Може би е по-скоро... жълта.

– Какво се е случило с моята врата? – пита Брит-Мари изплашено.

– Нищо! Нищо! Просто питам! Жълта врата? Не ти харесва? Тя е, как се казва? Окислена! Стар шит. Почти не си личи, че е жълта. Вече е почти бяла.

– Бих искала да заявя, и нека ви бъде съвършено ясно, че определено не мога да допусна бялата ми кола да има жълта врата! – изстрелва Брит-Мари.

Някоя размахва отбранително длани.

– О’кей, о’кей, о’кей. Спокойно, спокойно, спокойно. Ще имаш бяла врата. Няма проблеми, знаеш. Само без лимони в задника. Но за бялата врата ще е нужно, как се казва? Време за доставка!

Тя кима небрежно към виното.

– Обичаш ли вино, Брит?

– Не – отговаря Брит-Мари не защото не обича вино, а защото ако кажеш, че обичаш вино, хората могат да стигнат до грешното заключение, че си алкохоличка.

Брит-Мари не иска хората да си вадят заключения.

– Всички обичат вино, Брит! – ухилва се Някоя.

– Казвам се Брит-Мари. Само сестра ми ме нарича Брит – протестира Брит-Мари.

Някоя грейва.

– Сестра? Има, как се казва, още една като теб? Колко хубаво!

Някоя се засмива, сякаш това е шега. За сметка на Брит-Мари, предполага Брит-Мари.

– Сестра ми почина, когато бяхме малки – информира тя, без да откъсва поглед от картонената кутия.

– Ох... мамка му... аз... как се казва? Съжалявам – казва Някоя тъжно.

Брит-Мари свива силно пръстите на краката си.

– Ха. Това беше мило от ваша страна – отговаря тя тихо.

Някоя се засмива.

– Виното е вкусно, но малко, как се казва? Мътно! Трябва да се прецеди през филтър за кафе няколко пъти, да, тогава ще е о’кей! – пояснява тя вещо, след което поглежда куфара и саксиите на Брит-Мари и се засмива още по-широко.

– Мислех да ти го дам като, знаеш, подарък за добре-дошла-на-новата-работа. Но виждам, че ще е по-скоро като, как се казва? Подарък по случай настаняването ти!

Брит-Мари държи оскърбено кутията пред себе си, сякаш тя тиктака.

– Моля да отбележа, че не живея тук.

Някоя се усмихва.

– А къде спа снощи?

– Не спах – отговаря Брит-Мари, която изглежда все едно иска да хвърли кутията през вратата и да запуши уши.

– Има, таковата, хотел, знаеш – казва Някоя.

Брит-Мари кима добронамерено.

– Ха, той сигурно също се намира в онази сграда, предполагам? Пицария и автосервиз, и пощенски клон, и магазин за хранителни стоки, и хотел? Сигурно ви е приятно. Никога да не се налага да решавате къде да отидете.

Лицето на Някоя се свива в неподправена изненада.

– Хотел? Защо ми е тоя хотел? Не, не, не, Брит-Мари. Придържам се към, как се казва? Основната си дейност!

Брит-Мари пренася нерешително тежестта си ту на десния, ту на левия крак. Накрая отива и слага кутията в хладилника.

– Не обичам хотели – съобщава тя и затръшва вратата на хладилника.

– Не, по дяволите! Не оставяй виното на студено, ще стане на бучки! – виква веднага Някоя.

Брит-Мари я зяпва.

– Наистина, абсолютно необходимо ли е да ругаете тук, вътре, все едно сме сбирщина варвари?

Някоя се приближава и започва да отваря кухненските чекмеджета, докато не намира филтър за кафе.

– Шииит, Брит-Мари! Ще ти покажа. Прецежда се. И става о’кей. Или, знаеш, можеш да го смесиш с фанта. Имам евтина фанта, ако искаш. От Китай, знаеш!

Тя млъква, щом забелязва кафеварката. Или поне остатъците от нея. Брит-Мари сключва неловко ръце пред себе си и като че ѝ се иска да забърше невидим прах от ръба на голяма черна дупка, след което да потъне в нея.

– Какво... стана? – пита Някоя, поглеждайки първо парцала за под, после следите с форма на дръжка на парцал за под по кафеварката.

Брит-Мари мълчи дълго с пламнали бузи. Възможно е да мисли за Кент. Накрая прочиства гърло, изправя гръб, поглежда Някоя право в очите и отговаря:

– Удар от камък.

Някоя я гледа. Гледа кафеварката. Гледа парцала. После започва да се смее. Силно. После кашля. После се смее още по-силно. Брит-Мари дълбоко се засяга. Идеята не беше да е смешно. Или поне така ѝ се струва. Доколкото си спомня, от много години не е казвала нещо с идеята то да е смешно. Затова се обижда от смеха, понеже предполага, че се смеят на нея, а не на това, което е казала. Така става, когато човек прекара достатъчно дълго време до друг човек, който постоянно се опитва да се шегува. Във връзката им нямаше място за други шеги, освен тези на Кент. Той беше забавен, докато тя миеше чинии в кухнята. Така бяха разпределили задълженията си.

Но ето че сега Някоя въпреки всичко така кашля и се смее, че инвалидната ѝ количка почти се обръща. Това кара Брит-Мари да се чувства несигурно, а естествената ѝ реакция срещу несигурността е раздразнението. Не агресивността, естествено, защото Брит-Мари не е агресивен човек. Но все пак отива и крайно демонстративно взима прахосмукачката, за да се захване с покритите с бакпулвер дивани.

Смехът на Някоя преминава в хихикане, а после в бърборене. „Удар от камък, знаеш, удар от камък, адски смешно“, казва тя, след което прави кратка пауза за размисъл, преди да викне:

– В колата ти има страшно голям пакет.

Сякаш това по някакъв начин трябва да изненада Брит-Мари. Брит-Мари познава по гласа ѝ, че още ѝ е смешно.

– Това ми е известно – казва Брит-Мари, без да се обърне. Чува как Някоя се отправя към външната врата.

– Искаш ли, сещаш се, да ти помогна да го пренесеш?

В отговор Брит-Мари пуска прахосмукачката. Някоя надвиква шума:

– Няма да ме затрудни, Брит-Мари!

Брит-Мари прокарва здраво приставката на прахосмукачката по повърхността на дивана, отново и отново, докато Някоя се отказва и се провиква: „Добре, знаеш, ако искаш фанта за виното, при мен има! Пица също!“. После вратата се затваря. Брит-Мари изключва прахосмукачката. Не иска да се държи недружелюбно, защото всъщност не е недружелюбен човек, но не иска помощ за пакета. В момента нищо не е по-важно за Брит-Мари от това, че не иска помощ за пакета.

Защото в нея има мебел от ИКЕА.

Брит-Мари ще я сглоби сама.

8

От време на време покрай Борг минава камион, при което целият развлекателен център се разтърсва така, сякаш се намира на границата между две тектонски плочи. Брит-Мари знае думи като „тектонски“, защото често се появяват в кръстословиците. Знае също, че Борг е точно от типа места, които майка ѝ описваше като намиращи се „отвъд всякаква чест и почтеност“, защото такова бе отношението ѝ към провинцията.

Минава още един камион. Зелен. Стените се тресат. Брит-Мари е разбрала, естествено, че Борг едно време е бил градче, където камионите са се връщали след дълъг път, но в днешно време просто го подминават. Вече никой не идва тук. И никой тук не ходи някъде.

Камионът я кара да се замисли за Ингрид. Спомня си, че видя случилото се през прозореца на задната седалка. Тогава още беше дете – това бе последният ден от детството ѝ. Онзи камион също беше зелен. През всичките тези години се чудеше дали всъщност бе имала време да изкрещи. Дали това би променило нещо. Майка им каза на Ингрид да си сложи колана, защото Ингрид никога не го правеше, и точно затова не го направи и този път. Двете се скараха. Затова не видяха камиона. Брит-Мари го видя, защото винаги си слагаше колана, понеже искаше майка им да забележи. Тя, разбира се, никога не забелязваше, защото никога не се налагаше да забелязва Брит-Мари, понеже тя правеше всичко и сама, без да ѝ казват.

Дойде отдясно. Зелен. Това е едно от малкото неща, които Брит-Мари помни. Камионът дойде отдясно, а после навсякъде по задната седалка на колата имаше кръв и стъкла. Последното, което Брит-Мари запомни, преди да изгуби съзнание, бе как ѝ се прииска да почисти. За да бъде всичко хубаво и спретнато. Така че когато се събуди в болницата, тя стана и направи именно това. Започна да чисти. За да бъде всичко хубаво и спретнато. Когато погребаха сестра ѝ и у дома в апартамента на родителите ѝ се появиха непознати, облечени в черно и пиещи кафе, Брит-Мари сложи подложки под всички чаши, изми всички чинии и излъсква всички прозорци. Когато баща ѝ започна да прекарва все повече време на работа, а майка ѝ спря да говори, Брит-Мари чистеше. Чистеше, чистеше, чистеше. За да бъде всичко хубаво и спретнато.

Надяваше се, че майка ѝ рано или късно ще стане от леглото, ще забележи и ще каже „колко хубаво е станало“, но това така и не се случи. Никога не говореха за катастрофата, а понеже не го правеха, не можеха да говорят и за нещо друго. Наблизо имаше хора, които измъкнаха Брит-Мари от колата. Брит-Мари не знае кои са били, но знае, че майка ѝ изпитваше мълчалив гняв и никога не им прости, задето бяха спасили грешната дъщеря. Може би Брит-Мари също не им прости. Защото спасиха живот, който тя прекара в страх да не умре и после да лежи на пода и да мирише. Един ден Брит-Мари четеше сутрешния вестник на татко и видя в него реклама на препарат за прозорци. Така минаха годините.

Сега е на 63, намира се отвъд всякаква чест и почтеност и наблюдава Борг през кухненския прозорец на развлекателния център, копнеейки за „Факсин“ и за гледката от собствения си апартамент.

Естествено, стои достатъчно далеч от прозореца, така че никой да не може да надникне вътре и да види, че тя наднича навън. Иначе какво биха си помислили? Че тя само си стои и зяпа по цял ден като някоя престъпница. Но колата ѝ още стои на чакъления паркинг. Забравила е ключовете вътре, а пакетът от ИКЕА лежи на задната седалка. Не знае как точно ще го пренесе в развлекателния център, защото е много тежък. Не знае защо точно е тежък, защото не е наясно какво точно има вътре. Идеята бе да бъде стол, не много по-различен от двата стола в кухнята на развлекателния център, но когато отиде до залата за самообслужване в ИКЕА и потърси съответния рафт, той се оказа празен. Брит-Мари беше отделила цяла сутрин, за да реши, че иска да си купи и сглоби именно такъв стол. Затова тази развръзка, която не отговаряше на очакванията ѝ, я остави парализирана за толкова дълго, че Брит-Мари започна да се притеснява дали някой няма да забележи как тя си стои в залата, изглеждайки мистериозно. Какво биха си помислили хората? Че замисля да открадне нещо, най-вероятно. Когато мисълта се загнезди в ума ѝ, Брит-Мари се паникьоса и придоби неочаквана сила, благодарение на която успя да вдигне първия възможен пакет от съседния рафт и да го сложи в количката си, като почти във всяко отношение остави впечатлението, че именно този пакет е търсила през цялото време. Не си спомня как е успяла да го вкара в колата. Предполага, че я е сполетяло същото, което се случва с онези майки от телевизионните предавания, които с нечовешка сила повдигат каменни блокове, за да спасят приклещените си деца. Такава сила спохожда и Брит-Мари, когато тя се притесни, че непознати хора евентуално биха могли да я заподозрат в някакво престъпление.

За всеки случай се отдалечава още повече от прозореца. Точно в дванайсет слага обяда си на масата до диваните. Макар че нито масата, нито обядът са особено представителни. За ядене има само пакет фъстъци от минибара в хотела и чаша вода, но все пак в дванайсет часа цивилизованите хора обядват, а ако Брит-Мари има някакво качество, то е, че е цивилизована. Слага кърпа на дивана, преди да седне, след което изсипва фъстъците в чиния и започва да ги яде с нож и вилица, което е точно толкова трудно, колкото звучи. Накрая измива чинията и почиства целия развлекателен център още веднъж, толкова старателно, че изразходва почти всичкия бикарбонат, който носи със себе си.

Към развлекателния център има малко перално помещение с пералня и сушилня. Брит-Мари почиства машините с последния останал бикарбонат, толкова предпазливо, колкото гладен човек на самотен остров използва последното си парче рибарско влакно. Не че Брит-Мари смята да пере, просто не може да понесе мисълта, че машините си стоят там мръсни. В едно ъгълче зад сушилнята намира чувал, пълен с бели тениски с номера. Футболни екипи, досеща се. Всички стени в развлекателния център са покрити със снимки на различни хора, облечени с такива тениски. Целите са в петна от трева, разбира се. Ако ще животът ѝ да зависи от това, Брит-Мари не може да проумее как някой може да реши да практикува спорт навън, когато носи бял екип. Варварство.

Взима мобилния си телефон и се обажда на момичето от Агенцията по заетостта, за да я пита дали би могла да очаква в магазина за хранителни стоки/пицарията/автосервиза/пощенския клон да се продава бикарбонат. Той е много ефективен срещу петна от трева. Момичето не вдига. Заета е със статистиките си, разбираемо е. Никого не го интересува, че Брит-Мари е на път да загине насред пустошта.

Взима палтото си. Точно до външната врата, близо до няколко снимки на футболни топки и хора, които си нямат друга работа, освен да ритат въпросните топки, има жълта фланелка с надпис „Банк“, изписан над числото 10. Отдолу има снимка на възрастен мъж, който с горда усмивка държи същата тениска пред себе си.

Брит-Мари облича палтото си и отваря вратата. Отвън стои лице, което очевидно тъкмо е възнамерявало да почука на въпросната врата. Лицето употребява снус[6]. Това във всяко отношение е лошо начало на краткотрайните взаимоотношения между лицето и Брит-Мари, тъй като тя във всяко отношение ненавижда снуса. Взаимоотношенията приключват след двайсет минути, когато употребяващото снус лице си тръгва, мърморейки си нещо, което определено звучи като „мрънкаща вещица“.

Тогава Брит-Мари отново вади телефона си и звъни на единствения номер, на който е звъняла от него. Момичето от Агенцията по заетостта все още не вдига. Брит-Мари звъни отново, защото телефонът всъщност не е нещо, което можеш просто да избереш да не вдигнеш. Дори ако звъни в дванайсет или в шест. Особено тогава, между другото, защото тогава се яде, а ако някой звъни посред хранене, значи се е случило нещо сериозно. В противен случай никой цивилизован човек не би звънял по това време.

– Да? – най-накрая казва с пълна уста момичето.

– Ха – казва Брит-Мари в другия край на линията.

– Брит-Мари? – пита момичето, дъвчейки.

– Говориш с пълна уста, да, работодателят ти сигурно се радва, че се чувстваш толкова комфортно в тялото си – казва Брит-Мари грижовно.

– Извинявай. Обядвам – казва момичето необмислено.

– Сега? Часът е един и половина! – възкликва Брит-Мари, все едно момичето е решило да си направи лоша шега.

Брит-Мари не смята, че човек може да се шегува с каквото му хрумне.

– Ммм, имах доста работа, затова днес реших да обядвам малко по-късно в офиса – казва момичето, може би произнасяйки „доста работа“ така, сякаш въпросната работа тъкмо днес е включвала звънене наляво-надясно в опит да открие фирма за борба с вредителите в близост до Борг.

Брит-Мари въздъхва добронамерено. Съвсем не критично.

– Мила ми малка приятелко, все пак не живеем във военно време. Не се обядва в един и половина, нали?

Момичето не отговаря, защото не е напълно сигурна дали това е въпрос или твърдение. Брит-Мари продължава съвършено грижовно:

– Ако организираше ежедневието си по-добре, може би нямаше да си толкова стресирана, че да не успееш да обядваш навреме, не мислиш ли?

Момичето дъвче обяда си настървено. Смело опитва да смени темата:

– Пристигна ли служителят от фирмата за борба с вредителите? Няколко часа търсих, но накрая намерих фирма, откъдето обещаха да се отзоват по спешност и...

– Служителка – поправя я Брит-Мари.

– А? – казва момичето.

– От фирмата за борба с вредителите пратиха служителка. Колко модерно! – информира Брит-Мари.

– Аха – казва момичето.

– Употребяваше снус – разказва Брит-Мари, сякаш това обяснява всичко.

– Аха – повтаря момичето.

– Ха – казва Брит-Мари.

– А погрижи ли се за плъха? – пита момичето.

– Не, определено не го направи – оплаква се Брит-Мари.

– А? – казва момичето.

– Влезе вътре с мръсни обувки, а тъкмо бях измила пода. Освен това употребяваше снус. Каза, че щяла да сложи отрова, така каза. Човек всъщност не може да прави каквото му хрумне. Смяташ ли, че е редно да направи нещо такова? Да сложи отрова ей така?

– Н... е? – рискува момичето.

– Не! Не може просто да направи такова нещо. Не може. Все пак някой би могъл да умре! Така ѝ казах. А тя почна да върти очи, както си стоеше с мръсните обувки и с пакетчето снус в устата, и каза, че вместо това щяла да сложи капан и да ползва „Сникърс“ за примамка! „Сникърс“!

Брит-Мари е повишила глас. Момичето понижава своя.

– „Сникърс“, в смисъл... шоколадовият десерт?

– Върху измития ми под – казва Брит-Мари с интонацията на човек, който вътрешно крещи.

– О’кей – казва момичето и веднага съжалява за това, защото осъзнава, че изобщо не е о’кей.

В другия край на линията настъпва мълчание, както става, когато Брит-Мари оправя прическата си. След това събира сили и продължава:

– Така че ѝ казах, че предпочитам отровата, а знаеш ли какво ми отговори тя? Знаеш ли? Каза, че не се знаело къде ще отиде плъхът, след като изяде отровата. Можел да влезе в някоя стена и да умре. Просто да си остане там и да мирише! Ти знаеше ли за това? Знаеше ли, че си пратила тук жена, която употребява снус и смята, че е напълно в реда на нещата да се оставят мъртви животни да миришат в стените?

– Не, не, моля те, Брит-Мари, просто опитах да помогна – казва момичето, като звучи до голяма степен така, сякаш отново е опряло чело в ръба на бюрото.

– Ха. Голяма помощ. Наистина. Разбирам, че не разбираш, но някои от нас всъщност си имат и друга работа, освен да спорят със служителки от фирми за борба с вредителите по цял ден – казва Брит-Мари добронамерено.

– Не думай – съгласява се момичето.

– Моля? – пита Брит-Мари.

– Нищо, нищо – казва момичето.

Брит-Мари мълчи много дълго и накрая казва:

– Ха.

9

Има опашка в магазина за хранителни стоки. Или в пицарията. Или в пощенския клон. Или в автосервиза. Или каквото там е в момента. Във всеки случай, има опашка. Посред бял ден. Все едно хората си нямат друга работа.

Мъжете с брадите и шапките пият кафе и четат вечерни вестници на една от масите. Онзи Карл стои най-отпред на опашката. Взима пакет. Сигурно му е приятно, мисли си Брит-Мари, да има толкова свободно време. Трийсетинагодишна жена с кубична форма стои пред Брит-Мари. Носи слънчеви очила. На закрито. Така е модерно, разбира се. С нея има бяло куче. Според Брит-Мари това няма как да е хигиенично. Жената купува пакет масло, шест бири, които Някоя вади иззад щанда и по чиито етикети има чуждестранни букви, четири опаковки бекон и твърде много шоколадови десерти. Никой цивилизован човек не се нуждае от толкова голям избор на шоколадови десерти, смята Брит-Мари. Някоя я пита дали иска да ги вземе на кредит. Жената кима кисело. Напъхва всичко в една торба. Естествено, Брит-Мари никога не би помислила жената за „дебела“, защото определено не е от тези, които мислят такива неща за хората. Затова си мисли, че на жената сигурно ѝ е приятно да може да си живее живота с такава очевидна незаинтересованост към нивото си на холестерол.

– Да не си сляпа? – изстрелва жената в мига, в който се обръща и връхлита право върху Брит-Мари.

Брит-Мари ококорва очи учудено. Наглася прическата си.

– Определено не. Виждам отлично. Говорила съм с очния си лекар. Каза ми „Виждаш отлично, Брит-Мари“, ако позволявате да ви уведомя! – уведомява тя.

– Тогава може би ще можеш да се махнеш от пътя? – изгрухтява жената и размахва бастун.

Брит-Мари поглежда бастуна. Поглежда кучето и слънчевите очила. Измърморва „ха, ха, ха“ и кима извинително, след което осъзнава, че кимането не е от значение. Сляпата жена и кучето минават по-скоро през, отколкото покрай нея. Вратата иззвънява щастливо след тях. Все пак не разбира какво се случва.

Някоя се приближава с инвалидната си количка и махва окуражително.

– Не ѝ обръщай внимание. Тя е като Карл. Лимон в задника, знаеш.

Тя прави жест, който според Брит-Мари изобразява колко точно навътре е пъхнато първото във второто. После слага купчина празни кутии от пица на щанда. Брит-Мари оправя прическата си, приглажда полата си и машинално подравнява най-горната кутия от пица, която е застанала накриво. Накрая опитва да поприглади и достойнството си, казвайки крайно грижовно:

– Бих искала да бъда информирана как върви работата по поправката на автомобила ми.

Някоя се почесва по главата.

– Разбира се, разбира се, колата ти, да. Знаеш ли, трябва да те питам нещо, Брит-Мари: вратата важна ли е за теб?

– Какво, за Бога, искаш да кажеш с това? – пита Брит-Мари ужасено.

Някоя разперва ръце.

– Ами, знаеш, просто питам. Цветът е важен за Брит-Мари, разбирам. Жълта врата: не е о’кей. Затова те питам, Брит-Мари: вратата важна ли е за теб? Ако не е важна, тогава колата на Брит-Мари вече е, как се казва? Ремонтирана! Ако вратата е важна... знаеш. Може би ще е нужно, как се казва, по-дълго време за доставка!

Някоя изглежда доволна, а Брит-Мари – не.

– На всяка цена трябва да имам врата на колата! – възкликва тя.

Някоя размахва длани пред себе си.

– Разбира се, разбира се, не се ядосвай, Брит-Мари. Просто питам. Искаш врата, значи ще отнеме малко повече време!

Някоя отмерва няколко сантиметра въздух с палеца и показалеца си, за да илюстрира горе-долу колко малко време е „малко повече време“.

Брит-Мари осъзнава, че жената взема връх в преговорите. Кент трябваше да е тук, той обича да преговаря. Винаги казва, че трябва да поднасяш исканията си с комплименти. Затова Брит-Мари се овладява и казва:

– Тук, в Борг, явно всички имат време да пазаруват следобед. Сигурно ви е приятно да имате толкова много свободно време.

Някоя вдига вежди.

– Ами ти? Значи си страшно, как се казва? Заета?

Брит-Мари премества много бавно едната си ръка в другата.

– Бих искала да ви информирам, че съм много заета. Много, много заета. Но стана така, че ми свърши бикарбонатът. Предлагате ли бикарбонат в този... магазин?

Произнася „магазин“ с божествена снизходителност.

– ВЕГА! – изкрещява Някоя ненадейно.

Брит-Мари подскача и почти обръща купчината кутии от пица. Детето от вчера се появява иззад щанда. Все още държи топката. До тях стои момче, което изглежда точно като Вега, само че има по-дълга коса. Така е модерно, със сигурност.

– Бикарбонат за дамата, ако бих могла, как се казва? Ако бих могла да помоля! – казва Някоя с дълбок, пресилено театрален поклон към Брит-Мари, който Брит-Мари изобщо не оценява.

– Това е тя – прошепва Вега на момчето.

Момчето веднага придобива вид все едно е намерило изгубен ключ. Втурва се в склада и се връща, препъвайки се, прегърнало две бутилки. „Факсин“. Брит-Мари остава без дъх.

Предполага, че това, което изживява секунди по-късно, може да бъде описано в кръстословица като „извънтелесно преживяване“. За няколко мига забравя за съществуването на магазина за хранителни стоки и пицарията и за мъжете с бради, чаши кафе и вечерни вестници. Сърцето ѝ бие така, сякаш иска да излезе на свобода. Това кара Брит-Мари да се почувства много неприятно, когато се съвзема. Представи си, да ѝ се разхлопа сърцето насред пицарията!

Момчето оставя бутилките на щанда, подобно на котка, уловила катерица. Брит-Мари ги докосва с връхчетата на пръстите си, преди достойнството ѝ да успее да я спре. Има чувството, че се е прибрала у дома.

– Аз... останах с впечатлението, че са ги изтеглили от търговския асортимент – прошепва тя на Някоя.

Отговаря момчето.

– Чил[7]! Омар намира всичко!

После посочва ентусиазирано към себе си:

– Аз съм Омар!

Посочва още по-ентусиазирано към бутилките „Факсин“.

– Всички чуждестранни камиони спират на бензиностанцията в града! Познавам всички там! Мога да намеря каквото искаш!

Някоя кима педагогически.

– Затвориха бензиностанцията в Борг. Не беше доходоносна, знаеш.

– Но мога да ти намеря бензин в туба, ако искаш. Безплатна доставка! Мога да намеря и още „Факсин“, и каквото си поискаш! – вика момчето.

Вега върти очи.

– Аз ти казах, че ѝ трябва „Факсин“ – изсъсква тя на момчето и оставя бикарбоната на щанда.

– Но аз го намерих! – упорства момчето, без да отделя поглед от Брит-Мари.

– Това е малкият ми брат Омар – въздъхва Вега на Брит-Мари.

– Родени сме в една година! – възразява Омар.

– Да, ама януари и декември! – изсумтява Вега.

– Аз съм най-добрият пласьор в Борг. Направо съм крал. Каквото и да ти трябва, ела при мен! – казва Омар на Брит-Мари и ѝ намига самонадеяно, без да му пука, че сестра му го рита по пищяла.

– Смотаняк – въздъхва Вега.

– Бич! – отвръща Омар.

Брит-Мари не знае дали да се притеснява, или да се гордее, задето е наясно, че това означава нещо лошо, но не ѝ остава време да размишлява по въпроса, тъй като Омар се озовава на пода и се хваща за устата. Вега излиза навън с топката в едната ръка. Другата ѝ ръка още е свита в юмрук.

Някоя се засмива на Омар.

– Имаш, как се казва, маршмелоус[8] вместо мозък! Няма ли да се научиш, а?

– Ама че страхливка, не бях подготвен – изръмжава Омар и се изправя на крака с разкървавена устна.

Някоя отива за още водка. Омар повтаря на Брит-Мари:

– Не бях готов, адски страхливо е да удариш някого, който не е готов!

Брит-Мари като че ли не знае какъв точно отговор се очаква от нея. Омар избърсва устната си и в следващия миг забравя за всичко. Както по-малките деца забравят да плачат за изпуснатия на земята сладолед, защото са видели лъскаво подскачащо топче.

– Ако искаш нови джанти, мога да ти намеря. Или каквото и да е. Шампоани, ръчни чанти, каквото и да е. Пласирам всичко!

– А лепенки? – виква Някоя засмяно и сочи устната му.

Брит-Мари стиска здраво чантата си и приглажда косата си, сякаш момчето е обидило и двете.

– Определено нямам нужда нито от шампоан, нито от чанта.

Омар посочва бутилките „Факсин“.

– Струват по трийсет кинта едната, но можеш да ги вземеш на кредит.

– Кредит? – възкликва Брит-Мари, не по-малко ужасена, отколкото би била, ако Омар ѝ бе предложил да плати в натура.

– В Борг всички пазаруват на кредит. Няма нищо срамно – казва момчето.

– Аз определено не пазарувам на кредит! Разбирам, че в Борг може би не разбирате това, но някои от нас всъщност могат да си плащат собствените сметки! – сопва се Брит-Мари.

Последното просто се изплъзва от устата ѝ. Идеята не беше такава.

Някоя вече не се смее. Брит-Мари и момчето са се изчервили от различен вид срам. Брит-Мари оставя рязко парите на щанда, а момчето ги взима и се втурва навън. Скоро тропането се чува отново. Брит-Мари остава на място, опитвайки да избягва погледа на Някоя.

– Не получих касова бележка – констатира Брит-Мари тихо и съвсем не обвинително.

Някоя поклаща глава и цъка с език.

– Да ти прилича на ИКЕА? Той не е, как се казва? Акционерно дружество, знаеш. Просто момче с колело.

– Ха – казва Брит-Мари.

– Това ли е всичко? – пита Някоя, вече далеч не толкова гостоприемно, след което слага кутията бикарбонат и бутилките „Факсин“ в торбичка.

Брит-Мари се усмихва толкова грижовно, колкото може.

– Вие всъщност бихте могли да се информирате, че хората трябва да получават касови бележки. Иначе как ще докажат, че не са престъпници? – пояснява тя.

Някоя върти очи. Брит-Мари смята това за ненужно. Някоя натиска няколко копчета на касовия апарат. Сейфът за пари се отваря, макар в него всъщност да няма кой знае колко пари. Машината изплюва бледожълта касова бележка.

– Шестстотин седемдесет и три крони и петдесет йоре – казва Някоя.

Брит-Мари се вторачва в нея, все едно ѝ е влязло нещо в гърлото.

– За бикарбонат?

Някоя сочи навън.

– За вдлъбнатината в колата. Направих такова, как се казва? Външен оглед! Не искам да те, как се казва, оскърбя, Брит-Мари! Затова не ти предлагам кредит. Шестстотин седемдесет и три крони и петдесет йоре.

Брит-Мари почти изпуска чантата си. Ето колко сериозно е положението.

– Аз... кой... за Бога. Та никой цивилизован човек не ходи с толкова много пари в брой в чантата си, нали?

Казва го особено високо. За да я чуят всички присъстващи, в случай че някой от тях е престъпник. Разбира се, освен тях, вътре са единствено мъжете с брадите и кафето, а те дори не надигат поглед от вестниците, но все пак. Престъпниците могат да имат бради. Брит-Мари няма предразсъдъци.

– Работите ли с карти? – пита тя.

Топлина започва да облива лицето ѝ. Някоя поклаща твърдо глава.

– В градския транспорт работят с карти, Брит-Мари. Тук работим с пари.

– Ха. Тогава ще помоля да ме упътите към най-близкия банкомат – моли Брит-Мари.

– Намира се в града – казва Някоя студено и скръства ръце.

– Ха – казва Брит-Мари.

– Затвориха банкомата в Борг. Не беше доходоносен – казва Някоя с вдигнати вежди и кима към касовата бележка.

Брит-Мари шари отчаяно с поглед, опитвайки да отклони вниманието от кървавочервените си бузи. На стената виси жълта фланелка, същата като тази в развлекателния център. На нея също пише „Банк“ над числото 10.

Някоя вижда, че Брит-Мари гледа към тениската, затова затваря сейфа на касовия апарат, връзва торбичката с бикарбонат и „Факсин“ и я побутва към другия край на щанда.

– Да знаеш, тук не е срамно да вземеш кредит, Брит-Мари. Може да е срамно там, откъдето идваш, но не и тук, в Борг – казва тя.

Брит-Мари взима торбичката и вече не знае накъде да гледа. Някоя отпива глътка водка и кима към жълтата фланелка на стената.

– Най-добрият играч в Борг. Наричаше се „Банк“, знаеш, защото когато играеше за Борг, победата ни беше сигурна, като, как се казва? „Като пари в банка“! Това беше отдавна. Преди финансовата криза. После, знаеш: Банк се разболя, да. Настъпи друга криза. Банк се премести. Задълго.

Тя кима към вратата. Отвън футболната топка се блъска в оградата.

– Бащата на Банк тренираше хлапетата, които бяха шит. Поддържаше духа им. Поддържаше духа на целия Борг, знаеш. Беше приятел с всички! Но Бог, знаеш, сметките му са пълен шит, а? Мръсникът праща инфаркти както на доходоносните, така и на недоходоносните. Бащата на Банк умря преди месец.

Дървените стени скърцат и пукат. Както правят старите къщи и старите хора. Един от мъжете с вечерните вестници и чашите кафе идва, за да си сипе още кафе. Тук доливането е безплатно, забелязва Брит-Мари.

– Намериха го на, как се казва, кухненския под! – добавя Някоя.

– Моля? – казва Брит-Мари.

Някоя посочва жълтата фланелка. Свива рамене.

– Бащата на Банк. На кухненския под. Една сутрин. Мъртъв, просто така.

Тя щраква с пръсти. Брит-Мари се сепва. Мисълта да те открият мъртъв на кухненския под я кара да настръхне. Мисли си за инфаркта на Кент. Той винаги е бил много доходоносен. Стиска по-здраво торбичката с „Факсин“ и бикарбонат. Мълчи толкова дълго, че Някоя започва да се притеснява.

– Хей, трябва ли ти нещо друго, а? Имам такова, как се казва? „Бейлис“! Шоколадов ликьор! Е, това е такова, имитация, но можеш да му сипеш „О’бой“[9] и водка и тогава, знаеш, става за пиене! Ако, знаеш... пиеш бързо!

Брит-Мари поклаща рязко глава. Тръгва към вратата, но нещо в онова с кухненския под като че ли я кара да се поколебае. Затова се обръща предпазливо, преди да си е променила мнението, но след това се обръща обратно.

Брит-Мари не е спонтанен човек, това трябва да е ясно. „Спонтанен“ е синоним на „нерационален“, такова е твърдото убеждение на Брит-Мари, а тя определено не е нерационална. Така че сега изобщо не ѝ е лесно. Но накрая все пак се обръща, а после се разколебава и пак се обръща, така че, в крайна сметка, стои с лице към вратата, когато снишава глас и пита, толкова близко до спонтанното, колкото ѝ е възможно:

– Случайно тук да предлагате „Сникърс“?

През януари в Борг се стъмва рано. Брит-Мари се връща в развлекателния център и седи сама на един от столовете в кухнята. Оставя външната врата отворена. Студът не я притеснява. Чакането също. Свикнала е. Така става. Има предостатъчно време да размишлява дали това, през което преминава в момента, е някакъв вид житейска криза. Чела е за тях. Хората получават такива постоянно.

Плъхът влиза през отворената врата в шест часá и двайсет минути. Сяда на кухненския праг и много бдително наблюдава „Сникърс“-а, който стои в чиния върху малка кърпа. Брит-Мари поглежда плъха строго, след което хваща решително едната си ръка с другата.

– Занапред ще вечеряме в шест часá. Като цивилизовани хора.

След известен размисъл добавя:

– Или плъхове.

Плъхът гледа шоколадовия десерт. Брит-Мари му е махнала опаковката и го е сложила в средата на чинията, а до нея е оставила прилежно сгъната салфетка. Гледа плъха. Прокашля се.

– Ха. Не ме бива особено да започвам такъв тип разговори. Мъжът ми казва, че съм социално некомпетентна. Всички казват, че той е много социален. Предприемач, разбирате ли.

Плъхът не отговаря и тя добавя:

– Много успешен. Много, много, много успешен.

Набързо обмисля дали да разкаже на плъха за житейската си криза. Мисли си, че би ѝ се искало да обясни, че е трудно да знаеш коя си, когато се окажеш сама, а цял живот преди това си живяла заради някого другиго. Но не иска да безпокои плъха. Затова приглажда една гънка в полата си и казва напълно формално:

– Искам да предложа споразумение. От вас се иска да се появявате за вечеря всеки ден в шест часá.

Тя прави пояснителен жест към шоколадовия десерт.

– Споразумението, ако го сметнете за взаимно изгодно, ще означава, че няма да ви оставя да лежите в стената и да миришете, ако умрете. А вие ще направите същото за мен. Така някой ще знае, че сме тук.

Плъхът пристъпва внимателно към шоколада. Протяга врат и го подушва. Брит-Мари бърше невидими трохи от скута си.

– Когато човек умре, бикарбонатът изчезва, разбирате ли. Затова човек лежи и мирише. Четох за това, след като Ингрид умря.

Мустаците на плъха вибрират скептично. Брит-Мари се прокашля извинително.

– Ингрид е сестра ми, разбирате ли. Тя умря. Притеснявах се, че ще мирише. Така разбрах онова за бикарбоната. Тялото произвежда бикарбонат, за да неутрализира корозивните киселини в стомаха. Когато човек умре, тялото спира да произвежда бикарбонат, при което корозивните киселини разяждат кожата и изтичат на пода. Оттам идва миризмата, разбирате ли.

Мисли си дали да добави, че тя самата винаги е смятала, че човешката душа се намира в бикарбоната. Щом той изчезне, не остава нищо. Само съседи, които се оплакват от миризмата. Но Брит-Мари не казва нищо. Не иска да притеснява плъха.

Плъхът изяжда вечерята си, но не казва, че е била вкусна.

Брит-Мари не пита.

10

Всъщност всичко започва тази вечер.

Зимата е мека и снегът се превръща в дъжд по пътя от небето до земята. Децата играят футбол в мрака, но сякаш не се вълнуват нито от астрономическите, нито от метеорологичните обстоятелства. Паркингът получава светлина по милост и само отчасти, благодарение на неоновия надпис на пицарията и прозореца на кухнята, откъдето Брит-Мари скришом наблюдава децата. Но ако трябва да сме честни, повечето от тях играят футбол толкова зле, че дневната светлина би подобрила способностите им да уцелват топката едва минимално.

Плъхът се е прибрал у дома. Брит-Мари е заключила вратата, измила е чиниите и е изчистила целия развлекателен център още веднъж. Сега стои до прозореца и гледа света. От време на време топката отива надалече, подскачайки между локвите, и тогава децата играят камък-ножица-хартия, за да решат кой да отиде да я вземе. На Брит-Мари това не ѝ изглежда особено хигиенично. Не защото има нещо против децата, Брит-Мари не е такава, но все пак смята, че човек трябва да се грижи поне малко за хигиената си дори когато играе. Когато Давид и Пернила бяха малки, Кент често им казваше, че Брит-Мари не може да играе игри, защото „не знае как“. Но това не е вярно. Брит-Мари знае много добре как се играе на камък-ножица-хартия. Просто не смята, че е хигиенично камъните да се увиват в хартия. Да не говорим за ножиците. Кой знае къде са били преди това.

Разбира се, Кент все казва, че Брит-Мари е „така ужасно негативна“. И че това било част от социалната ѝ некомпетентност. „За Бога! Зарадвай се малко за разнообразие!“, засмива се той винаги, когато отива в кухнята да вземе още пури, докато Брит-Мари мие чиниите. Кент се грижи за гостите, а Брит-Мари се грижи за дома, така са си разпределили задълженията. Кент се радва, за Бога, докато Брит-Мари е ужасно негативна. Често така става. Може би е по-лесно да си оптимист, когато никога не ти се налага да разчистваш след другите.

Братът и сестрата, Омар и Вега, играят от различни отбори. Тя е спокойна и съобразителна. Докосва топката внимателно с вътрешната част на малките си стъпала, както хората докосват насън любимия си човек с пръстите на краката си. Брат ѝ, от своя страна, е ядосан и объркан. Гони топката така, сякаш тя му дължи пари. Брит-Мари всъщност не разбира нищо от футбол, но не е и необходимо, за да може да види, че Вега е най-добрият играч от всички деца на паркинга. Или поне най-малко лошият играч. Омар неизменно е в сянката на сестра си. Всички са в сянката ѝ. Тя напомня на Брит-Мари за Ингрид.

Ингрид никога не се държеше негативно. Трудно е да се каже – какъвто е случаят с всички хора като нея – дали всички я обичаха, защото беше така позитивна, или пък тя бе така позитивна, защото всички я обичаха. Сестрата на Брит-Мари бе с една година по-голяма и с пет сантиметра по-висока. Не е нужно много, за да оставиш някого в сянката си, пет сантиметра стигат. За Брит-Мари не беше проблем да стои отстрани. Тя друго и не желаеше, защото като цяло не искаше много неща. Всъщност понякога ѝ се искаше именно това, наистина да си пожелае нещо, да копнее за нещо толкова много, че просто да не издържа. Това ѝ се струваше така вълнуващо. Но и тези периоди отминаваха.

Разбира се, Ингрид постоянно копнееше до полуда по разни неща, като например бъдещата си певческа кариера и славата, която бе предопределена да натрупа, както и момчетата по широкия свят, които бяха толкова по-интересни от обикновените момчета, които предлагаше техният блок. Същите обикновени момчета, за които Брит-Мари си мислеше, че са безкрайно необикновени и дори не биха я погледнали. В същото време разбираше много добре, че те далеч не са толкова необикновени, че да заслужават сестра ѝ.

Момчетата във входа бяха братя. Алф и Кент. Караха се за всичко. Брит-Мари не можеше да ги разбере. Тя самата следваше сестра си навсякъде. Ингрид не се дразнеше. Напротив. „Само аз и ти, Брит“, шепнеше тя нощем, когато разказваше как двете ще живеят в Париж, в замък, пълен със слуги. Затова наричаше сестра си Брит – защото звучеше по американски. Вярно, не беше малко неясно защо ще им трябват американски имена в Париж, но Брит-Мари никога не е била от хората, които задават излишни въпроси.

Вега е по-непоколебима, но когато нейният отбор вкарва гол между двете кенчета, които отбелязват границите на вратата, смехът ѝ звучи като смеха на Ингрид. Тя също обичаше да играе. Трудно е да се каже – какъвто е случаят с всички хора като нея – дали беше толкова добра в игрите, защото ги обичаше, или ги обичаше, защото беше толкова добра в тях.

Топката удря едно дребно момче с червена коса в лицето. То пада право в една кална локва. Брит-Мари настръхва. Това е същата топка, с която я уцелиха в главата. Щом вижда калта по нея, на Брит-Мари ѝ се приисква да си бие ваксина против тетанус. Но ѝ е трудно да откъсне поглед от играта. Защото на Ингрид би ѝ харесало да е отвън на дъжда.

Ако Кент беше тук, щеше да каже, разбира се, че децата играят като патици. Кент може да опише почти всички лошо, като добави „патица“ преди или след него. Брит-Мари не си пада кой знае колко по иронията, но забелязва, че има известно количество от нея във факта, че единственото дете, което не играе като патица, е момичето.

Накрая идва на себе си и се отдръпва от прозореца, преди някой човек отвън да си е помислил нещо. Часът е след осем, така че развлекателният център отново тъне в мрак под счупените лампи. Брит-Мари полива саксиите си в тъмнината. Поръсва почвата с бикарбонат. Най-много от всичко ѝ липсва балконът ѝ. Никога не си съвсем сам, когато стоиш на балкон. Тогава имаш колите, къщите и хората по улицата. Едновременно си и не си сред тях. Това е най-хубавото на балконите. Следващото най-хубаво е, че можеш да стоиш на тях рано сутрин, преди Кент да се е събудил, да затвориш очи и да усетиш вятъра в косите си. Когато го правеше, Брит-Мари имаше чувството, че е в Париж. Тя, разбира се, никога не е ходила в Париж, защото Кент няма ангажименти там, но е решавала страшно много въпроси от кръстословици, свързани с града. Това е най-оптимизираното за кръстословици място на света, а Ингрид все казваше, че ще живеят там, когато пораснат – тя и Брит-Мари. Когато Ингрид стане звезда. Звездите живеят в Париж и имат слуги, Ингрид знаеше това. Животът в Париж устройваше Брит-Мари, щом сестра ѝ щеше да бъде щастлива. Нямаше нищо против и да се казва Брит, по американски. Единствено слугите много я безпокояха. Не искаше хората да си мислят, че сестра ѝ е толкова зле с домакинската работа, че да ѝ се налага да наема хора, които да я вършат вместо нея. Брит-Мари беше чувала майка им да говори с презрение за този тип майки, а не искаше някой да говори по този начин за Ингрид.

Така че докато Ингрид задобряваше във всичко, свързано със света навън, Брит-Мари се зае да задобрява в нещата, свързани с дома. Чистеше. Правеше така, че всичко да е хубаво и спретнато. Сестра ѝ го забелязваше. Забелязваше и нея. Брит-Мари решеше косата ѝ всяка сутрин, а сестра ѝ никога не забравяше да каже „Благодаря, Брит, чудесно се получи!“, докато въртеше глава пред огледалото в такт с някоя песен от плочите си. Брит-Мари нямаше плочи. Хората нямат нужда от плочи, когато имат голяма сестра, която ги забелязва.

Ингрид липсва на Брит-Мари. Липсва ѝ повече от балкона.

На вратата се чука и Брит-Мари подскача, все едно някой е нахлул вътре с брадва в ръка. Отвън стои Вега. Без брадва. За сметка на това от нея капе дъждовна вода и кал по пода. Брит-Мари крещи вътрешно.

– Защо не запалиш лампите? – пита Вега и се взира в мрака.

Брит-Мари хваща лявата си ръка с дясната.

– Не работят, малка приятелко.

– Пробва ли да смениш крушките, а? – пита Вега, сбърчила чело, сякаш с всички сили опитва да се въздържи да не изкрещи „МАЛКА ПРИЯТЕЛКО“ веднага след въпроса.

Омар се появява до нея. Има кал по ноздрите. И вътре в тях. Брит-Мари дори не може да проумее как нещо такова е възможно. Все пак съществува закон за гравитацията, за Бога.

– Крушки ли ти трябват? Имам страшни нискоенергийни крушки! На специална цена! – казва той ентусиазирано и сваля раницата си.

Вега го рита по пищяла. После поглежда Брит-Мари с насилената дипломатичност на тийнейджърка.

– Може ли да гледаме мача тук? – пита тя.

– Кой... мач? – пита Брит-Мари.

– Мачът! – отговаря Вега, горе-долу както човек би казал „Папата!“, ако някой го попита: „Кой папа?“.

Брит-Мари разменя местата на ръцете си и хваща дясната с лявата.

– По какво?

– Футбол! – възкликват Вега и Омар в един глас и зяпват Брит-Мари така, както зяпнаха децата на Кент веднъж, когато бяха много малки, а Кент взе, че направи кавички с пръсти, когато каза „Дядо Коледа“.

– Ха – измърморва Брит-Мари и поглежда отвратено калта.

Не калта по децата, естествено. По дрехите. Брит-Мари не се отвращава от деца.

– Той винаги ни разрешаваше да гледаме тук – казва Вега и сочи снимката на стената, онази на възрастния мъж с тениската „Банк“ в ръце.

На една друга снимка точно до нея същият мъж стои пред някакъв камион. Облечен е с яке и на единия джоб на гърдите му пише „ФК Борг“, а на другия – „Треньор“. Якето трябва да се изпере, забелязва Брит-Мари. Това градче като че ли никога не е чувало за бикарбонат.

– Не са ме информирали за това. Най-добре се свържете с този човек – казва Брит-Мари.

Мълчанието изсмуква въздуха между тях.

– Той е мъртъв – накрая казва Вега на обувките си.

Брит-Мари поглежда към мъжа на снимката. После към дланите си.

– Това е... ха. Съжалявам да го чуя. Но все пак не мога да бъда винена за това – казва тя.

Вега се взира в нея с омраза. После сръчква Омар и изръмжава:

– Хайде, Омар, да се махаме. Майната ѝ.

Вече се е обърнала и е направила няколко крачки, когато Брит-Мари забелязва, че другите деца, три броя, стоят няколко метра по-назад и чакат. Всичките са на ранна тийнейджърска възраст. Едно червенокосо, едно чернокосо и едно с висок холестерол. Не че Брит-Мари има предразсъдъци, но погледите им я карат да се чувства някак обвинена. Брит-Мари не оценява това чувство. В пицарията свети. Прозорците разкриват поне един телевизор там, вътре.

– Мога ли да попитам защо не гледате този футбол в пицарията, или автосервиза, или каквото е там в момента, щом е толкова важно? – пита Брит-Мари съвсем учтиво и в никакъв случай конфликтно.

Омар изритва топката към паркинга и казва тихо:

– Там пият. Ако загубят.

– Ха. А ако спечелят? – пита Брит-Мари.

– Тогава пият още повече. Затова той винаги ни даваше да гледаме тук – отговаря Омар и отново посочва мъжа на снимката.

Брит-Мари сключва ръце пред себе си още по-здраво.

– Ха. Ха.

После се съвзема и веднага вмята:

– А в това градче, разбира се, нямате телевизори у дома, така ли?

Този път отговаря Вега, която вече се намира на десет метра от развлекателния център. Всяка нейна сричка е като затегната с тел.

– У нас няма да се побере целият отбор, а ние гледаме мачовете заедно! Като отбор!

Брит-Мари бърше прах от полата си.

– Бях останала с впечатлението, че вече нямате отбор.

– ИМАМЕ ОТБОР! – изкрещява Вега рязко и се запътва обратно към Брит-Мари с широки крачки.

Когато стига на метър-два от нея, Вега размахва пръст и изревава:

– Тук сме, нали? Тук сме! Така че сме отбор! Въпреки че взеха шибаното ни игрище и шибания ни клуб, а треньорът ни получи шибан инфаркт и умря, ние сме отбор!

Детето е вперило бесен поглед в нея и Брит-Мари потръпва нервно. Такъв език определено не подобава на цивилизован човек. Но сега по бузите на момичето внимателно се стичат сълзи, а Брит-Мари, изглежда, не може да прецени дали Вега смята да я прегърне, или да я удари. Брит-Мари оставя ясното впечатление, че намира и двата варианта за еднакво заплашителни.

– Ще ви помоля да почакате тук – казва тя паникьосано и затваря вратата.

Може да се каже, че това се случва малко преди да започне всичко.

Брит-Мари стои в мрака от другата страна на вратата. Вдишва мириса на влажна пръст и бикарбонат. Спомня си миризмата на алкохол и шума от футболните мачове на Кент. Той никога не излизаше на балкона. Страх го е от високото. Така че балконът беше само за нея. Единствен от всички неща. Брит-Мари винаги лъжеше, че е купила цветята, защото знаеше, че Кент ще каже нещо злобно, ако му разкаже, че ги е намерила в помещението с кофите за боклук, а понякога и на улицата. Оставени от някой изнесъл се съсед. Растенията ѝ напомняха за Ингрид, защото тя обичаше всичко живо. Така че Брит-Мари многократно е спасявала живота на бездомни растения, за да може да си спомня за сестра си, чийто живот не можа да спаси дори един-единствен път. Но не можеше да каже това на Кент.

Кент не вярва в смъртта, а в еволюцията. „Еволюция“, кимаше той одобрително, когато гледаше документално предаване, в което лъв изяжда ранена зебра: „Така се разчистват слабите. Става дума за оцеляването на вида, това е важното. Ако не те бива още от самото начало, може би трябва да схванеш намека и да освободиш място за някой по-силен, нали?“.

С такъв човек не можеш да обсъждаш балконски растения.

Или тъга.

Пръстите на Брит-Мари треперят леко, когато тя вади мобилния си телефон. Момичето от Агенцията по заетостта вдига след третия опит.

– Ало? – изпухтява момичето.

Брит-Мари си поема дълбока, всецяло грижовна глътка въздух.

– Така ли се отговаря? Задъхано? – чуди се тя.

– Брит-Мари? Във фитнеса съм! – виква момичето.

– Сигурно ти е приятно – констатира Брит-Мари.

– Случило ли се е нещо? – въздъхва момичето.

– Тук има деца. Казват, че искат да гледат някакъв мач в развлекателния център.

– А, мачът, да! И аз ще го гледам – отговаря момичето въодушевено.

– Не бях информирана, че в работните ми задължения влизат деца – казва Брит-Мари никак невъодушевено.

В другия край на линията момичето изстенва по съвсем ненужно нетърпелив начин.

– Брит-Мари, съжалявам, но не мога да говоря по телефона във фитнеса.

Но после изстрелва:

– Но... слушай... това всъщност е добре, нали? Ако децата са там и гледат футбол, тогава ще знаят, ако умреш!

Момичето се засмива отсечено. После настава много, много, много дълга тишина. Накрая се чува решителната въздишка на момичето, придружена от звука на спираща пътека за бягане.

– О’кей, извинявай, Брит-Мари, пошегувах се. Това беше напълно ненужно от моя страна. Не исках да... ало?

Брит-Мари вече е затворила. Половин минута по-късно отваря вратата, държейки пред себе си изпраните и прилежно сгънати футболни фланелки.

– Във всеки случай, няма да влезете вътре с тия кални дрехи, тъкмо измих пода! – казва тя на децата, но се спира.

Сред тях има полицай. Нисък и закръглен е, а косата му изглежда като тревна площ, която предния ден някой е покрил с барбекюта за еднократна употреба.

– Какво сте направили сега? – изръмжава Брит-Мари на Вега, само леко обвинително.

– Как така какво сме направили? – изръмжава Вега, обръща се веднага към полицая и посочва Брит-Мари: – Тя не ни дава да гледаме мача!

Брит-Мари веднага посочва Вега и се вторачва в полицая:

– Вчера тези деца ме простреляха в главата!

– НЕ НАРОЧНО! – изкрещява Вега.

Полицаят ги гледа раздвоено, но накрая очевидно решава, че най-авторитетното нещо, което може да направи, е да подаде един стъклен буркан на Брит-Мари.

– Казвам се Свен. Исках само да те поздравя с добре дошла в Борг. Това е конфитюр.

Брит-Мари наблюдава буркана с конфитюр в ръцете му. Вега гледа Свен. Той се чеше непохватно по различни части на униформата.

– Конфитюр от боровинки. Сам съм го правил. Ходих на курс. В града.

Брит-Мари го оглежда внимателно от глава до пети. Спира погледа си за кратко, когато стига до ризата, опъната над корема му.

– Нямам фланелка с вашия размер – информира го тя.

Свен се изчервява.

– Не, ненене, разбира се, нямах това предвид. Аз само... добре дошла в Борг! Само това исках да кажа!

Той натиква буркана в ръцете на Вега и заедно със спорадичната си коса се отдалечава от развлекателния център и тръгва през паркинга към пицарията. Вега поглежда буркана с конфитюр. Омар поглежда празния безименен пръст на Брит-Мари и се ухилва.

– Омъжена ли си?

Брит-Мари сама се шокира, щом забелязва колко бързо идва отговорът:

– Разделени сме.

За пръв път го казва на глас. Омар се ухилва още по-широко и кима към Свен.

– Свен е свободен, да знаеш!

Брит-Мари чува как другите деца се кикотят. Натиква фланелките в ръцете на Омар и грабва буркана от ръцете на Вега.

– Защо тогава е с униформа?

Децата млъкват неразбиращо.

– А? – казва Омар.

– Защо носи полицейска униформа, ако е свободен? Трябва да я носи само когато е на работа, за Бога! – отбелязва Брит-Мари обезпокоено.

После изчезва в мрака на развлекателния център. Около половин дузина деца стоят на прага и въртят очи.

Така започва всичко.

11

Футболът е странна игра, защото не моли да го обичаш. Изисква го.

Брит-Мари обикаля неспокойно в развлекателния център, подобно на нещастен призрак, в чийто гроб някой е решил да отвори дискотека. Децата, облечени с белите фланелки, седят на дивана и пият безалкохолно. Разбира се, Брит-Мари се е погрижила да седят върху кърпи, защото няма достатъчно бикарбонат, за да почисти всички деца. И, естествено, се е погрижила да имат подложки за кенчетата. Тъй като не намери истински подложки, Брит-Мари използва двойни парчета тоалетна хартия, които сгъна на две. Нуждата не признава закони, но дори тя би трябвало да разбира, че не можеш просто да оставиш кенче с безалкохолно право върху масата. Такова е твърдото убеждение на Брит-Мари.

Тя им дава и чаши. Едно от децата – онова, за което Брит-Мари никога не би казала, че е с „наднормено тегло“, естествено, но което все пак изглежда все едно е изпило и безалкохолните на цял куп други деца – ѝ казва весело, че „предпочита да пие от кенчето“.

– Определено не, тук пием от чаши – отсича Брит-Мари с безкомпромисна артикулация.

– Защо? – пита момчето.

– Защото не сме животни – информира го Брит-Мари.

Момчето поглежда кенчето си, мисли дълго, после пита:

– Кое животно, освен човека, може да пие от кенче?

Брит-Мари не отговаря. Вместо това вдига дистанционните от пода и ги слага на масата, при което веднага отскача ужасено няколко метра назад, тъй като досега плахите момчета на дивана изведнъж изревават в унисон „НЕЕЕ!“, все едно Брит-Мари е хвърлила дистанционните в лицата им.

– Никакви дистанционни на масата! – изсъсква безалкохолното момче изплашено.

– Това е на карък! Сега ще загубим! – виква Омар, втурва се напред и ги събаря обратно на пода.

– Кои ние? – пита го Брит-Мари, сякаш той не е с всичкия си.

Омар сочи възрастните мъже по телевизора, които съвсем очевидно не знаят за съществуването му.

– Ние! – повтаря той категорично, все едно това би трябвало да означава нещо.

Брит-Мари забелязва, че е облякъл фланелката си с гърба напред. Тя приглажда косата си и започва да се чувства стресирана.

– Не одобрявам викането вътре. Не одобрявам и да носим дрехите си на обратно като някакви гангстери – отбелязва тя и вдига дистанционните от пода.

– Ще загубим, ако я облека правилно – пояснява Омар и посочва футболния мач по телевизора.

Сякаш подобна представа за света е напълно разумна.

Брит-Мари дори не знае как да се отнесе към подобно количество глупости, затова отнася дистанционните и калните дрехи на децата в пералното помещение. Обръща се, след като е пуснала машината, и вижда червенокосото момче да стои смутено пред нея.

Брит-Мари хваща едната си ръка с другата. Изглежда, не е готова за още разговори.

– Суеверни са, всичко трябва да е като предния път, когато спечелихме – казва момчето, същевременно обяснявайки и защитавайки поведението на останалите.

– Кои сме „ние“? – повтаря Брит-Мари и се вторачва в телевизора, където възрастни мъже с фланелки с рекламни послания на чужд език търчат наоколо.

За момчето този въпрос като че ли не означава нищо.

– Ние – казва то.

– Ха – казва Брит-Мари.

Момчето кима внимателно.

– Аз бях този, който те уцели в главата с топката вчера. Не беше нарочно. Хич не ме бива в прицелването. Надявам се, че не съм ти развалил прическата.

Брит-Мари изтупва полата си и наглася косата си, тъй като не може да се спре.

– След като не са ви взели в онзи отбор в града, може би е трябвало да го приемете като намек – казва тя.

– Прическата ти е много хубава – казва червенокосото момче, усмихвайки се мимолетно към пода, след което се връща на дивана.

Трудно е да се каже дали не разбра какво имаше предвид Брит-Мари, или предпочете да не го прави. Във всеки случай, Брит-Мари гледа след него съвсем не неодобрително. Момчето сяда в далечния край на дивана, зад чернокосото момче и момчето, пило най-много безалкохолни, и се скрива от погледа ѝ.

– Това е Пирата – казва Вега.

Някак се е появила до Брит-Мари. Тя явно така прави, постоянно се появява отнякъде. Футболната ѝ тениска е малко голяма. Или може би тялото ѝ е малко малко.

– „Пирата“ – отеква като ехо Брит-Мари, както прави, когато трябва да призове цялата добронамереност на света, за да не отбележи, че „Пирата“ не може да бъде ничие име, освен на някой пират.

Вега посочва другите две деца.

– А това там е Падан[10]. А това е Дино.

Но дори добронамереността на Брит-Мари си има граници.

– Това не са никакви имена! – отсича тя.

Вега като че ли изобщо не разбира какво означава това.

– Викаме му така, защото е сомалиец – казва тя и посочва едно от момчетата, все едно това би трябвало да обясни всичко.

Брит-Мари явно не смята, че това е така. Вега въздъхва отегчено и обяснява:

– Когато Дино се премести в Борг, Омар чу, че бил „сомалиец“, но си помисли, че става дума за „сомелиер“, сещаш се, от онези, които пият вино по телевизията. Затова го нарекохме „вино“. А това се римува с „Дино“. Така че сега му казваме „Дино“.

Брит-Мари зяпа Вега така, сякаш Вега е заспала пияна на леглото ѝ.

– Разбира се, истинските ви имена не са достатъчно добри, не, разбира се.

Вега като че ли не схваща разликата.

– Но той не може да се казва като нас! Тогава няма да знаем на кого да подадем, когато играем футбол.

Брит-Мари изсумтява кратко през носа. По този начин раздразнението ѝ намира отдушник, когато вече не се побира в главата ѝ.

– Той си има истинско име, за Бога! – изсумтява тя отново.

Вега свива рамене.

– Когато пристигна, не говореше много, така че не знаехме как се казва, но се засмя, когато го нарекохме Дино, а на нас ни харесва, когато се смее. Така че си остана Дино.

Все едно така функционира светът. Все едно човек може просто да си избере име. Брит-Мари бърше толкова много невидим прах от полата си, че я заболява китката. Вега посочва безалкохолното момче:

– На Падан му викаме Падан, защото се казва Патрик[11]. И защото може да се оригва адски силно. А на Пирата му викаме Пирата, защото... не знам защо. Просто така.

Тя кима към червенокосото момче, което не се вижда. Брит-Мари се усмихва снизходително и казва:

– А за теб, разбира се, няма момичешки отбор, където да играеш, така ли?

Вега поклаща глава.

– Всички момичета играят в отбора в града.

Брит-Мари кима крайно, крайно, крайно добронамерено.

– Разбира се, онзи отбор не е бил достатъчно добър за теб, разбира се, че не.

Вега я поглежда ядосано.

– Това тук е моят отбор! – отговаря тя.

Сякаш това е отговор.

Един от играчите по телевизията лежи на тревата и се превива. Омар използва прекъсването на играта, за да се покатери на един от кухненските столове и да почне да сменя крушки на кредит. Брит-Мари кръжи неспокойно отдолу и отбелязва:

– Теб, естествено, не те интересува, че можеш да паднеш, да се убиеш и да счупиш стола, не, сигурно ти е приятно.

На Омар явно наистина му е приятно. Вега ненадейно се оглежда, сякаш някой липсва.

– Къде е топката? – пита тя, без да гледа някого конкретно.

– Шит! Навън! – виква Омар, кимайки към дъжда от другата страна на прозореца.

– За Бога, нали не мислите да вкарате топката вътре! – ахва Брит-Мари потресено.

– Не може да стои на дъжда, нали се сещаш! – казва Вега също толкова потресено, все едно говорят за човек.

Преди Брит-Мари да осъзнае какво е на път да се случи, децата инициират верижна реакция от камъни, ножици и хартии из стаята, докато накрая червенокоското Пирата по някакъв начин губи всичко и с едно движение скача от дивана и се запътва към вратата.

– Залезът на боговете! Не и облечен с изпраната фланелка! Не! – изстрелва Брит-Мари толкова ядосано, че ръцете ѝ треперят.

Улавя го за яката, но той вече си е обул обувките и е прекрачил прага. Брит-Мари пъхва крака в собствените си обувки и се втурва обезумяла след него.

– НЕ с праната фланелка! – изкрещява тя, преди дъждът да се посипе по фризурата ѝ.

Момчето стои на два метра от нея, прегърнало калната футболна топка.

– Извинявай – промърморва то, гледайки към коженото кълбо.

Брит-Мари не знае дали моли за прошка нея или топката. Държи ръце над косата си, така че дъждът да не унищожи прическата ѝ. Момчето поглежда към нея и се усмихва първо искрено, после засрамено, а накрая надолу към земята.

– Може ли да те питам нещо? – пита то.

– Моля? – казва Брит-Мари, а по лицето ѝ се стичат дъждовни капки.

– Можеш ли да ми помогнеш да си оправя косата? – измънква Пирата, избягвайки да я гледа в очите.

– Какво каза? – пита Брит-Мари, наблягайки на „какво“ и вперила поглед в едно кално петно, което топката е оставила върху праната фланелка.

– Утре имам дейт[12]. Щях, мислех си, исках да те попитам дали можеш да ми помогнеш с прическата ми – успява да каже момчето.

Брит-Мари кима сякаш това е нещо типично.

– Тук, в Борг, разбира се, нямате фризьори, не. Това също се пада на мен, разбира се, това ли имаш предвид? Това ли?

Момчето поклаща глава, гледайки в топката.

– Косата ти изглежда добре. Мислех си, че те бива с косите, защото твоята е хубава. В Борг няма фризьорски салон, затвориха го.

Дъждът поотслабва. Брит-Мари продължава да държи дланите си като наклонен покрив над прическата си, така че капките падат вътре в ръкавите на сакото ѝ.

– Така ли се казва в днешно време? „Дейт“? – казва тя леко замислено.

– Как се е казвало преди? – пита момчето и вдига поглед иззад топката.

– По мое време се наричаше „среща“ – казва Брит-Мари уверено.

Вярно, може и да не е експерт в областта, това си го признава. Ходила е на среща само с две момчета. За едното се ожени. Дъждът спира изцяло, докато стоят навън – тя и момчето с червената коса и калната топка.

– Ние казваме дейт, или поне аз така казвам – измърморва момчето.

Брит-Мари си поема дълбоко дъх и избягва неговото избягване на зрителен контакт.

– Ще трябва обаче да те информирам, че в момента не мога да ти отговоря, защото списъкът ми със задачи е в чантата – казва тя тихо.

Момчето веднага започва да кима с обезпокоителен ентусиазъм.

– Няма проблеми! Утре мога по всяко време!

– Ха. Тук, в Борг, разбира се, не ходите на училище, това се вижда – констатира Брит-Мари.

– Още сме в коледна ваканция – казва момчето.

Последвалото мълчание внезапно е нарушено от еуфоричните викове на децата в развлекателния център. Брит-Мари така се стряска, че хваща момчето за тениската, а то така се изненадва, че тиква топката в ръцете ѝ. Сакото ѝ се изцапва с кал. Половин секунда по-късно мъжете в пицарията изревават толкова силно, че неоновият надпис отгоре се разтреперва.

– Какво се случва? – пита Брит-Мари с паникьосан поглед и пуска топката на земята.

– Вкарахме гол! – надава вой пиратското момче, преливащо от щастие.

– Кои ние? – иска да знае Брит-Мари.

Пиратското момче вдига топката и поглежда Брит-Мари така, сякаш му е задала философски въпрос.

– Нашият отбор – казва неразбиращо.

– Бях останала с впечатлението, че нямате отбор! – възразява Брит-Мари.

– В смисъл: отборът, за който викаме! По телевизията! – пробва да обясни момчето.

– Какво искаш да кажеш с това? – интересува се Брит-Мари.

Момчето зяпва.

– Ами, значи... отборът, на който... сме привърженици.

Брит-Мари сключва раздразнено ръце пред себе си.

– Малки ми приятелю, отборът не е ваш, ако не играете в него – пояснява тя.

Момчето размишлява над това за миг. После като че ли стисва топката по-здраво.

– Викали сме за отбора по-дълго, отколкото повечето футболисти са играли в него. Така че е повече наш, отколкото техен.

– Това е нелепо – изсумтява Брит-Мари.

В следващия миг трясването на вратата на развлекателния център прорязва януарската нощ. Брит-Мари се обръща ужасено и се затичва натам. Момчето се затичва след нея. Вратата е заключена отвътре.

– Ясно, заключили са ни, за да не влезем! Понеже бяхме навън, когато вкарахме гол! – изстенва задъхано и щастливо Пирата.

– Какво, за Бога, искаш да кажеш с това? – настоява да знае Брит-Мари, дърпайки отчаяно дръжката.

– Ами, важно е да сме навън, защото бяхме тук, когато вкарахме! Тук сме на късмет! – виква момчето, все едно в това има някакъв смисъл.

Брит-Мари го зяпва така, сякаш смисъл определено няма. Но двамата остават на паркинга, въпреки че отново започва да вали. Тя не казва нищо повече.

Защото за пръв път от много време някой казва на Брит-Мари, че е важно тя да бъде някъде.

Футболът е странна игра в това отношение. Защото не моли да бъде обичан.

12

Децата отварят вратата на почивката и пускат Брит-Мари и Пирата вътре. Брит-Мари прекарва цялото второ полувреме пред огледалото в банята. Първо, защото не иска да излезе, рискувайки да се наложи да води още разговори с децата, и второ, защото отборът отново вкара по телевизията и децата веднага ѝ забраниха да излиза, докато мачът не свърши. Затова Брит-Мари стои в банята, бърше косата си, носи късмет и има житейска криза. Възможно е да правиш всичко това едновременно.

Отражението ѝ принадлежи на друга жена, някоя, по чието лице зимите са оставили следи. Зимата винаги е била най-лошият сезон както за балконските растения, така и за Брит-Мари. На нея ѝ е трудно да живее в тишина, защото тогава не си наясно дали някой знае, че си там. А зимата е най-тихият сезон, понеже студът изолира хората. Прави света беззвучен.

Именно тишината парализира Брит-Мари, когато Ингрид умря. Татко ѝ прекарваше все повече време на работа. Не след дълго започна да се прибира толкова късно, че по това време Брит-Мари вече спеше. Веднъж тя се събуди сутринта, защото почувства, че баща ѝ се е прибирал чак тогава. Накрая се събуди, понеже усети, че баща ѝ изобщо не се е прибрал.

Майка ѝ говореше все по-малко за това. Сутрин пък лежеше все по-дълго в леглото. Брит-Мари сновеше из апартамента, както правят децата, които живеят в тихи светове. Веднъж събори една ваза само за да накара майка си да изкрещи от спалнята. Майка ѝ не изкрещя. Брит-Мари почисти парчетата. Оттогава никога не е събаряла други вази. На следващия ден майка ѝ остана в леглото чак докато Брит-Мари сготви вечеря. На по-следващия ден стана още по-късно. Накрая изобщо не стана.

Брит-Мари беше почти сама на погребението. Разбира се, много от приятелките на мама пратиха наистина красиви букети и изказаха съболезнования, но просто бяха твърде заети да живеят, за да посетят някого, който така и така е мъртъв. Брит-Мари подряза стеблата на цветята и ги сложи в измити вази. Почисти апартамента и лъсна всички прозорци, а на следващия ден отиде да хвърли боклука и срещна Кент във входа. Те се погледнаха така, както правят две деца, които вече са възрастни. Той се беше оженил и имаше две деца, но тъкмо се бе развел и се връщаше в блока, за да види майка си. Усмихна се, когато забеляза Брит-Мари. Защото по онова време още я забелязваше.

Брит-Мари търка безименния си пръст пред огледалото. Бялата ивица стои като татуировка. Подиграва ѝ се. На вратата на банята се чука. Отвън стои Пирата.

– Ха. Спечелихте ли? – пита го Брит-Мари, все едно я е подложил на ужасно неудобство, въпреки че в действителност се чувства облекчена, че ѝ се наложи да стои в банята, а не при децата.

В това отношение баните могат да са като балконите. Дават ти възможност да бъдеш сам, без да трябва да общуваш с други хора.

– Два на нула! – кима Пирата щастливо.

– Останах тук през цялото време, защото така ми казахте. Нямам проблеми с червата – казва Брит-Мари много сериозно.

Пирата кима объркано, измърморва „о’кей“ и посочва към външната врата.

– Свен пак е тук.

Полицаят стои на прага и вдига неловко ръка, за да ѝ помаха. Брит-Мари отстъпва назад дълбоко оскърбена и затваря вратата на банята след себе си. Наглася косата си, след което си поема дъх и отново излиза навън.

– Ха? – казва тя на полицая.

Полицаят се усмихва и вади някакъв лист. Изпуска го тъкмо когато се кани да го подаде на Брит-Мари.

– Опа, опа, извинявай, извинявай, исках само да ти дам това. Аз, мислех си, или ние си мислехме...

Той прави жест към пицарията. Брит-Мари предполага, че е говорил с Някоя. Той отново се усмихва. Сключва ръце високо над корема си. После променя решението си и ги скръства почти под брадичката си.

– Мислехме си, че ти трябва място, където да живееш, естествено, естествено, а разбрах, че не искаш да живееш в хотела в града.

Веднага след това полицаят добавя:

– Не че не можеш да живееш, където си искаш! Разбира се! Просто си помислихме, да, че това може да е алтернатива. Може би?

Брит-Мари поглежда листа. Представлява обява за стая под наем, написана на ръка и с правописни грешки. Най-отдолу има картинка на дребен старец с шапка, който като че ли танцува. Крайно неясно е какво общо има старчето с обявата. Полицаят размахва ентусиазирано ръце.

– Аз ѝ помогнах да направи обявата. Ходил съм на курс по компютри в града. Жената, която дава стаята, е страшно приятна. Тъкмо се е върнала в Борг. Или, да, това е само временно, разбира се, разбира се, всъщност смята да продаде имота. Но къщата се намира тук, в Борг, въобще не е далеч. Мога да те закарам!

Веждите на Брит-Мари се доближават една до друга. На паркинга има паркирана полицейска кола.

– В онова там? – пита тя.

Полицаят кима бързо.

– Да, чух, че колата ти е в сервиза. Но аз мога да те откарам, разбира се, разбира се, изобщо не е проблем!

Брит-Мари поклаща бавно глава.

– Разбирам, че не е. За вас. Но от мен се очаква да се возя в полицейска кола наоколо, така че всички да си помислят, че съм престъпница, това ли имате предвид?

Полицаят изглежда смутен.

– Не. Не. Не. Разбира се, че не искаш нещо такова.

– Не, определено не искам нещо такова – казва Брит-Мари.

Той кима засрамено. Тя кима решително.

– Има ли още нещо? – пита тя.

Полицаят поклаща глава. Брит-Мари също поклаща глава. Той се обръща с обезсърчен поглед и си отива. Брит-Мари затваря вратата.

Децата остават в развлекателния център, докато тя изсушава дрехите им. Тези, които не са подходящи за сушилнята, Брит-Мари окачва да съхнат, за да могат децата да си ги вземат на следващия ден. Повечето от тях се прибират с футболните си фланелки. Горе-долу по този начин Брит-Мари става треньор на футболен отбор. Просто още никой не ѝ го е казал.

Никое от децата не ѝ благодари за прането. Вратата се затваря след тях и в развлекателния център настава такава тишина, каквото може да остане само след деца и футбол. Брит-Мари събира съдовете и кенчетата от масата. Омар и Вега са оставили чиниите си в мивката. Не са ги измили, не са ги сложили в миялната, дори не са ги изплакнали, просто са ги оставили в мивката. Кент също правеше така понякога и изглеждаше сякаш очаква благодарности. Като че искаше Брит-Мари да знае – след като чинията вече е измита, изсушена и прибрана – че той е свършил полагащата му се част от работата.

На вратата на развлекателния център се чука. Не е цивилизовано да чукаш по вратите на хората по това време, затова Брит-Мари предполага, че някое от децата е забравило нещо. Отговаря с:

– Ха?

После вижда, че отвън отново стои полицаят. Той се усмихва срамежливо. Брит-Мари веднага поправя реакцията си на:

– Ха!

Което е нещо съвсем различно. Поне както го казва Брит-Мари. Полицаят преглъща и като че ли събира смелост, след което рязко вдига пред себе си една бамбукова завеса и почти удря Брит-Мари по челото с нея.

– Извинявай, да, не, аз исках само... Това е бамбукова завеса! – обяснява той и почти я изпуска в калта.

– Ха... – казва Брит-Мари предпазливо.

Той кима въодушевено.

– Аз съм я правил! Ходих на курс в града. „Източноазиатски вътрешен дизайн.“

Отново кима. Все едно от Брит-Мари се очаква да каже нещо. Тя не го прави. Полицаят вдига завесата пред лицето си.

– Можеш да я сложиш на прозореца на колата. Така никой няма да види, че си ти.

Посочва радостно към полицейската кола. После към бамбуковата завеса. После към дъжда, който отново започва да вали. Както прави дъждът в Борг. Сигурно му е приятно да си няма друга работа, освен да вали.

– Можеш и да я държиш над главата си, докато стигнем до колата, като чадър, така че да не си развалиш прическата! – казва полицаят.

Брит-Мари хваща несигурно едната си ръка с другата.

– Ха.

Полицаят отново преглъща. Човърка бамбука и блуждае с поглед.

– Не е нужно, разбира се, разбира се. Просто си помислих, че трябва да живееш някъде, докато си в Борг. Реших, че, така да се каже, да, не... разбираш. Че не подобава на една дама да живее в развлекателен център, така да се каже.

След това двамата дълго мълчат. Брит-Мари хваща лявата си ръка с дясната, после дясната с лявата и накрая си поема безкрайно търпелива глътка въздух. В никакъв случай не въздъхва. После казва:

– Трябва да си събера вещите.

Той кима развълнувано. Тя затваря вратата и го оставя под дъжда.

Така продължава. Онова, което започна малко по-рано.

13

Брит-Мари отваря вратата. Той ѝ дава бамбуковата завеса, а тя му дава саксиите.

– Чух, че на задната ти седалка има голям пакет от ИКЕА, да го преместя ли в моята кола? – пита полицаят услужливо.

– Определено не! – отговаря Брит-Мари малко по-ужасено, отколкото би направила, ако той ѝ беше предложил да запали пакета.

Полицаят веднага кима извинително.

– Разбира се, че не, разбира се.

Брит-Мари вижда мъжете с бради и шапки да излизат от пицарията. Те кимат на Свен, а той им махва в отговор. Сякаш не забелязват Брит-Мари.

Полицаят се забързва към полицейския автомобил, хванал саксиите под мишница, после се забързва обратно и тръгва редом с Брит-Мари. Не я хваща под мишница, но държи ръката си на няколко сантиметра от нейната, без да я докосва. Така че да може да я улови, ако тя се подхлъзне.

Брит-Мари държи бамбуковата завеса като чадър над косата си. Бамбуковите завеси вършат отлична работа като чадъри, особено ако човек иска да има много зле функциониращ чадър. Така че Брит-Мари продължава да държи завесата над главата си по време на цялото пътуване, за да не види полицаят, че прическата ѝ се е развалила.

– Бих искала да помоля да спрем при някой банкомат, за да мога да платя за стаята – казва тя с интонация, която е някъде по средата между разумната интонация, с която да помолиш за нещо такова в такси, и тази, с която да помолиш за нещо такова в полицейска кола.

– Ако няма да е проблем. Не искам да безпокоя никого – добавя тя обезпокоено.

– Не ме безпокоиш! – казва полицаят необезпокоено.

Говори през цялото време, точно както правеше Кент всеки път, когато пътуваха с кола. Но сега е различно, защото Кент винаги разказваше разни неща. Полицаят задава въпроси. Това дразни Брит-Мари. Така става, когато някой се интересува от теб, а ти не си свикнала на такова отношение.

– Как ти се стори мачът? – пита той.

– Бях в тоалетната – казва Брит-Мари.

Раздразва се нечувано много от собствените си думи. Защото казаното, ако човек си извади прибързано заключение, звучи сякаш е имала сериозни проблеми с червата. Полицаят не отговаря веднага, така че Брит-Мари си вади заключението, че той си е извадил тъкмо такова заключение, а не ѝ се нрави полицаят да седи и да си вади прибързани заключения. Затова добавя остро:

– Всъщност нямам проблеми с червата, но беше важно да стоя в тоалетната, за да не се обърка нещо с мача!

Той се засмива. Тя не знае дали се смее на нея. Той спира, когато забелязва, че Брит-Мари явно не оценява смеха му.

– Как стана така, че се премести тъкмо в Борг? – любопитства полицаят.

– Бях назначена тук – отговаря Брит-Мари.

Краката ѝ са заровени сред празни кутии от пица и хартиени торбички от ресторанти за хамбургери. На задната седалка има статив и купчина четки и картини.

– Ходя на курс по рисуване с акварелни бои, в града! Харесват ли ти картините? – пита полицаят въодушевено, щом вижда накъде гледа Брит-Мари.

– Не – казва тя.

Той барабани засрамено по волана.

– Разбира се, разбира се, нямам предвид собствените ми картини, разбира се. Аз самият съм просто щастлив аматьор, имам предвид като цяло, естествено. Истинските картини. Красивите.

Една част от Брит-Мари иска да каже „твоите картини също са красиви“, но една друга, много по-разумна част, веднага отговаря:

– У дома нямаме картини. Мъжът ми не обича изкуство.

Полицаят кима мълчаливо. Стигат до града, който се намира на две мили от Борг. В действителност той също представлява по-скоро градче. Точно като Борг, само че малко по-голямо. Запътил се е в същата посока, просто не толкова бързо. Брит-Мари тегли пари от банкомата, който се намира до един солариум. Тя изобщо не намира това за хигиенично, тъй като е чела, че солариумите причиняват рак, а ракът определено не е хигиеничен.

Отнема ѝ известно време да изтегли парите, защото толкова се старае да скрие ПИН кода си, че сама не вижда кои копчета натиска. Този процес никак не се улеснява от факта, че Брит-Мари продължава да държи бамбуковата завеса над главата си. Не ѝ се мисли какво биха си помислили хората, ако наблизо имаше такива.

Но полицаят не ѝ казва да побърза. За своя изненада, тя осъзнава, че това ѝ харесва. Кент все ѝ повтаряше да побърза, независимо колко бързо вършеше нещата. Брит-Мари сяда обратно в полицейската кола и започва да чувства, че може би трябва да каже нещо социално. Затова си поема дълбоко дъх, посочва празните кутии и торбички по пода и казва:

– Разбира се, в града нямат курс по готварство, не.

Полицаят грейва.

– Напротив, напротив! Ходих на един, където ни учиха да приготвяме суши! Ти някога правила ли си суши?

– Определено не. Мъжът ми не обича чуждестранна кухня – отговаря разумната част от Брит-Мари.

Полицаят кима разбиращо.

– Естествено, естествено. То при сушито няма много готвене. Най-вече се... реже. А и аз не съм правил много суши, ако трябва да съм честен. След курса, имам предвид. Не е толкова приятно да готвиш само за себе си, ако ме разбираш.

Той се усмихва засрамено. Тя изобщо не се усмихва.

– Не – казва Брит-Мари.

Влизат в Борг. Накрая полицаят като че ли събира смелост да смени темата.

– Както и да е, беше мило от твоя страна да вземеш хлапетата под крилото си. В днешно време не е лесно да отраснеш в Борг. Нали разбираш, децата имат нужда някой да ги забелязва.

– Никого не съм взимала под крилото си, те определено не са моя отговорност! – протестира Брит-Мари.

Полицаят така разтърсва глава, че бузите му се разклащат.

– Нямам това предвид, разбира се, разбира се, просто исках да кажа, че те харесват. Хлапетата. Не съм ги виждал да харесат някого, откакто предишният им треньор почина.

– Какво искате да кажете с „предишния“? – пита Брит-Мари намусено, както прави човек, когато една вечер внезапно стане треньор на футболен отбор, без никой да му го съобщи.

– Аз, да, не, просто имам предвид, разбира се, че те много се радват, задето пристигна в Борг – казва полицаят, както казва човек, когато под „те“ има предвид „ние“, след което пита:

– Какво работеше, преди да дойдеш тук?

Брит-Мари не отговаря. Вместо това зяпа къщите, покрай които минават. Пред всяка втора има табела „Продава се“, забита в полянката отпред, така че Брит-Мари констатира сухо:

– Изглежда, много от живеещите в Борг не искат да живеят в Борг.

Устните на полицая правят това, което правят едни устни, когато опитват да потиснат мъката. Извиват се нагоре, въпреки че раменете им казват да не го правят.

– Финансовата криза ни удари тежко, след като спедиторската компания освободи всички шофьори. Хората с табелите са тези, които още се надяват да продадат къщите си. Останалите са се отказали. Младежите бягат по градовете. Накрая тук ще останат само старите кучета като мен, защото само ние имаме работа.

– Финансовата криза свърши. Мъжът ми каза така, той е предприемач – осведомява го Брит-Мари.

Полицаят кима веднага, все едно се критикува.

– Да, аз не знам нищо за тези неща. Разбира се, че не. Мъжът ти сигурно е прав.

Брит-Мари крие под завесата както косата си, така и бялата ивица на безименния си пръст. Насочва погледа си към градчето, в което дори жителите му не искат да живеят.

– И се забавлявате с футбол, доколкото разбирам – казва тя най-накрая.

Зениците на полицая се разширяват, а гласът му зазвучава така, сякаш той рецитира стихотворение:

– Сещам се за следния цитат: „Хората обичат футбола, защото това е инстинктивна игра. Ако вървиш по улицата и към теб се затъркаля футболна топка, ще я ритнеш. Поради същата причина се влюбваме – просто защото не знаем как да не го правим“.

Полицаят се усмихва отнесено.

– Кой го е казал? – чуди се Брит-Мари.

– Веднъж го чух от стария треньор на децата. Красиво, нали? – казва полицаят.

– Нелепо – казва Брит-Мари, въпреки че ѝ се иска да каже „поетично“.

Той хваща волана по-здраво.

– Разбира се, разбира се, просто исках да кажа, че... всички обичат футбол, нали? Така да се каже? – казва той накрая.

Сякаш така функционира светът.

Спират пред малка сива квадратна къща на два етажа. В един от дворовете от другата страна на пътя стоят две жени, които са толкова стари, че изглеждат така, сякаш живеят в градчето още отпреди то да стане градче. Подпират се на ролатори и зяпат подозрително полицейския автомобил. Свен им махва. Те не му махат в отговор. Дъждът е спрял, но Брит-Мари продължава да държи бамбуковата завеса над главата си. Свен позвънява на вратата на сивата къща. Отваря му сляпата жена, квадратна като къщата. Не че Брит-Мари би я нарекла „дебела“, естествено, но във всеки случай, жената държи шоколадов десерт в ръка.

– Здрасти, Банк – казва полицаят приятелски.

– Здрасти, Свен. Тя с теб ли е? – казва Банк равнодушно и посочва с бастуна си по посока на Брит-Мари.

– Да! Това е Брит-Мари – казва полицаят и прави радостен жест към Брит-Мари, все едно има смисъл да го прави.

– Стаята струва двеста и петдесет крони на седмица, без кредити. Можеш да я наемеш само докато продам къщата – изръмжава Банк и се прибира обратно, без да ги покани вътре.

Брит-Мари тръгва след нея, вървейки на пръсти, защото подът е толкова мръсен, че не иска да стъпва по него дори с обувки. Бялото куче лежи в антрето, обградено от нескопосано опакованите кашони, нахвърляни безразборно наоколо. Брит-Мари предполага, че това се дължи на небрежност, а не на факта, че тази „Банк“ е сляпа. Брит-Мари не си вади прибързани заключения, затова е сигурна, че слепите също могат да бъдат небрежни.

Навсякъде из къщата са окачени стари снимки на момиче с жълта футболна фланелка. На някои от тях то стои до стария мъж от снимките в развлекателния център. Тук изглежда по-млад, но Брит-Мари осъзнава, че трябва да е бил на нейната възраст, когато са го намерили на кухненския под. През последните години не е имала много хора около себе си, с които да сравнява възрастта си.

Свен стои до вратата, хванал саксиите и чантата ѝ. Той също е на нейните години. Чувства се стара, като го гледа.

– Баща ти много ни липсва, Банк. Липсва на цял Борг – казва той тъжно.

Банк не отговаря. Брит-Мари не знае какво да направи, затова грабва саксиите от Свен. Той сваля полицейската си шапка, но остава на прага, както правят мъжете, които не смятат, че е редно да влязат в дома на една дама, без да са поканени. Брит-Мари също не го кани, макар да я измъчва, че той стои на прага, облечен с полицейската си униформа. Забелязва, че древните жени от другата страна на улицата още са на двора и зяпат. Какво ли ще си помислят съседите?

– Има ли още нещо? – казва тя, въпреки че в действителност има предвид „благодаря“.

– Не, не, разбира се, че не – казва Свен и отново си слага шапката.

– Тогава благодаря – казва Брит-Мари по такъв начин, че прозвучава по-скоро като „тогава довиждане“.

Свен кима неловко и се обръща. Брит-Мари гледа след него и когато той преполовява разстоянието до колата, тя си поема дълбоко дъх, прокашля се и съвсем леко повишава глас.

– За превоза. Благодаря ви... тоест, искам да кажа: благодаря ти за превоза.

Свен се обръща и цялото му лице грейва. Брит-Мари бързо затваря вратата, преди да му е хрумнало нещо.

Банк се качва по стълбите. Използва бастуна си повече като тояга за ходене, отколкото за да се ориентира накъде върви. Препъвайки се, Брит-Мари също се качва горе, стиснала чантата си. Банк прави бърз жест към стаята.

– Тоалетна. Мивка. Ще трябва да ядеш някъде другаде, защото не искам в къщата да мирише на готвено. Стой настрана през деня, защото тогава брокерът идва с пазарните спекуланти – отсича тя и се насочва обратно към стълбището.

Брит-Мари се обръща дипломатично към нея:

– Ха. Ще помоля за извинение за поведението си по-рано днес. Не бях осъзнала, че сте сляпа.

Банк изръмжава нещо и понечва да тръгне надолу, но Брит-Мари не е приключила.

– Но бих искала да отбележа, че всъщност не може да очаквате всички да разбират, че сте сляпа, когато виждат само гърба ви – казва тя грижовно.

Банк изсумтява нетърпеливо. Брит-Мари тръгва след нея и повишава глас:

– Аз нямам предразсъдъци! Ако бях информирана, че сте сляпа, щях да...

– Боже Господи, жено, не съм сляпа! – крясва Банк.

– Ха? – възкликва Брит-Мари учудено.

– Имам нарушено зрение. Отблизо виждам добре.

– От колко близо? – чуди се Брит-Мари.

– Виждам кучето. Кучето вижда останалото – казва Банк и посочва животното, което я чака малко по-надолу по стълбите.

– Значи на практика сте сляпа – констатира Брит-Мари.

– Нали това казах. Лека нощ – казва Банк.

– Ха. Но не сте напълно сляпа, нали? Все пак казахте, че не сте сляпа, затов... – отбелязва Брит-Мари.

Банк изстенва.

– Лека нощ.

– Определено не съм човек, който се хваща за думата, определено не, но определено ви чух да казвате „сляпа“. Имам отличен слух, разбирате ли. Лекарят ми казв... – упорства Брит-Мари, при което Банк придобива вид на човек, който обмисля да пробие някоя стена с челото си.

– Ако кажа, че съм сляпа, хората ги досрамява да задават въпроси и ме оставят на мира. Ако кажа, че имам нарушено зрение, тогава почват да предъвкват разликата между двете. А сега лека нощ! – обобщава тя и продължава надолу по стълбите.

– Аз не предъвквам! – настоява Брит-Мари след нея.

– Забелязвам – въздъхва Банк.

– Мога ли да попитам защо имате бастун, куче и слънчеви очила, ако не сте сляпа? – пита Брит-Мари, а на Банк като че ли ѝ се иска да се свие на пода в ембрионална поза и да запуши ушите си.

– Очите ми са чувствителни към светлина. А кучето си е съвсем обикновено. Имам го още отпреди увреждането на зрението. Лека нощ!

Кучето, изглежда, се обижда леко на определението „обикновено“ и спира кисело насред стълбището.

– Ами бастунът? – интересува се Брит-Мари.

Банк масажира слепоочията си.

– Това не е бастун за слепи, а за разходки. Коляното ми е слабо. Освен това е практично, когато някой стои на пътя ти и не помръдва.

– Ха – казва Брит-Мари.

Банк избутва кучето с бастуна.

– Предварително плащане. Без кредити. И не искам да те виждам тук през деня. Лека нощ!

– Мога ли да попитам кога очаквате да продадете къщата? – пита Брит-Мари.

– Веднага щом намеря човек, който е достатъчно тъп, че да иска да живее в Борг – отговаря Банк.

Брит-Мари остава на горния етаж. Когато Банк и кучето се скриват от погледа ѝ, мястото започва да ѝ се струва пусто и плашещо.

– Останах с впечатлението, че татко ви много е обичал Борг. Значи в това градче все има нещо за харесване! – виква тя към долния етаж.

Банк не отговаря. Брит-Мари се чувства задължена да повтори:

– Не предъвквам!

Банк измърморва нещо, което звучи като ругатня. Външната врата се затваря след нея и кучето. Къщата се удавя в тишина.

Брит-Мари се оглежда. Разбира, че нито Банк, нито татко ѝ са държали особено много на хигиената. Предполага, че това се дължи на факта, че и двамата са варвари, тъй като тя наистина няма предразсъдъци. Нито към мъртвите, нито към слепите. Или към тези със зрителни увреждания. Или към когото и да е. През прозореца вижда Банк и кучето да се отдалечават надолу по улицата. Отново вали. Полицейския автомобил го няма. Отвън минава самотна кола. После настъпва тишина. Брит-Мари замръзва отвътре.

Сваля спалното бельо от леглото и покрива матрака с бакпулвер. Вади списъка за деня от чантата си. В него не пише нищо. Няма точки за отмятане. Мракът нахлува през прозореца и отнася Брит-Мари със себе си. Тя не пали лампата. Намира кърпичка в чантата си и плаче в нея, застанала права. Не иска да сяда на матрака, преди да е достатъчно чист.

Чак след полунощ забелязва вратата. Намира се до един от прозорците и води към нищото. На Брит-Мари ѝ е трудно да повярва на това, което вижда, затова се налага първо да вземе бутилка „Факсин“ и да почисти прозорците и стъклото на вратата толкова старателно, колкото е възможно в мрака. Едва след това посмява изобщо да докосне дръжката. Тя не помръдва. Брит-Мари дръпва с всичка сила, използвайки цялата си тежест, макар че това не означава кой знае какво. За мимолетен миг вижда света отвъд стъклото и се сеща за Кент и за всички неща, с които според него тя не можела да се справи. Нещо от всичко това я кара да събере сили за един последен, бесен напън. Бравата капитулира и вратата зейва, а Брит-Мари отхвърча назад.

Дъжд вали по пода през отворената врата. Брит-Мари седи облегната на леглото, диша тежко и гледа навън.

Стаята има балкон.

14

Един балкон може да промени всичко.

Шест часá сутринта е и Брит-Мари се чувства ентусиазирана. За нея това е ново преживяване. Настроението на Някоя може да се причисли по-скоро към махмурлийския и леко навъсен вид. Брит-Мари я събуди, защото преди малко почука на вратата на пицарията и ентусиазирано я попита дали има бормашина. Някоя отвори, с махмурлук и леко навъсена, и информира Брит-Мари, че пицарията и останалите търговски предприятия на територията ѝ са затворени по това време на денонощието. Брит-Мари пък я запита грижовно защо тогава Някоя била там, тъй като Брит-Мари изобщо не намирала за хигиенично да се живее в пицария. Очите на Някоя бяха затворени, а по тениската ѝ имаше или храна, която не е успяла да измине целия път до устата на Някоя, или храна, която по някаква причина се е върнала обратно, но въпреки това тя опита да обясни доколкото може, че след снощния мач е била „твърде пияна“, за да се прибере у дома. Брит-Мари кимна разбиращо и каза, че според нея това било мъдро решение, тъй като човек все пак не бива да кара пиян. И изобщо не гледаше към инвалидната количка, докато казваше това, естествено, защото Брит-Мари няма предразсъдъци.

Някоя измърмори нещо и опита да затвори вратата. Но както казахме, Брит-Мари бе ентусиазирана, а както се оказа, в тези случаи е трудно да бъде спряна. Внезапният пристъп на ентусиазъм се дължеше както на балкона, така и – предимно – на факта, че Брит-Мари вече имаше къде да остави балконските си саксии. Това промени всичко. Брит-Мари се чувстваше готова да се справи с целия свят. Или поне с Борг.

Но Някоя като че ли не реагираше много добре на чужд ентусиазъм в шест сутринта, затова Брит-Мари я попита дали случайно има бормашина. Някоя имаше. Донесе я. Брит-Мари я взе с две ръце и без да иска, натисна бутона за включване, вследствие на което свределът изрови съвсем мъничка дупка в ръката на Някоя. Тогава Някоя си взе обратно бормашината и настоя да разбере какво смята да прави Брит-Мари с нея. Брит-Мари я информира ентусиазирано, че възнамерява да окачи картина.

Затова сега Някоя е в развлекателния център, с махмурлук и леко навъсена, и с бормашина в ръка. Брит-Мари стои в средата на стаята и наблюдава картината ентусиазирано. Намери я в бараката за инструменти на развлекателния център по-рано тази сутрин, тъй като Банк ѝ бе наредила да опразни къщата през деня, а на Брит-Мари така и така ѝ беше трудно да спи поради всички емоции около онова с балкона. Картината се намираше зад неописуем конгломерат от боклуци и беше покрита със слой прах, който бе толкова дебел, че приличаше на вулканична пепел. Брит-Мари отнесе картината в развлекателния център и я почисти с влажен парцал и бикарбонат. Сега изглежда много стилно.

– Никога преди не съм окачала картина, разбирате ли – пояснява Брит-Мари грижовно, щом вижда, че Някоя изглежда раздразнено.

Някоя довършва дупката и окача картината на стената. Всъщност не става дума за живопис, а просто за много, много старо информационно табло с черно-бяла карта на Борг. Най-отгоре пише „Добре дошли в Борг“. За човек, който мрази да пътува, Брит-Мари винаги е питаела голяма любов към картите. В тях има нещо сигурно – винаги е смятала така, още откакто нощем Ингрид ѝ говореше за Париж, когато бяха деца. Можеш да погледнеш картата и да посочиш Париж. А нещата са по-разбираеми, когато можеш да ги посочиш. Брит-Мари кима сериозно на Някоя.

– У дома нямаме картини, Кент и аз, разбирате ли. Кент не обича изкуство.

Някоя вдига вежди към информационното табло, когато Брит-Мари казва „изкуство“. Брит-Мари кима добронамерено.

– Възможно ли е да я окачим малко по-високо?

– По-високо? – въздъхва Някоя.

– Така е много ниско – потвърждава Брит-Мари, съвсем безкритично, естествено.

Някоя поглежда Брит-Мари. Поглежда инвалидната си количка. Брит-Мари също поглежда инвалидната количка. Непредубедено, разбира се. После поглежда Някоя. Хваща едната си ръка с другата.

– Но, естествено, си е добре и там, където е. Естествено.

Някоя промърморва нещо, което най-добре би било никой да не чуе, а после излиза и се отправя към пицарията. Брит-Мари тръгва след нея, защото иска да купи „Сникърс“ и бикарбонат.

Вътре мирише на цигарен дим и бира. Навсякъде по масите има мръсни чинии. Ентусиазмът на Брит-Мари се попарва леко.

– Не искам да се бъркам, но тук прилича на кочина – казва тя грижовно и веднага добавя: – Но не искам да се бъркам, естествено.

– Като не искаш да се бъркаш, не се бъркай – отговаря Някоя и започва да се рови зад щанда, ръмжейки нещо в стил „Хапчетата за глава, къде е сложила Вега тоя шит? Всеки си слага шитовете, където му скимне, и после човек не може да намери шит“. След това изчезва в кухнята.

Брит-Мари се протяга предпазливо към две мръсни чинии, но Някоя сякаш я усеща и се провиква:

– Не докосвай чиниите!

Брит-Мари прибира ръката си и опитва да се въздържи да не пипа нищо. Успява за около петнайсет секунди. После започва да пренася съдовете в кухнята. Там Някоя пие хапчета против главоболие и ги прокарва с течност от някаква бутилка, за чието съдържание Брит-Мари не смее да попита.

– Казах да не докосваш чиниите – изпъшква Някоя, а дъхът ѝ би могъл да свали боята от някоя стена.

Брит-Мари оставя съдовете върху плота на мивката с лек трясък. Съвсем не демонстративно.

– Това всъщност не е хигиенично, разбирате ли. Това място изглежда все едно тук живеят животни.

– И животните трябва да живеят някъде – измърморва Някоя.

Брит-Мари измива чиниите. Някоя я моли да не го прави. Брит-Мари отваря чекмеджето с приборите и започва да ги сортира в правилния ред. Някоя се доближава и затваря чекмеджето. Брит-Мари си поема дълбоко дъх.

– Просто опитвам да разтребя малко.

– Спри да разместваш! После няма да мога да намеря шит! – избухва Някоя, когато Брит-Мари вместо това започва да пренарежда шкафа с чашите. Не го прави сякаш сама е решила, а сякаш просто не може да се сдържи.

– Непонятно ми е как изобщо успявате да намерите нещо тук – информира Брит-Мари.

– Слагаш всичко на грешните места! – възразява Някоя.

– Ха, ха, явно каквото и да правя, все е грешно, разбира се – казва Брит-Мари наранено.

Някоя мърмори несвързано, вдига ръка към тавана, все едно вината е негова, и излиза от кухнята. Брит-Мари остава на място и опитва да се въздържи да не отвори чекмеджето с приборите повторно. Успява за около петнайсет секунди. Когато излиза от кухнята, заварва Някоя да седи насред магазина за хранителни стоки и да яде цели шепи корнфлейкс право от кутията.

– Можеш поне да използваш чиния – моли я Брит-Мари и взима една чиния.

Някоя продължава да яде, много недоволно, цели шепи корнфлейкс право от чинията.

– Естествено, няма да добавиш филмьолк[13] – констатира Брит-Мари загрижено.

– Имам такова, как се казва? Лактозна нетолерантност – въздъхва Някоя.

– Ха – казва Брит-Мари много толерантно и подравнява няколко буркана на един рафт.

– Моля те, Брит-Мари, не докосвай нищо – прошепва Някоя, както прави някой, който има много силно главоболие.

– Накриво са – пояснява Брит-Мари.

– Престани! – протестира Някоя.

– Значи и не подреждам правилно, това ли искаш да кажеш? – интересува се Брит-Мари, след което отива до касата и започва да подрежда стекове цигари по цветове.

– СПРИ! – възкликва Някоя и опитва да изтръгне стековете от ръцете на Брит-Мари.

– Просто опитвам да създам малко уют тук! – обяснява Брит-Мари.

– Тези не стоят заедно! – надава вопъл Някоя и посочва първо марка цигари с чуждестранни букви по кутиите, а после – друга марка без чуждестранни букви.

– Заради данъчните! – казва Някоя сериозно и посочва стека без чуждестранни букви, а после пак този с чуждестранните и обяснява: – Като удара от камък!

Брит-Мари явно има нужда да се хване за нещо, за да не загуби равновесие.

– Искаш да кажеш, че това са контрабандни стоки?

– Не, нали знаеш, Брит-Мари. Тези тук... паднаха на пътя от един камион – извинява се Някоя.

– Това е престъпно! – казва Брит-Мари.

Някоя диша с мрачна решителност през носа и отново отива в кухнята. Отваря чекмеджето с приборите и изругава много високо. Следва дълга тирада, от която Брит-Мари разбира единствено следното: „Идва да ми иска бормашина, закачам ѝ картината, а искам просто да спя, но неее, била съм престъпница, а Мери Попинз ще си отваря развлекателен център и ще ми мести всички шитове насам-натам“. Брит-Мари предполага, че Някоя има предвид нея, като казва „Мери Попинз“. Така, както го казва Някоя, името не звучи напълно позитивно. Брит-Мари остава на границата между пицарията и магазина за хранителни стоки и подрежда бурканите и цигарите. Всъщност просто иска да купи бикарбонат и „Сникърс“ и да си тръгне, разбира се, но все пак не ѝ се струва особено отговорно да купи бикарбонат от човек, който съвсем очевидно още е пиян, затова решава да изчака, докато Някоя изтрезнее.

Тя сякаш е решила да лагерува в кухнята, така че през това време Брит-Мари прави каквото прави в такива ситуации: чисти. Когато приключва, помещението изглежда много приятно, действително. Вътре няма цветя, за жалост, но на плота до касата има ваза с бяла лепенка, на която пише „бакшиши“. Празна е. Брит-Мари я измива и я слага обратно до касовия апарат. После вади всички монети от чантата си и ги слага във вазата. Разбутва ги леко, все едно са почва за цветя. Така изглежда по-приятно, отколкото с празна ваза.

– Може би нямаше да развиваш толкова много непоносимости, ако поддържаше малко по-добра хигиена тук – обяснява тя грижовно, щом Някоя излиза от кухнята.

Някоя масажира слепоочията си, завърта инвалидната си количка и изчезва обратно в кухнята. Брит-Мари побутва монетите във вазата. Входната врата иззвънява и двамата мъже с брадите и шапките влизат вътре. Те също изглеждат като махмурлии.

– Ще ви помоля да избършете обувките си отвън – веднага ги информира Брит-Мари.

– А? – казват мъжете.

– Току-що измих пода, разбирате ли – просветлява ги тя.

Те правят каквото им казва Брит-Мари. Може би по-скоро от шок, отколкото от добри намерения.

– Ха. С какво можем да ви услужим? – интересува се Брит-Мари, когато двамата се връщат.

– Ка... фе? – успяват да кажат мъжете, оглеждайки се наоколо така, сякаш са попаднали в паралелно измерение, където има същата пицария като тази, в която обикновено пият кафе, само че чиста.

Брит-Мари кима и отива в кухнята. Някоя спи с бутилка бира в ръка и с глава в кутията за прибори. Брит-Мари не намира кухненски кърпи, затова взима две ролки домакинска хартия, повдига внимателно главата на Някоя и поставя ролките в кутията вместо възглавница. После внимателно полага главата на Някоя върху тях. Сварява кафето в съвсем обикновена кафеварка, без да я подлага на удари от камъни, и го сервира на мъжете с брадите и шапките. Остава до масата им за кратко, защото си мисли, че някой от тях може би ще каже, че кафето е хубаво. Те не го правят.

– Значи кафето не ви е по вкуса – констатира тя, определено не кисело.

Мъжете я зяпват така, сякаш ги е заговорила, без да използва гласни звуци. Брит-Мари избърсва няколко невидими и няколко не невидими трохи от масата и поглежда днешните вестници.

– Ха. Възнамерявате ли да решавате кръстословиците? – пита тя.

Мъжете се вторачват във вестниците. Брит-Мари кима грижовно.

– Ако не възнамерявате да ги решавате, мога да ги реша вместо вас.

Мъжете я поглеждат все едно ги е попитала дали занапред възнамеряват да използват бъбреците си, или тя може да ги вземе. Брит-Мари хваща каната с две ръце и пояснява:

– Да не отидат нахалост.

– А ти коя си всъщност? – пита единият от мъжете.

– Брит-Мари – казва Брит-Мари.

– От големия град ли си? – пита другият мъж.

– Да – казва Брит-Мари.

Мъжете кимат така, сякаш това обяснява всичко.

– Тогава си купи свой собствен шибан вестник – казва единият.

Другият изръмжава в съгласие.

– Ха – казва Брит-Мари и решава да не им предлага да си долеят кафе.

Изравя още една стотинка от чантата си и я пуска във вазата за бакшиши от толкова високо, че да издрънчи. Но не демонстративно, естествено, в никакъв случай. Брит-Мари не е демонстративен човек.

Някоя продължава да спи в кухнята, което може би е по вина на Брит-Мари, защото ѝ направи твърде удобна постеля. Затова Брит-Мари се чувства длъжна да се грижи за клиентите, докато дойде Вега. Не че има особено много клиенти. Всъщност няма никакви, ако трябва да сме точни. Единственият, който идва, е червенокосото момче, което се казва Пирата, въпреки че това не е име. Момчето пита внимателно дали Брит-Мари има време за косата му. Тя подчертава, че е ужасно заета. Пирата кима екзалтирано и отива да чака в един ъгъл. Явно го бива в това.

– Ха, ако просто ще стоиш там, по-добре ела да ми помогнеш – казва Брит-Мари.

Той кима по такъв начин, че е цяло чудо как не си отхапва езика. Брит-Мари му казва да предложи на мъжете с шапките и брадите да им долее. Момчето разлива половината кафе по пътя.

После идва Вега. Спира се на вратата и се оглежда все едно е объркала адреса.

– Какво... се е случило тук? – ахва тя, сякаш през нощта в пицарията са нахлули група войнствени педанти, които са я почистили, за да отправят политическо послание.

– Какво искаш да кажеш с това? – пита Брит-Мари оскърбено.

– Толкова е... чисто – ахва Вега.

– Мръсното всъщност не е нормалното състояние на нещата – отбелязва Брит-Мари.

Вега тръгва към кухнята. С отсечен жест Брит-Мари я предупреждава да пази тишина.

– Тя спи.

Вега свива рамене.

– Има махмурлук. Винаги е така след мач.

Карл, който като че ли постоянно идва в пицарията, за да взима разни пакети, влиза през вратата.

– Можем ли да ви услужим? – пита Брит-Мари, съвършено услужливо и съвсем не обвинително.

– Идвам да взема един пакет – казва Карл, съвсем не услужливо.

Бакенбардите му стигат чак до брадичката, забелязва Брит-Мари. Приличат на обърнати наопаки кокичета. Това са едни от любимите цветя на Брит-Мари.

– Днес още не е пристигал пакет – казва Вега.

– Тогава ще изчакам – казва Карл и се запътва към мъжете с шапките.

– И няма да си поръчате нищо, естествено. Просто ще си седите тук – констатира Брит-Мари адски, ама адски дружелюбно.

Карл спира. Мъжете на масата го поглеждат така, сякаш искат да покажат, че определено не смятат, че той трябва да преговаря с терористи.

– Кафе – изревава Карл накрая.

Пирата вече върви към него с каната.

Следващият, който влиза, е Свен. Щом вижда Брит-Мари, малкото му кръгло лице се озарява с усмивка.

– Здрасти, Брит-Мари! – казва той.

– Избърши си обувките – казва Брит-Мари.

Свен кима въодушевено. Излиза и после влиза обратно.

– Колко се радвам да те видя тук – казва той.

– Ха. Днес работиш ли? – пита Брит-Мари.

– Да, разбира се, разбира се – кима той.

– Трудно е да се разбере, изглежда, носиш униформата независимо дали си на служба или не – казва Брит-Мари безкритично.

Свен като че ли не я разбира. Вместо това погледът му се премества върху един очевидно вносен стек цигари, който е останал до касовия апарат след разправията между Някоя и Брит-Мари относно контрабандата.

– Интересни букви... – казва той заинтригувано.

Брит-Мари среща погледа на Вега и паниката на момичето я заразява.

– Мои са! – изплюва Брит-Мари и грабва цигарите.

– О – казва Свен учудено.

– Определено не е престъпление да се пуши! – казва Брит-Мари, макар определено да смята, че пушенето би трябвало да е престъпление.

После се прави на нечувано, нечувано заета със сортирането на продуктите върху един рафт в магазина за хранителни стоки.

– Всичко наред ли е със стаята у Банк? – пита Свен след нея, но за облекчение на Брит-Мари, изстенването на Вега го прекъсва:

– Неее, не той...

Брит-Мари поглежда през прозореца. На паркинга е спряло едно БМВ. Брит-Мари разпознава марката, защото Кент има БМВ, така че тя знае колко точно струва една такава кола, понеже Кент обича да се хвали с това пред непознатите хора на опашките в бензиностанциите. Вратата звънва весело и вътре влизат мъж на възрастта на Някоя и момче на годините на Вега. Не е ясно кого от тях не иска да среща Вега. Мъжът носи много скъпо яке. Брит-Мари знае това, защото Кент има подобно. Момчето носи износено горнище на анцуг, на което пише името на близкия град, последвано от думата „Хокей“. Поглежда заинтригувано Вега, а тя го поглежда презрително. Мъжът се ухилва на мъжете в ъгъла, а те го поглеждат така, сякаш се надяват, че ако задържат погледите си достатъчно дълго върху него, могат да го подпалят. Той се извръща и вместо това се ухилва на Вега.

– Виждам, че икономиката тук е във възход както винаги, а?

– Защо питаш? Да не си дошъл да изриташ някого? – отвръща Вега кисело, след което се прави, че внезапно я е осенила някаква мисъл, и драматично се удря по челото: – Не! Как забравих! Не можеш да го направиш, защото не работиш тук! А там, където работиш, няма кого да изриташ, защото вече си изритал всички!

Погледът на мъжа става мрачен. Момчето, изглежда, се чувства поразително неудобно. Мъжът взема две кенчета безалкохолно и ги слага с трясък върху щанда.

– Двайсет и четири крони – казва Вега невъзмутимо.

– Ще искаме и пици – казва мъжът, все едно се опитва да си възвърне реторичното превъзходство.

– Пицарията е затворена – казва Вега.

– Как така затворена? – пита заплашително мъжът.

– Готвачът временно е извън строя – информира го Вега.

Мъжът изсумтява презрително и стоварва банкнота от петстотин крони върху щанда.

– Пицарията без пици, на това му се вика ефективна бизнес стратегия.

– Горе-долу като транспортна фирма, която има само шеф, но няма шофьори – отговаря Вега язвително.

Мъжът свива юмрук, но с периферното си зрение вижда, че Карл е станал наполовина от стола си, въпреки че другите двама се опитват да го спрат.

– Липсват шест крони – казва той мрачно, гледайки към рестото, което Вега е хвърлила върху щанда.

– Свършиха ни дребните – отговаря Вега през зъби.

Свен стои до тях. Изглежда несигурен.

– Може би е най-добре да тръгваш, Фредрик – казва той.

Погледът на мъжа блуждае между Вега и полицая. Спира се върху вазата за бакшиши. На лицето му цъфва снизходителна усмивка. После бръква във вазата и изважда шест крони.

– Спокойно. Просто ще ги взема оттук.

Ухилва се първо на Свен, после на момчето с хокейния анцуг. Момчето забива поглед в пода и тръгва към вратата. Свен остава на място, съкрушен. Брит-Мари и мъжът със скъпото яке се поглеждат в очите.

– Ти коя си? – пита мъжът.

– Работя в развлекателния център – казва Брит-Мари и зяпва отпечатъците от пръсти по митата ваза.

– Мислех, че общината го е закрила – казва мъжът.

– Още не – казва Брит-Мари.

– Проклето разхищение на данъци, мен ако питате. Могат вместо това да вложат парите в поправителни училища, защото хлапетата така и така накрая ще се окажат там! – казва мъжът, обръщайки се към Вега, а ъгълчетата на устата му вибрират от смях.

Брит-Мари го поглежда грижовно.

– Мъжът ми има такова яке – казва тя.

– Значи има добър вкус – засмива се мъжът.

– Но неговото му стои по мярка, разбира се – отбелязва Брит-Мари.

Настава много, много, много дълга тишина. После първо Вега, а след това и Свен избухват в оглушителен смях. Брит-Мари не знае на какво се смеят. Момчето се втурва навън, а мъжът тръгва с маршова стъпка след него и затръшва вратата толкова силно, че флуоресцентната лампа на тавана примигва. БМВ-то потегля, поднасяйки.

Брит-Мари не знае накъде да гледа. Свен и Вега все още се смеят високо, което я кара да се чувства неудобно, защото предполага, че се смеят на нея. Затова и тя се отправя бързо към вратата.

– Сега имам време за прическата ти – прошепва тя на Пирата и тръгва бързо през паркинга.

Вратата се затваря с радостен звън. Все пак не разбира какво се случва.

15

Всички бракове си имат лоши страни, защото всички хора имат слабости. Всеки, който живее с някого другиго, се научава да се справя с тези слабости по различен начин. Човек може например да гледа на тях като на много тежки мебели и чисто и просто да се научи да чисти около тях. Да поддържа илюзията. Знае, разбира се, че отдолу се натрупва мръсотия, но се научава да прикрива поне дотолкова, че гостите да не я забелязват. Но един ден някой премества въпросната мебел, без да пита, и всичко излиза наяве. Мръсотия и драскотини. Перманентни белези по паркета. Тогава вече е твърде късно.

Брит-Мари стои в банята на развлекателния център и вижда собствените си лоши страни в огледалото. Изплашена е. Убедена е, че тъкмо това е най-лошата ѝ страна. Най-много от всичко иска да се прибере у дома. Да глади ризите на Кент и да седи на собствения си балкон. Най-много иска всичко да е както обикновено.

– Искаш ли да си тръгна? – пита Пирата притеснено от вратата.

– Няма да търпя да ми се смееш – казва Брит-Мари с всичката строгост, която успява да призове.

– Защо да ти се смея? – пита Пирата.

Тя прехапва бузи, без да отговори. Той ѝ подава колебливо стека цигари с чуждестранните букви.

– Свен каза, че си го забравила.

Брит-Мари взима стека ужасено. Контрабандна стока. Която на всичкото отгоре или е откраднала, или е купила на кредит, в зависимост от това колко доброжелателно се тълкува развоят на събитията. Това е крайно неприятно, защото Брит-Мари дори не знае какъв вид престъпница е. Но е такава, това е ясно. Макар че Кент сигурно би се съгласил с Някоя, че не е престъпление да се укриват цигари от данъчните и полицията. „Стегни се, скъпа! Не е измама, ако не те хванат, за Бога!“, казваше той, когато Брит-Мари подписваше данъчната си декларация и го попиташе за какво са всичките други документи, които счетоводителят на Кент е сложил в плика. „Не се притеснявай, това са съвсем законни удръжки! Сега побързай!“, уверяваше я той. Кент обичаше удръжките, но мразеше издръжките. Брит-Мари така и не посмя да му каже, че не разбира моралната разлика, защото се боеше, че той ще ѝ се смее, а нея я болеше, когато Кент правеше така.

Пирата я докосва внимателно по рамото.

– Не се смееха на теб. В пицарията, имам предвид. Смееха се на Фредрик. Той беше шеф на спедиторската фирма, когато всички шофьори бяха уволнени, така че не го харесват. Не се смееха на теб.

Брит-Мари кима и опитва да си придаде вид сякаш това изобщо не я е безпокояло. Реакцията ѝ, изглежда, окуражава Пирата и той продължава:

– Фредрик тренира хокейния отбор в града, страшно са добри! Синът му, онзи високият, който беше с него в пицарията, е голям колкото мен, но вече почти има брада! Представяш ли си, а? Лудница! Адски го бива и на футбол, но Фредрик иска той да играе хокей, защото смята, че хокеят е по-добрият спорт!

– Защо, за Бога? – чуди се Брит-Мари, понеже минималните ѝ познания за хокея на лед я карат да смята, че това е едно от малкото неща, които са по-нелепи от футбола.

– Според мен мисли така, защото хокеят е скъп. Фредрик обича неща, които не всички могат да си позволят – казва Пирата.

– А вие, другите, защо толкова се вълнувате от футбола? – пита Брит-Мари.

Пирата като че ли намира въпроса за непонятен.

– Как така? Човек обича футбол просто защото обича футбол, нали?

Нелепо, мисли си Брит-Мари, но си замълчава. Вместо това посочва торбичката, която момчето държи в ръка.

– Какво е това?

– Ножица, гребен, продукти и такива неща! – казва момчето щастливо.

Брит-Мари не пита какво означава „продукти“, но във всеки случай, в торбичката има ужасяващо количество тубички и бурканчета. Тя взима стол от кухнята, разстила кърпи по пода и с жест подканва Пирата да седне. После измива косата му и внимателно започва да реже там, където е неравна. Едно време правеше така с Ингрид.

Думите се изплъзват от устата ѝ и Брит-Мари няма представа защо е решила да ги каже на глас:

– Понякога не съм сигурна дали хората се смеят на мен или на нещо друго. Мъжът ми казва, че това е защото нямам чувство за хумор.

Разумната част от нея я кара рязко да млъкне. Тя свива устни засрамено. Момчето поглежда смаяно в огледалото.

– Ужасно е да кажеш нещо такова на някого!

Брит-Мари не отговаря. Но е съгласна. Ужасно е да кажеш нещо такова на някого.

– Обичаш ли го? Мъжа ти? – пита момчето така внезапно, че Брит-Мари едва не му отрязва ухото.

Изтупва рамото му с опакото на ръката си. Заравя поглед в корените на косата му.

– Да.

– Тогава той защо не е тук? – пита Пирата.

– Защото понякога да обичаш някого, не е достатъчно – казва Брит-Мари.

После двамата мълчат чак докато Брит-Мари приключва с подстригването и нежно, но твърдо се заема с оформянето на непокорната четка за съдове, която Пирата има вместо коса. Успява да придаде на прическата толкова спретнат вид, колкото позволяват биологичните обстоятелства. Пирата остава на стола и се възхищава на себе си в огледалото. Брит-Мари разчиства и поглежда към паркинга. Там стоят двама млади мъже – нямат дори двайсет години, както ѝ се струва. Облегнали са се на голяма черна кола и пушат. Имат същите скъсани дънки като децата от футболния отбор. Но тези двамата не са деца. Приличат на онзи тип млади мъже, минавайки покрай които Брит-Мари би стиснала здраво чантата си. Не че съди хората, съвсем не, но всичко си има някакви граници. Един от мъжете всъщност има татуировки по ръцете. Така че би било логично да се предположи, че не е с всичкия си.

– Това са Сами и Психо – казва Пирата зад нея.

Звучи изплашено.

– Това не са имена – осведомява го Брит-Мари.

– Сами си е име, струва ми се. Но на Психо му викат Психо, защото е психопат – казва Пирата така, сякаш не смее да произнесе имената им твърде високо.

– И си нямат друга работа по това време на деня, разбира се – казва Брит-Мари и поглежда часовника демонстративно, но само малко.

Пирата свива рамене.

– В Борг никой няма работа. Освен тези, които са страшно стари.

Брит-Мари хваща лявата си ръка с дясната. После дясната с лявата. Опитва да не се засегне.

– Онзи вдясно има татуировки по ръцете – отбелязва тя.

– Това е Психо. Той е луд. Сами е много готин, но Психо е... знаеш, опасен. Не бива да се караш с него. Майка ми ми е забранила да ходя на гости на Вега и Омар, когато Психо е там.

– Какво, за Бога, би правил той в дома на Вега и Омар? – пита Брит-Мари.

– Сами е големият им брат – казва Пирата.

Вратата на пицарията се отваря. Вега излиза навън с две пици и ги подава на Сами. Той я целува по бузата. Психо ѝ се ухилва, а тя го поглежда все едно е повърнал в новата ѝ раница. После затваря вратата с трясък. Черната кола напуска паркинга.

– Не ядат в пицарията, когато Свен е там, Вега им е забранила – обяснява Пирата.

– Ха. Разбирам я, разбира се. Знае, че ги е страх от полицията, естествено – констатира Брит-Мари с разбиране.

– Не, знае, че полицията я е страх от тях – поправя я Пирата.

В това отношение малките общности са като хората. Ако не задаваш твърде много въпроси и не местиш тежките мебели, може и да не се сблъскаш с лошите им страни.

Брит-Мари изтупва полата си. После изтупва ръкава на Пирата. Иска ѝ се да сменят темата и той ѝ помага:

– Вега пита ли те вече?

– Какво да ме е питала? – пита Брит-Мари.

– Дали искаш да ни станеш коуч.

– Определено не! – възкликва Брит-Мари. После хваща оскърбено едната си ръка с другата и пита: – Какво означава това?

– Треньор. Трябва да имаме такъв. Има купа в града, могат да участват само отбори с коуч.

– Купа? Като състезание? – пита Брит-Мари.

– Като купа – отговаря Пирата.

На Брит-Мари условията на състезанието като че ли не са ѝ кристално ясни.

– На такова време? Навън? Това е нелепо!

– Не, купата е на закрито. В една зала в града – казва Пирата, след което съвсем недоумяващо задава ответен въпрос: – Ама какво всъщност искаш да кажеш? Какво общо има времето с футбола?

Все едно двете нямат нищо общо.

Брит-Мари смята много, ама много уверено да каже, че не е уместно да се рита топка на закрито, каквото е твърдото ѝ убеждение, но не успява, защото на вратата се чука. Отвън стои момче на годините на Пирата. Освен това е с дълга коса.

– Ха? – казва Брит-Мари.

– Бен тука ли е, един вид? – пита момчето.

Крайно неясно е каква роля има „един вид“ в изречението. Все едно момчето е попитало: „Бен почти тук ли е?“.

– Кой? – пита Брит-Мари.

– Бен? Или, един вид, както там го наричат в отбора му. Пирата?

– Ха. Ха. Ха. Тук е, но е зает – казва Брит-Мари уверено и понечва да затвори вратата.

– С какво, един вид? – пита момчето.

– Има среща. Или дейт. Или както му викате.

– Знааам. С мееен – изпъшква момчето.

Брит-Мари, която няма предразсъдъци, хваща едната си ръка с другата и казва:

– Ха.

Момчето дъвче дъвка. На Брит-Мари това не ѝ харесва. Човек всъщност може да прави така, да не харесва дъвченето на дъвка, дори и да няма предразсъдъци.

– Епично лейм[14] е да се казва „дейт“ – казва момчето.

– Пира... Бен го каза. По мое време казвахме „среща“ – защитава се Брит-Мари.

– И това е епично лейм – изсумтява момчето.

– А вие какво казвате? – пита Брит-Мари критично, но само малко.

– Нищо. Просто „навън“, един вид – казва момчето.

– Ще те помоля да изчакаш тук – казва Брит-Мари и затваря тежко вратата.

Пирата още е в банята и наглася косата си. Щом вижда Брит-Мари в огледалото, започва едва ли не да подскача във въздуха.

– Той ли беше? Нали е фантастичен?

– Определено е нелюбезен – казва Брит-Мари, но Пирата явно не чува нищо, защото когато скачаш в баня, се вдига доста шум.

Брит-Мари откъсва парче тоалетна хартия, маха внимателно един косъм от блузата на Пирата, увива го старателно в хартията, която след това хвърля в тоалетната, и накрая пуска водата.

– Бях останала с впечатлението, че ще ходиш на дейт с момиче.

– Понякога ходя на дейт и с момичета – отговаря Пирата.

– Но това е момче – констатира Брит-Мари.

– Това е момче – кима Пирата, все едно е бил въвлечен в някаква игра, без да са му казали правилата.

– Ха – казва Брит-Мари.

– Трябва ли да избера едно от двете? – пита Пирата неразбиращо.

– Нямам представа. Аз съм непредубедена – заявява Брит-Мари.

Пирата наглася един кичур, усмихва се и пита:

– Мислиш ли, че ще му хареса прическата ми?

Брит-Мари не оставя впечатлението, че е чула въпроса, а вместо това казва:

– Разбира се, твоите приятели от футболния отбор не знаят, че ходиш на дейт с момчета, така че няма да им кажа нищо, разбира се.

Пирата изглежда учуден.

– Защо да не знаят?

– Казал ли си им? – пита Брит-Мари.

– Защо да не съм? – пита Пирата.

– И те какво казаха? – пита Брит-Мари.

– Казаха „о’кей“ – отговаря Пирата.

После се поколебава.

– Нещо друго ли е трябвало да кажат?

– Ха, ха, не, естествено, че не – отвръща Брит-Мари, в никакъв случай отбранително, и добавя: – Аз нямам предразсъдъци!

– Знам – казва Пирата.

След това се усмихва притеснено.

– Косата ми добре ли изглежда?

Брит-Мари не успява да събере сили да отговори, затова просто кимва. Маха последен косъм от блузата му и го задържа неловко в ръката си. Пирата я прегръща. Тя не знае защо, за Бога, му е хрумнало нещо такова.

– Не бива да си сама, разхищение е човек с толкова хубава коса да е сам – прошепва той.

Почти е стигнал до вратата, когато Брит-Мари, все още стискаща косъма в ръка, се овладява, прочиства гърло и прошепва в отговор:

– Ако не каже, че прическата ти е хубава, значи не те заслужава!

Пирата се обръща, изтичва обратно през стаята и отново я прегръща. Тя го избутва приятелски, но решително, защото все пак всичко си има мярка. Той я пита дали може да ползва мобилния ѝ телефон. Брит-Мари го поглежда скептично и му казва, че не бива да звъни на скъпи номера. Той взима телефона и набира собствения си номер. После опитва отново да я прегърне, засмива се и се втурва навън. Вратата се затваря след него.

Петнайсет минути по-късно Брит-Мари получава следното съобщение: „Каза го! :)“.

В развлекателния център настава тишина. Брит-Мари изсмуква косата от пода с прахосмукачка, за да вдигне някакъв шум. После изпира и изсушава кърпите. Избърсва праха от картините, като особено внимава с информационното табло с картата, което Някоя окачи един метър по-ниско от всички останали картини. После маха опаковката на един „Сникърс“, поставя го в чиния, поставя чинията върху кърпа и накрая поставя всичко на прага на кухнята. Отваря външната врата. Седи дълго на един от столовете и опитва да усети вятъра в косата си. Накрая вади телефона.

– Ало? – казва момичето от Агенцията по заетостта.

Брит-Мари си поема дълбоко дъх.

– Беше нелюбезно от моя страна да кажа, че имаш момчешка прическа.

– Брит-Мари? – пита момичето.

Брит-Мари преглъща съсредоточено.

– Не трябва, естествено, да се бъркам в това каква прическа имаш. И дали ходиш на дейт с момчета или момичета. Съвсем не.

Момичето диша колебливо в другия край на линията.

– Нищо не си казвала за... това.

– Ха. Ха. Ха. Не е напълно невъзможно просто да съм си го помислила, може би не е. Но във всеки случай, беше невъзпитано от моя страна – казва Брит-Мари раздразнено.

– Какво... ама, значи, какво имаш предвид с... какво ми има на прическата? – иска да знае момичето.

– Абсолютно нищо. Нали това казвам – настоява Брит-Мари.

– Аз не... значи, аз... не харесвам... – отбранява се момичето, повишавайки леко глас.

– Това не е моя работа – отговаря Брит-Мари натъртено.

– В смисъл, не че има... сещаш се... нещо лошо да си такава! Или да не си! – настоява момичето.

– Определено не съм твърдяла, че има нещо лошо! – казва Брит-Мари.

– Нито пък аз! – протестира момичето.

– Добре тогава – казва Брит-Мари.

– Добре! – казва момичето.

Между тях настъпва толкова дълго мълчание, че накрая момичето казва „ало?“, защото си мисли, че Брит-Мари е затворила. Тогава Брит-Мари затваря.

Плъхът закъснява за вечеря с час и шест минути. Втурва се вътре, отхапва толкова голямо парче от „Сникърс“-а, колкото може да носи, спира се за секунда, загледан в Брит-Мари, след което изтичва обратно навън и изчезва в мрака. Брит-Мари увива останалата част от „Сникърс“-а в найлоново фолио и го прибира в хладилника. Измива чинията. Изпира и изсушава кърпата и я окачва на мястото ѝ. През прозореца вижда Свен да излиза от пицарията. Той се спира до полицейския автомобил и поглежда към развлекателния център. Брит-Мари се скрива зад пердето. Свен се качва в колата и потегля. За миг тя се бе изплашила, че полицаят може да дойде и да почука на вратата. Сега е почти разочарована, че не го направи.

Изгася лампите навсякъде, освен в банята. Светлината от самотната крушка изпълзява изпод вратата и осветява точно тази част от стената, където Някоя окачи информационното табло, малко ниско, но не твърде ниско, естествено. „Добре дошли в Борг“, прочита Брит-Мари, сяда на един стол в мрака и се взира в червената точка, която е причината да се влюби в таблото от самото начало. И същинската причина да обича карти. Точката е наполовина изтрита, червеният цвят е избелял. Но все пак е там, по средата между долния ляв ъгъл и средата на таблото, а до нея пише „Ти си тук“.

Понякога е по-добре да живееш, без да знаеш коя си, ако поне знаеш къде си.

16

На здрачаване хората от големите шведски градове често казват, че „мракът влезе с взлом“, но в градчета като Борг става дума по-скоро за взрив, отколкото за взлом. Мракът избухва навън като епидемия. В градовете има толкова много хора, които не искат да си стоят вкъщи през нощта, че могат да се отворят цели заведения, цели развлекателни индустрии, които работят само по това време. В Борг обаче, щом мракът плъзне по улиците, животът се капсулира по домовете.

Брит-Мари излиза от развлекателния център и заключва вратата. Остава сама на паркинга. В джоба ѝ има прилежно сгъната тоалетна хартия, защото не успя да намери пощенски плик. Светлините на пицарията са изгасени, но Брит-Мари вижда сянката на Някоя да шава вътре. Една част от Брит-Мари иска да отиде и да каже нещо, може би да купи нещо, но една значително по-разумна част ѝ заповядва да не го прави. Навън е тъмно. Не е цивилизовано да се ходи по магазините, когато навън е тъмно.

Отвътре се чува радио. Звучи някаква поп музика. Брит-Мари съвсем не е незапозната с поп музиката, защото в кръстословиците има страшно много въпроси на тази тема. Така че Брит-Мари е в час. Но никога не е чувала тази песен. Млад мъж с дрезгав глас пее „В града, където живея, или си някой, или си никой“[15]. Брит-Мари държи в ръка стека с чуждестранните букви. Не знае колко струват вносните цигари, но вади от чантата си сума, която значително надвишава цената, която ѝ се струва разумна. Увива парите в тоалетната хартия, докато тя заприличва на малък плик с изключителна попивателна способност. После я пъха внимателно под вратата.

Мъжът по радиото продължава да пее. Все едно нищо не е станало. Все едно не пее за нищо особено. „Любовта никого не щади“, казва той. Отново и отново. Любовта никого не щади. Кент изпълва гърдите на Брит-Мари и тя се задъхва.

После тръгва сама по пътя, който води далеч от градчето в две различни посоки. Върви през епидемията от мрак. Към легло и балкон, които не са нейни.

Камионът идва отдясно, зад нея. Твърде близо. Твърде бързо. Затова Брит-Мари се хвърля към другата страна на шосето. Човешкият мозък има изумителната способност да пресъздава толкова живи спомени, че останалата част от тялото да загуби представа за времето. Един камион отдясно стига, за да си помислят ушите, че чуват писъка на мама, ръцете да си помислят, че се нарязват на счупените стъкла, а устните да си помислят, че усещат вкус на кръв. Брит-Мари изкрещява името на Ингрид хиляда пъти наум.

Камионът профучава покрай нея, разпръсквайки дъжд от кални бучки. Минава толкова близо, че сърцето ѝ няма как да разбере дали е било прегазено или не. Брит-Мари залита, палтото ѝ е мокро и мръсно, ушите ѝ пищят. Може би минава секунда, може би минават сто. Тя мига срещу фаровете, осъзнавайки безкрайно бавно, че пищенето не идва от ушите ѝ, а от клаксона на кола. Чува някой да крещи. Вдига ръка, за да успее да види нещо въпреки ослепителната светлина от БМВ-то. Онзи Фредрик стои пред нея и реве бясно.

– Тотално ли си изкуфяла, патка такава? Не можеш да се разхождаш по средата на шосето, по дяволите! За малко да те убия!

Казва го така, сякаш смъртта ѝ би засегнала най-вече него. Брит-Мари не знае какво да отговори. Сърцето ѝ бие толкова силно, че я заболява стомахът. Фредрик разперва ръце.

– Чуваш ли какво ти казвам, или си съвсем бавноразвиваща се?

Той прави две крачки към нея. Брит-Мари не знае защо. Впоследствие тя не смята, че е имал намерение да я удари, но това така и не се разбира, защото ги прекъсва нечий глас. Различен. Студен.

– Проблем?

Фредрик се обръща пръв, така че Брит-Мари успява да види как очите му регистрират опасността, преди тя самата да е разбрала от какво го е страх. Той преглъща.

– Не... тя...

Сами стои на няколко метра от тях, двайсетгодишен, ако не и по-малко, с ръце в джобовете. Появата му в тъмнината има такъв ефект, че ако бе стиснал двайсет години по-възрастния мъж и четирийсет години по-възрастната жена за гушите, резултатът нямаше да е по-различен. Младежът излъчва нещо, което Брит-Мари е виждала вестниците да наричат „насилствен капитал“ – способността да упражняваш насилие. В кръстословиците биха описали термина като „Агресивно богатство“. Водоравно, седемнайсет букви. Хората успяват да се замислят за най-различни неща, когато вярват, че ще бъдат убити, а в случая през главата на Брит-Мари минава именно това.

Фредрик казва нещо неразбираемо, заеквайки. Сами не казва нищо. Зад него се размърдва друг млад мъж. По-висок. Никак не е трудно да разбереш защо го наричат Психо. Устата му е зейнала, но той не толкова се усмихва, колкото показва зъбите си. Брит-Мари е чувала да говорят за това в научнопопулярните филми, които Кент гледаше, когато нямаше футбол по телевизията. Човекът е единственото животно, което се усмихва приятелски. Когато другите животни показват зъбите си, това е заплаха. Сега Брит-Мари разбира какво са имали предвид. Разбира къде се крие животното у човека.

Психо се ухилва по-широко. Сами не вади ръцете си от джобовете. Дори не повишава глас.

– Няма да я докосваш – казва той и кима към Брит-Мари, без да отделя поглед от Фредрик.

Фредрик пристъпва назад към БМВ-то. Самоувереността му като че се покачва с всяка крачка, която го приближава до колата. БМВ-то сякаш му дава суперсили, но той все пак изчаква, докато застане точно до вратата, преди да изсъска:

– Бавноразвиващо се! Цялото ви шибано градче е бавноразвиващо се!

Психо прави половин крачка напред. Гумите на БМВ-то се превъртат в калта и чакъла и то полита през дъжда. Брит-Мари успява да види младежа на пасажерското място. На годините на Бен, Вега и Омар е, но е по-висок. По-зрял. Носи анцуг, на който пише „Хокей“. И изглежда изплашен.

Психо поглежда Брит-Мари. Показва си зъбите. Брит-Мари се обръща и прави всичко по силите си да върви бързо, без да тича, защото по научнопопулярните филми винаги съветват да не се бяга от дивите животни. Чува Сами да вика след нея, но не гневно или заплашително, а почти меко:

– Ще се видим, коуч!

Брит-Мари вече се е отдалечила на сто и петдесет метра, когато посмява да спре и да си поеме дъх. Обръща се и вижда, че двамата млади мъже са се върнали при групичка други млади мъже между няколко къщи и дървета. Черната кола стои с включен двигател и пуснати фарове. Телата се движат едни до други на светлината. Сами виква нещо, прави няколко бързи крачки, след което десният му крак описва дъга във въздуха. В следващия миг той вдига ръце във въздуха и започва да ликува към небето. На Брит-Мари ѝ отнема минута да проумее какво правят.

Играят футбол.

Забавляват се.

През нощта температурата достига минусови градуси. Дъждът преминава в сняг. Брит-Мари стои на балкона и вижда как това се случва. Трябва да признаем, че непропорционално голяма част от мислите ѝ е посветена на приготвянето на суши. Чуди се дали не обича суши просто защото не обича суши, или го прави, защото Кент не го обича. Яла е само веднъж, на вечеря с един от бизнес познатите на Кент. Сделката не се получи и оттогава Кент намрази сушито. Брит-Мари пое вината, без сама да може да обясни защо. Просто така ѝ беше най-лесно. Реши, че ако бе по-социално компетентна, може би срещата щеше да потръгне по-добре.

Почиства матрака на леглото. Окачва палтото си. Щом чува Банк и кучето да се прибират и вратата на долния етаж да се затваря, Брит-Мари прави три обиколки на стаята, стъпвайки колкото се може по-тежко. За да знаят, че е там.

После заспива от изтощение, без да сънува нищо, защото не знае чии сънища да сънува.

Когато се събужда, навън вече е светло. Щом го осъзнава, тя едва не се изтърсва от леглото. Да се събуди след съмване, през януари! Какво ще си помислят хората? Вече е тръгнала сънено към сакото и палтото си, когато осъзнава какво я е събудило. На вратата се чука. Всичко това е ужасно неприятно – да се събуди по време, по което всъщност изобщо не е цивилизовано да се чука на нечия врата.

Наглася косата си толкова бързо, колкото само тя може, после се подхлъзва, докато слиза по стълбите, и едва не се убива. Такива неща се случват, хората постоянно се убиват по стълбите. Някак си успява да се приземи на два крака в антрето и опитва да се съвземе. След известно колебание се отправя бързо към кухнята, която, естествено, е точно толкова мръсна, колкото може да се очаква. Отваря всички чекмеджета и накрая намира престилка. Облича я.

– Ха? – казва тя и вдига вежди, след като отваря вратата.

Намества престилката си. Както прави човек, ако е зает да мие чинии в цивилизовано време от денонощието и бъде прекъснат от някого, който чука на вратата. На прага стоят Вега и Омар.

– Какво правиш? – пита Вега.

– Заета съм – отговаря Брит-Мари.

– Спеше ли? – пита Омар.

– Определено не! – възразява Брит-Мари и наглася както престилката, така и косата си.

– Чухме те да слизаш по стълбите – казва Вега и кима към антрето.

– Това не е престъпление – подчертава Брит-Мари отбранително.

– Успокой се, ало, просто попитахме дали спеше! – отсича Вега.

– Ха – казва Брит-Мари.

– Да! – казва Вега.

Брит-Мари сключва ръце.

– Възможно е да съм се успала. Но това е частен случай.

– Да си се успала за какво? – пита Омар.

Брит-Мари няма какво да отговори на това. За известно време настава мълчание. Накрая търпението на Вега се изчерпва, затова тя изпъшква и минава право на въпроса:

– Чудехме се дали искаш да дойдеш у нас за вечеря.

Омар кима енергично.

– И се чудехме дали искаш да бъдеш коуч на отбора ни!

После Омар виква „але!“, а Вега изръмжава „идиот!“ и опитва да го ритне по пищяла, но този път той се измъква.

– Щяхме да те поканим на вечеря, за да те питаме дали искаш да ни станеш треньор. Както се отправят предложенията за договори в истинските отбори – казва Вега намусено на Брит-Мари.

– Футболът не ми доставя удоволствие – казва Брит-Мари колкото се може по-учтиво, което може би точно в момента никак не е твърде учтиво.

– Не е нужно да правиш нещо, трябва просто да подпишеш един скапан документ и да идваш на скапаните ни тренировки! – казва Вега сърдито, използвайки такъв език, все едно Брит-Мари се е разтропала на вратата ѝ като ненормална, а не обратното.

Омар кима.

– В града има адската купа. Общината я организира, всички отбори могат да участват, но трябва да имат коуч.

– Определено в Борг трябва да има и друг човек, който да може да се ангажира с това – казва Брит-Мари и започва да отстъпва назад в антрето.

– Никой друг няма време – казва Вега.

– Но си помислихме, че ти нямаш, такова, нищо друго за правене! – кима Омар весело.

Брит-Мари спира и ги поглежда дълбоко наскърбено. Намества престилката.

– Бих желала да ви обърна внимание, че имам купища работа.

– Каква например? – пита Вега.

– Имам списък! – просвещава я Брит-Мари.

– Ох, Боже, няма да ти отнеме никакво време, трябва просто да идваш на тренировките ни, в случай че се появи някой от организаторите! За да видят, че имаме коуч! – изстенва Вега.

– Тренираме в шест вечерта, на паркинга до развлекателния център – кима Омар.

– Не знам нищо за футбола – информира Брит-Мари.

– И Омар не знае, но въпреки това може да участва – казва Вега.

– Какво, по дяволите!? – избухва Омар.

Вега, изглежда, губи търпение и тръсва глава към Брит-Мари.

– Все тая! Мислехме си, че можеш и да си готина. Това тук е Борг и не е като да има кой знае колко възрастни, от които да избираме. Само ти си тук.

Брит-Мари няма какво да отговори на това. Вега слиза по стълбите пред къщата и прави раздразнен жест на Омар да я последва. Брит-Мари остава на вратата, хваща лявата си ръка с дясната и дясната с лявата, отваря и затваря устата си няколко пъти, и накрая извиква:

– Не мога в шест часа!

Вега се обръща. Брит-Мари се взира в престилката си.

– В шест часа цивилизованите хора вечерят. А все пак не можеш да риташ футбол, докато се храниш.

Вега свива рамене. Все едно ѝ е все едно.

– О’кей. Тогава ела у нас в шест и вечеряй, можем да тренираме после.

– Ще ядем такос! – кима Омар доволно.

– Какво е такос? – пита Брит-Мари.

Децата я зяпват.

– Такос – казва Омар, сякаш проблемът може да бъде единствено, че не е чула добре.

– Не ям чуждестранна храна – казва Брит-Мари, макар че всъщност има предвид „Кент не яде чуждестранна храна“.

Вега отново свива рамене.

– Може да мине за салата, ако не ядеш хляба.

– Ха – казва Брит-Мари, защото принципно няма нищо против салатите.

– Живеем в блок номер две, втори етаж – казва Омар и посочва надолу по пътя.

Разбира се, Брит-Мари не става треньор на футболен отбор точно в този момент. Просто в този момент някой ѝ го казва.

Тя затваря вратата. Сваля престилката. Оставя я обратно в чекмеджето. Почиства кухнята, защото не знае как да не го направи. После се качва на горния етаж и взима мобилния си телефон. Момичето от Агенцията по заетостта вдига още след първия сигнал.

– Знаеш ли нещо за футбола? – пита Брит-Мари.

– Брит-Мари? – пита момичето, все едно не трябва вече да се е научило.

– Трябва да знам как се тренира футболен отбор – информира Брит-Мари.

– О’кей...

– Това определено не ми помага особено – пояснява Брит-Мари.

– Такова... имам предвид... какво имаш предвид? – пита момичето.

– Човек може ли да тренира футболен отбор просто така? Не е ли необходимо разрешително от някой официален орган за такова нещо?

– Не... или... а? – пита момичето.

Брит-Мари издиша. Не въздъхва.

– Малка приятелко, ако човек иска, да кажем, да остъкли балкона си, то му трябва разрешение. Предполагам, че същото важи и за футболните отбори. Те все пак не са извън закона само защото търчат наоколо и ритат, нали?

– Не... аз, такова... или, предполагам, че родителите на децата просто могат да подпишат декларация, с която им позволяват да играят в отбора – казва момичето колебливо.

Брит-Мари отбелязва това в списъка си. Кима сериозно сама на себе си и пита:

– Ха. Мога ли тогава да попитам какво е първото нещо, което се прави на футболна тренировка?

– Не знам – отговаря момичето.

– Мислех, че футболът ти доставя удоволствие – обвинява я Брит-Мари.

– Да... но не знам... първото, което се прави на тренировка... ами, проверяват се присъстващите? – пробва момичето.

– Какво искаш да кажеш с това? – пита Брит-Мари.

– Ами, прави се списък на присъстващите. И се отбелязват децата, които са там – казва момичето.

– Списък? – повтаря Брит-Мари.

– Да? – казва момичето.

– Списък на тези, които са там – казва Брит-Мари, по-скоро на самата себе си.

– Да? – повтаря момичето.

Брит-Мари вече е затворила.

Може и да не разбира нищо от футбол, но Господ е свидетел, че никой не знае повече за списъците от Брит-Мари.

17

Дино отваря вратата. Засмива се, щом вижда Брит-Мари. Тя предполага, че е позвънила на грешния апартамент, но се оказва, че Дино винаги вечеря при Вега и Омар и че не се смее непременно на Брит-Мари. Хората в Борг явно така правят, вечерят в домовете на другите и обикалят и се смеят без осезаема причина. Омар се втурва в антрето и посочва Брит-Мари.

– Свали си обувките, иначе Сами страшно ще се ядоса, понеже тъкмо изми пода!

– Няма да се ядосам! – заявява глас откъм кухнята, доста ядосано.

– Винаги е ядосан, когато имаме ден за чистене – обяснява Омар на Брит-Мари.

– Може би нямаше да се ядосвам, ако НИЕ имахме шибан ден за чистене, само че в този дом само АЗ имам ден за шибано чистене. ВСЕКИ ден! – изревава Сами от кухнята.

Омар кима изразително на Брит-Мари.

– Виждаш. Ядосан е.

Вега се показва от една врата. Отпуска горната част на тялото си и размахва невидима бутилка алкохол, имитирайки Някоя.

– Знаеш, Брит-Мари, Сами има, как се казва? Цитрусов плод в ануса, а?

Дино и Омар така се засмиват, че изпадат в хипервентилация. Брит-Мари кима учтиво няколко пъти подред, защото това е най-близката до смях реакция, на която е способна. Сваля си обувките, влиза в кухнята и кима предпазливо на Сами. Той посочва един стол.

– Храната е готова – казва той и си сваля престилката, веднага след което изкрещява към хола: – ХРАНАТА Е ГОТОВА!

Брит-Мари поглежда часовника. Точно шест е.

– Чакаме ли родителите ви? – пита тя грижовно.

– Те не са тук – казва Сами и слага подложки на масата.

– Забавили са се на работа, разбира се – съгласява се Брит-Мари дружелюбно.

– Мама кара камион. В чужбина. Не се задържа много вкъщи – казва Сами лаконично и слага купички и чаши върху подложките.

– А баща ви? – пита Брит-Мари.

– Той се чупи – казва Сами.

– Чупил се е? – повтаря Брит-Мари.

– Чупи се. Когато бяха малък. Омар и Вега бяха още бебета. Явно не е издържал. Така че в този дом не говорим за него. Мама ни отгледа. ШИБАНАТА ХРАНА Е ГОТОВА, ТАКА ЧЕ ИДВАЙТЕ ТУК, ПРЕДИ ДА СЪМ ВИ УБИЛ! – обяснява Сами първо на Брит-Мари, а после на децата, които не са там.

Вега, Омар и Дино се дотътрят в кухнята и започват така да се тъпчат, че що се отнася до тях, храната би могла със същия успех да бъде смляна с миксер и сервирана със сламки.

– Но кой се грижи за вас сега, щом майка ви не е тук? – пита Брит-Мари.

– Грижим се сами за себе си – казва Сами обидено.

– Ха – казва Брит-Мари.

Не знае какво е прието да се прави в такива ситуации, затова вади стека цигари с чуждестранните букви.

– Свикнала съм, естествено, да нося цветя, когато съм канена на вечеря, но в Борг няма магазин за цветя. Забелязах, че обичаш цигари. Предположих, че за хората, които обичат да пушат, цигарите са като цветята – обяснява тя, все едно се защитава.

Сами взема стека. Изглежда трогнат. Брит-Мари се настанява на свободния стол и се прокашля грижовно.

– Явно не те е страх от рак. Сигурно ти е приятно.

– Има и по-лоши неща, от които да го е страх човек – усмихва се Сами.

– Ха – казва Брит-Мари и вдига от чинията си нещо, което предполага, че е такос.

Омар и Вега започват да говорят един през друг. Най-вече за футбол, доколкото разбира Брит-Мари. Дино не казва почти нищо, но се смее през цялото време. Брит-Мари не знае на какво. Като че ли няма нужда Дино и Омар изобщо да си говорят, за да започнат да се смеят. Просто се споглеждат и смехът идва. В това отношение децата са непонятни.

Сами посочва Омар с вилицата.

– Колко пъти да повтарям, Омар? Свали си шибаните лакти от шибаната маса!

Омар върти очи. После си сваля лактите.

– И все пак не разбирам защо да не мога да си държа лактите на масата. Какво значение има?

Брит-Мари се вторачва в него.

– Има значение, Омар, защото не сме животни – обяснява тя.

Сами я поглежда одобрително. Омар поглежда неразбиращо и двама им.

– Животните нямат лакти – възразява той.

– Яж си шибаната храна – казва Сами.

И те ядат. Щом приключват, Омар и Дино стават и изтичват, смеейки се, в друга стая. Вега слага чинията си на кухненския плот и изглежда все едно очаква диплома за усилието. След това и тя се втурва нанякъде.

– Можехте да благодарите за храната – казва Сами ядосано след тях.

– БЛАГОДАРЯ ЗА ХРАНАТА! – изкрещяват децата от неидентифицирана част на апартамента.

Сами се изправя и слага съдовете в мивката с демонстративен трясък. После поглежда Брит-Мари.

– Аха. Значи храната не ти хареса?

– Моля? – казва Брит-Мари.

Сами поклаща глава, измърморва сам на себе си нещо, в което няколко пъти се среща думата „шибан“, грабва стека цигари и отива на балкона.

Брит-Мари остава сама в кухнята. Дояжда това, което предполага, че е такос. Вкусът му не е толкова странен, колкото си бе представяла. Изправя се, измива всички чинии, прибира остатъка от храната в хладилника, измива и изсушава приборите и отваря чекмеджето, за да ги прибере. Остава надвесена над кутията за прибори. Вилици, ножове, лъжици. В правилния ред.

Сами стои на балкона и пуши, когато Брит-Мари отива при него.

– Вечерята беше много вкусна, Сами. Благодаря ти – казва тя, хванала едната си ръка с другата.

Той кима.

– Понякога е приятно някой да ти каже, че е вкусно, без да се налага всеки път да питаш, схващаш ли какво имам предвид?

– Да – казва Брит-Мари, защото схваща.

После усеща, че би било удачно да каже нещо учтиво, затова казва:

– Имате много хубава кутия за прибори.

Той я поглежда продължително и се ухилва.

– Ти си о’кей, коуч.

Тя кима. Поколебава се. Накрая казва:

– Ха. Ха. Ти също си... о’кей, Сами.

Той ги откарва до мястото на тренировката с черната си кола. Вега се кара шумно с него през целия път, макар че в Борг „целият път“ изобщо не означава особено дълго разстояние. Брит-Мари не разбира за какво точно се карат, но явно има нещо общо с онзи Психо. Нещо за пари. Когато млъкват, Брит-Мари има усещането, че може би трябва да направи нещо, за да смени темата, понеже онзи Психо я изнервя по същия начин, по който го правят и отровните паяци, ако човек говори прекалено много за тях, затова тя казва:

– И вие ли имате отбор, Сами? Ти и онези момчета, с които играехте футбол снощи?

– Не, нямаме... отбор – казва Сами и я поглежда все едно е задала странен въпрос.

– Защо тогава играете футбол? – пита Брит-Мари неразбиращо.

– Как така „защо“? – пита Сами също толкова неразбиращо.

Никой от тях няма добър отговор.

Колата спира. Вега, Омар и Дино изскачат навън. Брит-Мари преглежда съдържанието на чантата си, за да провери дали не е забравила нещо.

– Готова ли си, Брит-Мари? – пита Вега, която вече изглежда отегчена.

Брит-Мари кимва много концентрирано и посочва чантата си.

– Да, да, естествено, че съм готова. Само искам да ви кажа, че направих списък!

Сами паркира колата и оставя двигателя включен, така че фаровете да осветяват паркинга. Децата поставят четири кенчета вместо греди, защото кенчетата са вълшебни в това отношение – самото им съществуване може да превръща паркинги във футболни игрища.

Брит-Мари вдига списъка.

– Вега? – пита тя високо и ясно, докато децата тичат наоколо и ритат топката с повече или по-малко успех.

– А? – казва Вега, която се намира точно пред нея.

– Това „да“ ли е? – чуди се Брит-Мари.

– За какво говориш? – пита Вега.

Брит-Мари почуква списъка крайно търпеливо с химикалката си.

– Малка приятелко, правя проверка на присъстващите. Всички имена се изреждат, а съответните хора отговарят с „да“. Така е прието.

– Нали виждаш, че стоя тук!

Брит-Мари кима грижовно.

– Мила ми малка приятелко, разбери, че ако можехме да отмятаме имената просто така, нямаше да има смисъл от списъка.

– Именно! – казва Вега.

– Именно – съгласява се Брит-Мари.

– По дяволите списъка! Сега играем! – изпъшква Вега и ритва топката.

– Вега? – казва Брит-Мари.

– ДАА!? Какво ИМА? – изръмжава Вега.

Брит-Мари кима съсредоточено и отмята името на Вега в списъка. След като е направила същото и с останалите деца, тя им раздава написани на ръка бележки с кратко и много формално съобщение, последвано от две прави черти най-долу, където пише „Подпис на родителите“. Брит-Мари много се гордее с бележките. Написала ги е с мастило. Всеки, който познава Брит-Мари, разбира какъв изключителен контрол на импулсите се иска, за да напише тя каквото и да било с мастило. Хората наистина се променят, когато пътуват.

– И двамата родители ли трябва да се подпишат? – пита Пирата, който е сресал червената си коса в толкова изрядна прическа, че чак Брит-Мари я заболява, когато в следващата секунда топката го удря по главата.

– Извинявай! Целех се във Вега! – виква Омар.

После Вега и Омар се сбиват. Другите деца се включват в мелето. Брит-Мари обикаля в кръг и опитва да измисли как да подаде бележките на Вега и Омар през лабиринта от юмруци, но накрая се отказва, тръгва с решителни крачки през паркинга и вместо това дава бележките на Сами. Той седи на капака на черната кола и пие от лявата греда на една от футболните врати. Брит-Мари бърше прах от всички части на тялото си. Футболът определено не е хигиеничен.

– Имаш ли нужда от помощ? – пита Сами.

– Не знам какво се очаква да направи един футболен треньор, когато играчите се бият като диви кучета – признава Брит-Мари.

– Остави ги да тичат – засмива се Сами.

– Какво имаш предвид? – иска да знае Брит-Мари.

– Знаеш. Идиот – казва Сами.

– Определено не съм идиот! – протестира Брит-Мари, макар в действителност да се чувства като идиот.

Сами се засмива или на нея, или с нея, не е ясно кое от двете.

– Не, шит, това е упражнение. Нарича се „идиотът“. Ще ти покажа.

Той слиза от капака и заобикаля колата. Брит-Мари върви след него. Хваща едната си ръка с другата и пита, в никакъв случай обвинително:

– Мога ли да те помоля да ми кажеш защо ти не тренираш децата, щом знаеш толкова много за тази работа с футбола?

Сами вади половин дузина кенчета от багажника. Подава едно от тях на Брит-Мари.

– Нямам време – казва той.

– Може би щеше да си малко по-свободен, ако не отделяше толкова време на купуването на безалкохолни напитки – отбелязва Брит-Мари.

Сами отново се разсмива.

– Хайде, коуч, сещаш се, че общината няма да разреши на някого с моето криминално досие да тренира младежки отбор – казва той.

Все едно това не е нищо особено.

Брит-Мари стисва чантата си особено силно. Не че съди хората, разбира се, а защото в Борг духа много силен вятър. Няма друга причина.

„Идиотът“ е, поне както го изпълняват в Борг, упражнение, при което половин дузина кенчета се нареждат в права линия на няколко метра едно от друго. Децата застават до оградата между развлекателния център и пицарията, втурват се с всичка сила към първото кенче, после с всичка сила обратно към оградата, след това бягат до второто кенче и пак до оградата. После до третото кенче, обратно, и така нататък.

– Колко дълго трябва да правят това? – пита Брит-Мари.

– Колкото искаш – казва Сами.

– За Бога, не мога да ги принудя да правят нещо такова! – възразява Брит-Мари.

– Сега ти си треньорът. Ако не правят каквото им казваш, няма да играят за купата – казва Сами.

Това е лудост, мисли си Брит-Мари, но Сами не се впуска в по-подробно обяснение, защото телефонът му иззвънява.

– Как каза, че се нарича упражнението? – пита Брит-Мари.

– Идиот! – отговаря Сами, а после казва „да“ по начина, по който хората вдигат телефона, без в интонацията им да се съдържат въпросителни или удивителни.

Брит-Мари мисли дълго, преди накрая да каже:

– Това е добро име както за упражнението, така и за онзи, който го е измислил.

По това време Сами вече е тръгнал към колата, долепил телефона до ухото си, така че не я чува. Никой не я чува. Но това всъщност не я интересува кой знае колко. Децата тичат между кенчетата, а Брит-Мари стои отстрани и се чувства все едно тялото ѝ е пълно с щастливи газирани мехурчета. Много, много, много тихо повтаря сама на себе си: „Добро име както за упражнението, така и за онзи, който го е измислил“. Няколко пъти.

За пръв път, откакто се помни, Брит-Мари се е пошегувала.

18

В защита на децата може да се каже, че не е нарочно. Или, добре де, разбира се, че е нарочно, но във всеки случай, никой от тях не вярва, че Падан всъщност може да уцели. Все пак те никога не уцелват нищо, в което се целят. Особено Падан, който е най-младият и най-слабият играч в и без това твърде слабия отбор. Но сега става така, че Банк, в още по-лошо настроение от обикновено, минава през паркинга с бялото си куче насред тренировката. Омар вижда, че тя влиза в пицарията, или магазина за хранителни стоки, или автосервиза, или каквото е там, и след малко излиза с торбичка, която изглежда така, сякаш в нея има шоколад, и още една торбичка, която звучи така, сякаш в нея има бира. Омар сръчква Падан с лакът и казва:

– Мислиш ли, че Банк има суперсили?

Падан отговаря със звука, който издават децата, когато устата им е пълна със съдържанието на футболна греда. Омар започва да жестикулира към Брит-Мари, все едно тя би била по-добър участник в дискусията, което може да се счита за малко прекалено оптимистично.

– Сещаш се, по дяволите, във филмите слепите имат суперсили! Като Деърдевил!

– Не съм наясно кой е това – обяснява Брит-Мари толкова приятелски, колкото може в ситуация като тази, когато някой каже такава нечувана глупост.

Банк върви през паркинга с бастуна в ръка, малко зад бялото куче. Омар сочи възбудено:

– Деърдевил! Това е супергерой! Само че сляп! Така че вместо това има други суперсетива. Мислиш ли, че и с нея е така? Че един вид би могла да усети, ако топката лети към главата ѝ, въпреки че не може да я види?

– Бих искала да те информирам, че тя не е сляпа. Има нарушено зрение – казва Брит-Мари, веднага след което се чувства задължена да отбележи: – Не че съм човек, който се хваща за думата. Определено не.

В защита на Падан може да се каже, че идеята не е негова. Просто така се случва, че в този момент топката е в него. Затова Омар, който отдавна е спрял да слуша Брит-Мари, се обръща към него и казва:

– Направи го, Падан!

Падан като че ли не смята, че това е много добра идея. Но тогава Омар казва вълшебните думички, които владеят силата винаги да унищожават и последната трохичка контрол на импулсите във всяко дете по света:

– Не смееш!

В защита на Падан може да се каже, че той, разбира се, не вярва, че ще уцели. Всъщност всички много се изненадват, когато се случва точно това.

Най-изненадана, разбира се, е Банк.

– КАКВО ПО... – изревава тя и се изправя на крака, а лицето ѝ е опаковано в кал.

Първоначално децата стоят с отворени усти. Както е нормално. После Омар започва да се кикоти. Вега също. Банк връхлита бясна към тях, разсичайки въздуха с бастуна си.

– ЗАБАВНО ЛИ ВИ Е, А? ПИКЛЬОВЦИ!

Брит-Мари се прокашля и опитва да протегне ръка.

– Моля те... Банк, не беше нарочно, той не се целеше в теб, естествено, че не. Беше злополука, естествено.

– ЗЛОПОЛУКА! ЗЛОПОЛУКА, ДА! – изкрещява Банк, като е малко неясно какво точно има предвид.

– Как да не е било нарочно? Нали се целеше! – виква Омар уверено, но в същото време се отмества не чак толкова уверено зад Брит-Мари, далеч от обхвата на бастуна.

– Така ли? – Брит-Мари пита удивено Падан.

– КОЙ СЕ Е ЦЕЛЕЛ!? – крясва Банк, а лицето ѝ пулсира все едно цялото е една голяма вена, излизаща от врата ѝ.

Падан кима сковано и отстъпва. Брит-Мари хваща ентусиазирано едната си ръка с другата и като че не знае къде да се дене.

– Но... но това е просто превъзходно! – успява да каже.

– КАКВО ГОВОРИШ, ПАТКА ТАКАВА? – ахва Банк.

Разбира се, на този етап разумната част от Брит-Мари настойчиво опитва да притъпи ентусиазма ѝ, но очевидно не се справя добре, защото Брит-Мари се навежда напред и прошепва доволно:

– Разбираш ли, те никога не уцелват нищо, в което се целят. За тях това е превъзходна стъпка напред!

Банк зяпва Брит-Мари. Или поне такова е усещането. Предвид слънчевите очила е трудно да се разбере дали това въобще е възможно. Брит-Мари преглъща колебливо.

– Разбира се, не е превъзходно, че уцели... теб. Нямам това предвид, естествено. Но е превъзходно, че уцели... нещо.

Банк напуска паркинга, а над главата ѝ като че има облак, от който валят най-грозните думи, които Брит-Мари някога е чувала. Всъщност дори не знаеше, че е възможно да се комбинират думи за полови органи с наименования на други части на тялото по такъв начин. В кръстословиците не се срещат такива езикови иновации.

Замислена тишина обсажда паркинга. Естествено, нарушава я гласът на Някоя.

– Както ти казах. Лимон. В. Задника.

Някоя е застанала на вратата на пицарията и се хили след Банк. Брит-Мари изтупва полата си.

– Не искам да кажа, че грешиш, определено не. Но съм убедена, че точно в този случай проблемът на Банк не беше лимон в задницата, а футболна топка в главата.

Всички се смеят. Брит-Мари не им се ядосва. Това е ново усещане за нея.

Момчето с анцуга, на който пише „Хокей“, се задава към изхода с кутия за пица в ръце. Не успява да прикрие интереса си към футболната тренировка, после осъзнава грешката си и опитва бързо да се махне оттам, но Вега вече го е видяла.

– Какво правиш тук? – виква тя.

– Купувам пица – отговаря момчето с анцуга унило.

Вега повишава глас.

– В града няма ли пица?

Момчето поглежда кутията.

– Харесвам пицата тук.

Вега свива юмруци, но не казва нищо повече. Момчето си проправя път покрай количката на Някоя, която стои на вратата. После се затичва към пътя. БМВ-то е спряло със запален двигател на стотина метра оттам.

Някоя се обръща към Вега с гримаса.

– Той не е баща си. Бащата може да е свиня, без това да важи за детето. Би трябвало да го знаеш.

Думите като че се отразяват на Вега като болка в зъбите. Момичето се обръща и ритва топката толкова силно, че тя прелита над оградата и изчезва в мрака, далеч отвъд обхвата на фаровете на колата.

Някоя се приближава с един оборот на колелата до Брит-Мари и кима към пицарията.

– Ела! Имам нещо за теб!

Падан вече е изпил всички греди, а Вега се впуска в нова шумна разправия със Сами, като Брит-Мари долавя думите „Психо“ и „дължи пари“. Тълкува цялата ситуация като знак, че тренировката е приключила. Не знае дали се очаква да направи нещо конкретно, например да надуе свирка, но решава да остави нещата така. Най-вече защото няма свирка.

Вътре в пицарията Някоя вади някаква хартийка и шепа пари от касата.

– Ето. Рестото и касовата ти бележка.

Подава ги на Брит-Мари и прави жест към процепа под вратата, откъдето Брит-Мари промуши парите предната вечер.

– Следващия път можеш, как се казва? Да влезеш вътре! – засмива се Някоя.

Брит-Мари, изглежда, не знае какво да каже, затова Някоя добавя:

– Остави твърде много пари за цигарите, Брит-Мари. Или броиш като шит, или, знаеш, си много щедра, а? Аз си мисля: Брит-Мари е щедра, да. Не като онзи Фредрик например. Той е толкова стиснат, че пищи, като сере.

Някоя кима весело. Брит-Мари измърморва „ха“ няколко пъти. Сгъва старателно касовата бележка и я прибира в чантата си. Взима парите от рестото и ги пъха във вазата с бакшишите. Някоя прави половин оборот напред и половин назад.

– Стана хубаво, знаеш. След като... почисти, да. Благодаря! – казва тя.

– Нямах намерение да крия вещите ти, така че да не можеш да ги намериш – казва Брит-Мари, гледайки надолу към чантата си.

Някоя се почесва по брадичката.

– Приборите, знаеш. Вилици, ножове, лъжици. В този ред. Мога, как се казва? Да свикна!

Брит-Мари прехапва бузи. Тръгва към вратата. Стига до прага, когато се спира, събира сили и казва:

– Само бих искала да те информирам, че вероятно няма да се наложи да бързаш извънредно с поправката на колата ми.

Някоя поглежда към децата и футболното игрище. Кима. Брит-Мари също кима. За пръв път, откакто се помни, Брит-Мари има приятелка.

Децата свалят мръсните фланелки и ги оставят в развлекателния център, без Брит-Мари да е предложила да ги изпере. Вече всички са си тръгнали и са се прибрали у дома, когато тя изсушава изпраните дрехи, сгъва ги и ги подрежда в спретната купчинка за утрешната тренировка. Улиците на Борг са пусти, с изключение на самотен силует на автобусната спирка на пътя. Брит-Мари дори не знаеше, че там има спирка, преди да види някой да чака до уличния стълб.

Осъзнава, че това е Пирата, едва когато се приближава на няколко метра от него. Червената му коса е рошава и кална. Той стои неподвижно, все едно се опитва да игнорира присъствието ѝ. Разумът ѝ се опитва да я накара да се махне оттам. Но вместо това тя казва:

– Бях останала с впечатлението, че живееш в Борг.

Той стиска здраво бележката, която Брит-Мари му даде в началото на тренировката.

– Пише, че трябва да има подпис и от двамата родители. Така че трябва да отида и да помоля татко да се подпише.

Брит-Мари кима.

– Ха. Хубава вечер значи – казва тя и се отдалечава в мрака.

– Искаш ли да дойдеш с мен? – виква той след нея.

Брит-Мари се обръща и го поглежда все едно Пирата не е с всичкия си. По листа в ръцете му има петна от пот.

– Аз... ами... мисля, че бих се чувствал по-добре, ако и ти си там – успява да каже той.

Това, разбира се, е пълно безумие. Брит-Мари му го повтаря няколкократно, докато се возят в автобуса.

Пътуването отнема почти цял час. Автобусът спира пред огромна бяла сграда. Брит-Мари стиска чантата си толкова силно, че пръстите ѝ се схващат. Все пак тя е цивилизован човек с нормален живот.

Цивилизованите хора с нормални животи всъщност нямат навика да посещават затвори.

19

„Проклети гангстери“, така Кент наричаше онези, които бяха виновни за всичко. Насилието по улиците, високите данъци, джебчийството, драсканиците в обществените тоалетни, хотелите, където всички шезлонги са заети, когато Кент слезе до басейна, всичко това беше причинено от „гангстери“. Системата беше удобна – винаги имаш кого да обвиниш, без да се налага да уточняваш кой точно е това.

Брит-Мари така и не научи какво всъщност искаше Кент. Какво го правеше щастлив. Дали много пари бяха достатъчни, или се искаха всички пари. Веднъж Давид и Пернила, тогава още тийнейджъри, му подариха чаша с надпис „Който има най-много вещи, когато умре, печели“. Казаха, че била „иронична“, но Кент като че ли прие посланието като предизвикателство. Винаги имаше план, вечно готвеше някоя „страшна далавера“. Компанията му уж щеше да почне да сключва по-големи сделки с Германия, блокът им уж щеше да стане жилищна асоциация, така че да могат да продадат апартамента, който наследиха от родителите на Брит-Мари[16]. Вечно се крояха някакви планове. Само още няколко месеца. Само няколко години. Ожениха се, защото счетоводителят на Кент каза, че това било „добре с оглед на данъчното планиране“. Брит-Мари никога не бе имала план, надяваше се, че е достатъчно да бъде влюбена и лоялна. Докато накрая се оказа, че това вече не стига.

„Проклети гангстери“, би казал Кент, ако седеше до Брит-Мари в малката чакалня на затвора. „Да ги пратят всичките на самотен остров и да им дадат по един пистолет, така проблемът ще се реши чрез самопочистване“, казваше той за престъпниците. На Брит-Мари това не ѝ харесваше, защото смяташе, че почистването е нещо, което трябва да се случва на домовете, не на хората, но така и не възрази на Кент. Сега като се замисли, ѝ е трудно си спомни кога за последно му възрази за каквото и да е, освен в деня, когато го напусна, без да каже и дума. По този начин се създава впечатлението, че тя е била виновна за всичко.

Чуди се какво ли прави Кент сега. Дали се чувства добре и дали има чисти ризи. Дали си пие лекарствата. Дали търси разни неща в кухненските чекмеджета, крещейки името ѝ, преди да си спомни, че тя вече не е там. Чуди се дали е с другата, онази младата и красивата, която обича пица. Чуди се какво би казал Кент, ако знаеше, че Брит-Мари седи в чакалнята на затвор, пълен с гангстери. Дали би се разтревожил. Дали би се пошегувал на неин гръб. Дали би я докоснал, прошепвайки, че всичко ще бъде наред, както правеше в дните след погребението на майка ѝ.

По онова време и двамата бяха различни хора. Брит-Мари не знае дали тя се промени първа, или пък Кент. Не знае кое от случилото се е по нейна вина. Чувства се готова да отговори „всичко“, ако това би ѝ върнало предишния живот.

Пирата седи до нея и стиска ръката ѝ. Брит-Мари стиска неговата още по-здраво.

– Не бива да казваш на майка ми, че сме били тук – прошепва той.

– Тя къде е? – пита Брит-Мари.

– В болницата.

– Да не е претърпяла злополука? – възкликва Брит-Мари.

– Не, не, работи там – казва Пирата. – Всички майки в Борг работят в болницата.

Брит-Мари не знае какво да отговори на това.

– Защо те наричат Пирата? – пита тя вместо това.

– Защото татко ми укриваше данъци – отговаря Бен.

Брит-Мари никога повече не го нарича Пирата.

Отваря се дебела метална врата и оттам се появява Свен, потен и със зачервен нос, хванал полицейската си шапка в ръце.

– Мама страшно ли е ядосана? – въздъхва веднага Бен.

Свен поклаща бавно глава. Слага ръка на рамото на момчето. Среща погледа на Брит-Мари.

– Майката на Бен е нощна смяна. Обади ми се, след като на нея ѝ се обадили от затвора. Дойдох възможно най-бързо.

На Брит-Мари ѝ се иска да го прегърне, но е твърде разумна. Пазачите не разрешават на Бен да се срещне с баща си, защото не е време за посещения, но след дълги преговори Свен успява да ги убеди да вземат поне бележката. Те я връщат подписана. До подписа таткото е написал „ОБИЧАМ ТЕ!!“. През целия път обратно Бен стиска бележката толкова здраво, че когато пристигат в Борг, текстът вече не се чете. Брит-Мари и Свен не казват нищо. Няма какво толкова да се каже на тийнейджър, който трябва да моли непознати в униформи за разрешение да се срещне с баща си. Но когато оставят Бен пред дома му и майка му се втурва навън, Брит-Мари чувства, че би било на място поне да опита да каже нещо окуражително, затова пробва с:

– Трябва да отбележа, Бен, че там беше много чисто. Винаги съм си представяла затворите като много мръсни места, но този, изглежда, е много хигиеничен. Това все пак е някакъв повод за радост.

Бен свива хартийката с подписа на баща си и ѝ я подава, без да среща погледа ѝ. Свен казва бързо:

– Задръж я, Бен.

Бен кима и се усмихва още по-широко към бележката.

– Утре ще има ли тренировка? – пита той почти недоловимо.

Брит-Мари започва да търси списъка си, но Свен спокойно обещава:

– Естествено, че ще има тренировка, Бен. В обичайния час.

Бен поглежда към Брит-Мари. Тя опита да кимне убедено. Бен се усмихва бегло и махва с ръка. Изчакват, докато той потъва дълбоко в прегръдките на майка си. Свен ѝ махва, но тя не го вижда, просто притиска лицето и шепота си в косата на своето момче.

Свен кара бавно през Борг. Прочиства гърло неловко, както правят хората, когато ги гризе съвестта.

– Не им е лесно. На Бен и майка му. Тя работи тройни смени, за да могат да запазят къщата си. Той е добро момче, а и баща му не е лош човек. Да, да, да, знам, разбира се, че постъпката му не е правилна, че данъчните измами са престъпление. Но беше отчаян. Финансовите кризи могат да отчаят ѝ най-добрите, а отчаянието прави хората безразсъдни...

Той млъква. Брит-Мари не му казва, че финансовата криза е приключила. Осъзнава, че по няколко причини точно в този случай това не би било подходящо.

Свен е почистил полицейската кола. Махнал е всички кутии от пица от пода, забелязва Брит-Мари. Минават покрай асфалтовата площадка, където Сами и Психо отново играят футбол с приятелите си.

– Бащата на Бен не е като тях. Искам просто да разбереш, че той не е престъпник. Не по същия начин като онези момчета... – пояснява Свен.

– Сами също не е като тях! – възразява Брит-Мари и веднага след това възкликва: – Сами не е гангстер, кутията му за прибори е отлично подредена!

Смехът на Свен прозвучава внезапно, дълбок и буботещ, като запалено огнище, на което да си сгрееш ръцете.

– Не, не, Сами е о’кей. Разбира се, разбира се. Просто се движи в лоша компания...

– Вега явно е на мнение, че той дължи пари – казва Брит-Мари.

– Не Сами, а Психо. Психо винаги дължи пари на хората – казва Свен, а смехът му се изтърколва на пода и изчезва в нищото.

Полицейската кола забавя. Младежите я виждат, но почти не реагират. Има известно снизхождение в това, че дори не я възприемат като заплаха. Свен свежда поглед.

– Сами също нямаше лесно детство. Както и да го гледаш, това семейство беше сполетяно от повече злополуки, отколкото е справедливо, мен ако питаш. Сега Сами е едновременно майка, баща и голям брат на Вега и Омар, а едно момче, което дори не е навършило двайсет, не бива да бъде натоварвано с такава отговорност.

Брит-Мари иска да попита какво би могло да означава онова с „майка и баща“, но разумната ѝ част я спира. Все пак тя не е човек, който си пъха носа в чуждите работи. Така че Свен продължава:

– Психо е най-добрият му приятел. Още откакто пораснаха достатъчно, че да могат да ритат топката. Сами можеше да стане много добър, всички виждаха, че има талант, но може би животът му дойде в повече.

– Какво означава това? – пита Брит-Мари малко засегнато, понеже Свен го каза така, сякаш се очакваше тя да го разбере от само себе си.

Свен вдига ръка извинително.

– Прощавай, аз... мислех на глас. То, те, как да го обясня? Майката на Сами, Вега и Омар правеше каквото може, но баща им... той не беше добър човек, Брит-Мари. Когато се прибереше и изпаднеше в пристъп на ярост, цял Борг го чуваше. Сами, който още беше в първи клас, хващаше брат си и сестра си за ръцете и тримата изтичваха навън. Психо ги посрещаше пред вратата, всеки път. Вдигаше Омар на гърба си, Сами вдигаше Вега, и така отиваха в гората, докато бащата заспи. Това се повтаряше всяка вечер, докато накрая баща им просто се махна. После стана онова с майка им... и...

Той млъква, както правят хората, когато осъзнаят, че отново мислят на глас. Не опитва да скрие, че крие нещо, но Брит-Мари не си пъха носа. Свен разтърква вежди с опакото на ръката си.

– Психо се превърна в опасен идиот, Сами го знае, но не би изоставил приятел, който някога е носил малкия му брат на гърба си. Може би на място като Борг човек не разполага с лукса да избира най-добрите си приятели.

Полицейската кола отново минава бавно покрай асфалтовата площадка. Футболният мач продължава. Психо вкарва гол, изкрещява нещо в нощта и се затичва, разперил ръце като самолет. Сами се засмива толкова силно, че трябва да се подпре на коленете си. Изглеждат щастливи. Брит-Мари не знае какво да си мисли или какво да каже. Никога не е срещала гангстер с правилно подредена кутия за прибори.

Погледът на Свен се губи някъде около границата между светлината от фаровете и мрака на нощта.

– В Борг правим каквото можем. Винаги е било така. Но в онези момчета гори огън, който рано или късно ще погълне всички около тях, или пък тях самите.

– Това прозвуча поетично – казва Брит-Мари.

– Ходил съм на курс – казва Свен.

Тя се заглежда в чантата си. След това ужасява сама себе си, като пита:

– Имаш ли деца?

Той поклаща глава. Поглежда през прозореца, както прави човек, когато живее на място, пълно с деца, но самият той не е баща.

– Бях женен, но... уф. Тя, ами, така и не хареса Борг. Каза, че това било място, където отиваш да умреш, не да живееш.

Свен опитва да се усмихне. На Брит-Мари ѝ се иска бамбуковата завеса да беше в нея. Прехапва устни. Когато приближават къщата на Банк, той като че се поколебава, после събира сили и казва:

– Ако няма, искам да кажа, ако не би ти било неприятно, бих искал да ти покажа нещо.

– Ха? – казва Брит-Мари.

Но не възразява. Свен се усмихва едва забележимо. Брит-Мари се усмихва напълно незабележимо.

Той подкарва полицейския автомобил през Борг. Когато стигат до другия край на градчето, завива по един чакълен път. Пътуването сякаш продължава цяла вечност, но когато най-накрая спират, внезапно мисълта, че само допреди малко са се намирали в населено място, им се струва нереална. Колата е обградена от дървета и тишина, каквато има само на местата, където не живеят хора.

– Това е, ами, ух. Лигаво е, разбира се, но това е любимото ми място на земята... – смотолевя Свен и се изчервява.

Изглежда все едно иска да направи обратен завой, да подкара колата далеч оттам и никога повече да не говори за това. Но Брит-Мари отваря вратата и излиза навън.

Намират се на скала, надвиснала над езеро, обгърнато от гора. Брит-Мари се взира отвъд ръба, докато не ѝ се завива свят. Небето е ясно и покрито със звезди. Свен също отваря вратата си и се прокашля.

– Аз, уф, смахнато е, но исках да видиш, че Борг може да бъде и красив – прошепва той.

Брит-Мари затваря очи. Усеща вятъра в косите си.

– Благодаря – прошепва тя.

Не казват нищо на връщане. Свен спира пред къщата на Банк и изтичва да отвори на Брит-Мари. После отваря вратата на задната седалка и започва да търси нещо. Показва се обратно, хванал износен джоб за документи.

– Това е... уф. Това е просто... нещо – успява да каже.

В джоба има рисунка. Виждат се развлекателният център и пицарията, както и децата, които играят футбол между тях. В средата стои Брит-Мари. Всичко е нарисувано с молив. Брит-Мари хваща рисунката малко по-здраво, а Свен сваля полицейската си шапка си малко по-рязко.

– Да, глупаво е, разбира се, но си помислих, в града има ресторант...

Брит-Мари не отговаря веднага и той бързо добавя:

– Имам предвид истински ресторант! Не като пицарията тук, в Борг, ами истински. С бели покривки. И прибори.

Ще мине много време, преди Брит-Мари да разбере, че той опитва да прикрие неувереността си с шега, а не обратното. Но тъй като не реагира на мига, Свен вдига ръка и се извинява:

– Не че на пицарията ѝ има нещо, разбира се, разбира се, но...

Хваща шапката си с две ръце и изглежда така, както изглеждат значително по-младите мъже, когато искат да попитат значително по-млада жена нещо конкретно. Голяма част от Брит-Мари вътрешно иска да знае какъв е въпросът. Но разумът ѝ, разбира се, вече е влязъл в антрето и е затворил вратата.

Само защото се намираш отвъд всякаква чест и почтеност, не означава, че трябва да се държиш по съответния начин.

20

„Втората жена“, така се казва, но на Брит-Мари винаги ѝ е било трудно да възприема втората жена на Кент като такава. Може би защото самата тя знаеше какво е да бъдеш втората жена. Вярно, Кент вече се беше развел, когато се върна в блока преди цял един живот, но Давид и Пернила не гледаха на нещата така. Децата никога не го правят. За тях Брит-Мари беше втората жена, независимо колко приказки им четеше и колко вечѐри приготвяше. В известен смисъл, може би и Кент я възприемаше така. Може би затова Брит-Мари не мислеше за втората жена като за втора жена, независимо колко ризи переше – защото тя самата така и не се почувства като първата жена.

Сега седи на балкона и гледа утринта да пълзи над Борг, както правят утрините в Борг през януари. Идват с дневната светлина, без слънцето да се изкачва в небето. Брит-Мари все още държи рисунката на Свен. Той не е особено добър художник, определено не, и ако Брит-Мари беше по-критично настроена, може би щеше да се притесни, че размазаните контури и неравните силуети казват нещо за това как я вижда Свен. Но във всеки случай я вижда. Трудно е да се устои на това.

Тя взима мобилния си телефон и се обажда на момичето от Агенцията по заетостта. Гласът на момичето отговаря щастливо и Брит-Мари разбира, че това трябва да е телефонният секретар. Първоначално си мисли да затвори, разбира се, защото смята, че не е редно да се оставят съобщения на телефонни секретари, ако човек не се обажда от болницата или не продава наркотици. Но по една или друга причина не затваря. Вместо това мълчи известно време след сигнала и накрая заявява:

– Брит-Мари е. Днес едно от децата във футболния отбор уцели нещо, в което се целеше. Реших, че може би би искала да го знаеш.

Чувства се глупаво, когато затваря. Естествено, че това не интересува момичето. Кент би ѝ се смял, ако беше тук.

Банк седи в кухнята и яде супа, когато Брит-Мари слиза по стълбите. Кучето седи до масата и чака. Брит-Мари спира пред вратата и поглежда чинията. Чуди се как е била приготвена супата, тъй като не вижда тенджера, а в кухнята няма микровълнова печка. Банк сърба.

– Искаш ли да кажеш нещо, или просто никога не си виждала сляп човек да яде супа? – пита тя, без да вдига глава, сякаш е усетила Брит-Мари по дишането.

– Бях останала с впечатлението, че става дума за нарушено зрение – казва Брит-Мари.

Банк сърба шумно в отговор. Брит-Мари притиска длани към полата си.

– Разбирам, че футболът те забавлява – казва тя и кима към снимките по стените, след което се засрамва, че е кимнала, тъй като стои толкова далеч от Банк, че нарушеното зрение в случая си е по-скоро слепота.

– Не – отговаря Банк.

Брит-Мари сключва ръце пред себе си и отново оглежда снимките по стените. На всяка от тях се виждат Банк, баща ѝ, и поне една футболна топка.

– Станах нещо като треньор на нещо като отбор – информира Брит-Мари.

– Чух за това – казва Банк и продължава да сърба, без да вдигне глава.

Брит-Мари бърше невидим прах из антрето.

– Ха. Във всеки случай, забелязах снимките и осъзнах, че като се има предвид очевидният ти опит с футбола, би било уместно да те помоля за съвет.

Банк сръбва за последно. Оставя лъжицата в чинията, която отнася в миялната.

Брит-Мари трябва да призове всичкия си самоконтрол, за да не я пита дали е яла супата студена.

– Съвет за какво? – измърморва Банк.

– За футбол – отвръща Брит-Мари.

Не знае дали Банк завърта очи, но определено има чувството, че го прави. Кучето се отправя към всекидневната. Банк тръгва след него, плъзгайки бастуна си покрай стените.

– Къде са снимките, за които говориш? – пита тя.

– По-нагоре – информира я Брит-Мари услужливо.

Бастунът почуква по стъклото на една от рамките. На снимката се вижда по-млада версия на Банк, облечена с толкова мръсна тениска, че още малко и дори бикарбонатът не би могъл да помогне. Банк се навежда към снимката, докато носът ѝ почти докосва стъклото. После обикаля стаята, почуквайки систематично по всички снимки, сякаш запомня местата им.

Брит-Мари стои в антрето и изчаква толкова дълго, колкото според нея е удачно, преди ситуацията да се е превърнала от неудобна в неудачна. Тогава облича палтото си и отваря вратата. Точно преди да излезе, Банк изръмжава след нея:

– Искаш съвет? Онзи отбор не може да играе. Каквото и да направиш, ще е без значение.

Брит-Мари прошепва „ха“ и излиза. Древните жени в двора отсреща стоят на ролаторите си и я зяпат. Камион с чуждестранни номера я опръсква с кал от една локва на пътя. Брит-Мари опитва да избърше калта от полата си с ръка и в резултат сега има кал както по полата, така и по ръцете, а това всъщност ѝ идва малко в повече. Ако беше от хората, които крещят и хвърлят разни неща наоколо, вероятно би го направила, но тя не е такава, тъй като все пак не е животно, така че се задоволява с това да се отдалечи извън полезрението на древните жени. Щом се уверява, че не я виждат, тропва с крак по земята със сдържана ярост. В резултат изцапва полата си с още кал, спъва се в ръба на тротоара и си изкълчва крака.

Брит-Мари закуцуква през Борг, дълбоко притеснена, че хората ще забележат калните петна и куцането ѝ и ще решат, че е паднала. Това би било много неприятно. Не иска хората да си мислят, че дори не може да стане от леглото, без да се сгромоляса на земята.

Заключва се в пералното помещение на развлекателния център. Сяда на един от столовете, докато пералнята се върти с полата ѝ вътре. След като отново се облича и оправя прическата си, Брит-Мари отива в кухнята и дълго наблюдава пострадалата от удар от камък кафе машина. После поема една-единствена решителна глътка въздух през носа, излиза на паркинга и тръгва към пицарията.

– Да? – изстенва Някоя, на чието лице има два червени процепа вместо очи.

– В някое от бизнес начинанията ти предлагат ли се случайно отвертки? – иска да знае Брит-Мари.

– Отвертки? Да. Мога да ти дам назаем – въздъхва Някоя и дава на заден в пицарията, или магазина за хранителни стоки, или каквото е там, и с жест подканва Брит-Мари да я последва.

– Бих предпочела да купя отвертката, ако може – подчертава Брит-Мари.

– Шит, Брит-Мари, ама че си, как се казва? Ината! Да купиш, да заемеш, все тая!

– За мен не е все тая. Човек, затънал в дългове, не е свободен – казва Брит-Мари, защото така казваше баща ѝ. Той умря богат, каквато и да е ползата от това.

– Шит, Брит-Мари, криза е, знаеш. Всеки дължи пари. Никой не знае на кого. Правителството има, как се казва? Държавен дълг! Едно цяло и два билиона крони! Всички правителства имат дългове. Всички хора имат дългове. Никой не знае към кого. Трябва да намерим онова копеле с всички пари и, знаеш, да му извадим лимона, а? – виква Някоя и това като че я разбужда.

Прави жест, с който показва от коя точно част на тялото смята, че трябва да бъде изваден лимонът. Брит-Мари опитва да я игнорира. Някоя насочва количката към една кутия с инструменти.

– Как върви футболът? – пита тя.

– Трудно е да се каже – отговаря Брит-Мари.

– Зле, а? Е, вината не е твоя, Брит-Мари. Децата не могат да уцелят дори къща, ако ще да са вътре в нея – казва Някоя.

– Бих искала да подчертая, че вчера Падан уцели Банк по главата. Нарочно. Определено всички много се развълнувахме – казва Брит-Мари и сама се изненадва колко обидено звучи.

Някоя се засмива дрезгаво, взима една отвертка и ѝ я подава.

– Ето. Назаем.

– Не искам да бъда въвлечена в нещо криминално – казва Брит-Мари, защото няма как да знае дали данъчните са информирани за този инструмент.

Някоя размахва упорито отвертката, но после като че ли размисля, както прави човек, ако по-рано е участвал в даването на бормашина назаем на Брит-Мари, затова пита колебливо:

– Чакай... отвертка. И ще я използваш за... какво?

– Останала съм с впечатлението, че ти трябва отвертка, за да сглобиш мебел от ИКЕА – отговаря Брит-Мари, след което се прокашля и добавя неохотно: – Освен това ще ми трябва помощ да пренеса пакета от колата си. Ако няма да те затрудни твърде много.

Нещо потръпва в крайчеца на устата на Някоя.

– Няма да ме затрудни, Брит-Мари. Няма да ме затрудни.

Този ден Брит-Мари сглобява мебел от ИКЕА. Почти съвсем сама. Не ѝ се налага да ползва отвертка, но ѝ отнема почти десет часа, защото се оказва, че всъщност става дума за три мебела – маса и два стола. Предназначени за балкон. Брит-Мари ги премества в един ъгъл, слага домакинска хартия за подложка и сяда сама да яде пица, която Някоя е изпекла за нея. Това е много странен ден от живота на Брит-Мари, дори като се има предвид, че всеки ден от пристигането ѝ в Борг насам е бил странен.

Свен вечеря на друга маса, но пият кафе заедно. Не си казват нищо. Просто опитват да свикнат с присъствието на другия. Както правят хората, когато отдавна не се е случвало нечие присъствие да им повлияе така. Когато отдавна не са усещали някого физически, без да го докосват.

Карл идва и взима някакъв пакет. Сяда до мъжете с шапките и брадите и пие кафе. Изглежда, всички умишлено игнорират Брит-Мари, сякаш се надяват, че така тя ще изчезне. Вега влиза с футболната топка под ръка. Само едно дете може да се изцапа толкова по пътя от колата на батко си до вратата на пицарията. Омар се появява след нея и след като вижда прясно сглобените балконски мебели на Брит-Мари, опитва въодушевено да ѝ продаде масло за импрегниране на дърво. Явно маслото за импрегниране пада от камионите по шосето по-често, отколкото би си помислил човек.

Когато Брит-Мари тръгва за тренировката по футбол, Свен се изправя и хваща полицейската си шапка, но не казва нищо, затова тя ускорява ход, преди да е сварил да го направи.

Майката на Бен стои пред вратата. Облечена е с болничната си униформа и държи нещо в ръце. Гледа решително.

– Здравей, Брит-Мари. Не сме се запознавали, но аз съм майката на Б...

– Знам коя сте – информира Брит-Мари предпазливо, все едно се подготвя отново да бъде опръскана с кал от някой камион.

– Исках само да ти благодаря за, ами, че забелязваш Бен. Малко възрастни го правят – казва майката на Бен бързо и ѝ подава нещото, което държи в ръце.

Бутилка „Факсин“. Брит-Мари остава без думи. Майката на Бен се прокашля неловко.

– Надявам се не ти се струва глупаво, Бен попита Омар какво харесваш и Омар каза, че харесваш това. Взех го много евтино, само за сто крони, Омар ни направи отстъпка за приятели, така че... да, с Бен искахме да ти благодарим. За всичко.

Брит-Мари хваща бутилката така, сякаш я е страх да не я изпусне. Майката на Бен прави крачка назад, но се спира и възкликва:

– Брит-Мари, искаме да знаеш, че има и друг Борг, освен този, в който няколко мъже седят в пицарията и пият по цял ден. Тук живеем и други хора. Такива, които не сме се предали.

Главата на Брит-Мари се премества бавно нагоре и надолу. Майката на Бен се обръща преди кимването да е приключило, сяда в една малка кола и потегля. Бен се затичва след топката. Така започва тренировката. Брит-Мари изрежда имена и ги отмята в списъка си, а децата правят идиота, защото упражнението е записано в списъка точно след „Проверка на присъстващите“. Децата почти не се оплакват. Единствено Вега надава глас след известно време и пита дали не са тичали достатъчно, а Брит-Мари признава, че определено е така, при което Вега веднага се ядосва и виква, че отборът никога няма да задобрее, ако треньорът им само ги глези!

Децата не можеш да ги разбереш, това е напълно очевидно. Затова Брит-Мари записва в списъка си, че трябва да тичат още, и те го правят. После се събират около Брит-Мари и явно очакват тя да каже нещо, така че тя отива и пита Сами, който седи на капака на черната си кола, какво би могло да бъде това нещо.

– Ами, сещаш се. Потичаха, сега искат да играят. Просто дръпни един пеп ток[17] и им дай топката.

– Пеп ток? – повтаря Брит-Мари.

– Нещо окуражително – пояснява Сами.

Брит-Мари се замисля, обръща се към децата и казва колкото се може по-окуражаващо:

– Опитайте да не се изцапате.

Сами се засмива. Децата я гледат неразбиращо. После почват да играят „на две врати“, както сами се изразяват. Това кара Брит-Мари да попита Сами колко врати има обикновено във футбола. Той отговаря „две“. Брит-Мари така и не получава добро обяснение на въпроса защо тогава не се казва просто „игра на врата“.

Падан застава на една от вратите и допуска повече голове от всички останали. Седем или осем поред. При всеки гол лицето му цялото става виолетово и той започва да крещи: „Хайде! СЕГА ГИ ОБРЪЩАМЕ!“. Сами се смее всеки път. Това изнервя Брит-Мари и тя пита:

– Той защо се държи така?

– Израснал е с баща, който вика за „Ливърпул“ – казва Сами, все едно това е отговор.

После взима две греди от багажника на колата, дава едната на Брит-Мари и казва:

– Ако баща ти е фен на „Ливърпул“, винаги вярваш, че можеш да обърнеш всеки мач. Сещаш се! Заради финала на Шампионската лига.

Брит-Мари отпива от гредата си. Право от кенчето. Вече определено е отвъд всякаква чест и почтеност. Затова си мисли, че спокойно може да каже какво чувства в момента:

– В никакъв случай не искам да звуча недружелюбно, Сами, понеже имаш много добре подредена кутия за прибори. Но като цяло намирам кажи-речи всичко, което казваш, за съвършено неразбираемо!

Сами прихва. Пие от гредата. Казва:

– Не си единствена, Брит-Мари. Не си единствена.

После ѝ разказва за футболен мач, игран преди почти десет години, когато Вега и Омар едва били отвикнали да носят пелени, но въпреки това седели със Сами и Психо в пицарията. „Ливърпул“ и „Милан“ се срещнали на финала на Шампионската лига. Брит-Мари пита дали това е някакво състезание, а Сами отговаря, че е купа. Брит-Мари пита какво е купа, а Сами отговаря, че е един вид състезание, при което Брит-Мари отбелязва, че е можел да каже така в самото начало, вместо да се прави на интересен.

След това Сами си поема много дълбока глътка въздух, но в никакъв случай въздишка. После разказва как „Милан“ водели с три на нула на почивката и как никой отбор в никое състезание, поне откакто Сами гледал футбол, никога не е бил така категорично надигран и толкова бързо отписан, колкото „Ливърпул“ в онзи мач. Но в съблекалнята един от играчите се изправил и се развикал на останалите като побъркан, с почервеняло лице и почервеняло сърце, понеже отказвал да живее в свят, където не всеки мач може да се обърне. През второто полувреме вкарал за един на три, размахал ръце като обладан и полетял по терена. А когато резултатът станал два на три, полетял в небето. Защото той и всички останали видели, че отборът му е като лавина и няма да може да бъде спрян. Нито стени, нито ровове, нито десет хиляди диви коня биха могли да предотвратят обрата.

– Резултатът стана три на три, имаше продължения, и накрая „Ливърпул“ спечелиха с дузпи. Оттогава не можеш да кажеш на някого, чийто баща е фен на „Ливърпул“, че не всичко може да се обърне.

Сами поглежда Вега и Омар и се усмихва.

– Или батко, предполагам. Човек може да има и батко.

Брит-Мари отпива от гредата си.

– Звучи почти поетично, като го разказваш.

Сами се засмива.

– За мен футболът е поезия. Роден съм лятото на 1994. По време на Световното.

Брит-Мари няма представа какво означава това, но не пита, защото смята, че все пак трябва да има някаква мярка за анекдотите, дори да са поетични.

– Бащата на Падан идва ли да го гледа как играе? – пита тя.

– Ето го там – отговаря Сами и посочва към пицарията.

Карл стои на вратата и пие кафе. Носи червена шапка. Изглежда почти щастлив.

За Брит-Мари това е един много странен ден. И една много странна игра.

Свен я чака в пицарията след края на тренировката. Предлага да я откара у дома, но тя настоява, че няма нужда. Затова той пита дали може вместо това да откара балконските ѝ мебели и накрая тя се съгласява. Свен ги внася в колата и се кани да седне зад волана, когато Брит-Мари затваря очи, събира всичките си сили и успява да каже:

– Вечерям в шест часа.

– Моля? – казва Свен и подава глава от другата страна на полицейския автомобил.

Брит-Мари заравя пети в калта.

– Не ми е нужна бяла покривка на масата. Но искам да имам прибори и искам да вечеряме в шест часа.

– Утре? – избълбуква той.

Тя кима решително и изважда списъка си.

След като полицейската кола се е отдалечила по пътя, Вега, Омар и Сами викват нещо на Брит-Мари от другия край на паркинга. Сами се засмива. Вега изстрелва топката над чакъла и тя спира на метър от Брит-Мари. Тя прибира списъка в чантата си и я стисва толкова здраво, че кокалчетата ѝ побеляват, както прави човек, когато цял живот е чакал животът му да започне.

Тя прави няколко мънички крачки напред и ритва топката с всичка сила.

Защото вече не знае как да не го направи.

21

Вече е утре, а денят е един от най-лошите в живота на Брит-Мари. Има цицина на главата и явно си е счупила два пръста. Или поне така ѝ казва майката на Бен, а тя е медицинска сестра, така че Брит-Мари предполага, че разбира от тези неща. Седят на малко легло зад зелена завеса в болницата в града. На челото на Брит-Мари има лепенка, ръката ѝ е превързана и тя прави всичко възможно да не заплаче. Майката на Бен слага ръка на китката ѝ, но не пита как е станало всичко. Брит-Мари ѝ е благодарна за това, понеже иска никой никога да не разбира как е станало всичко.

Но ето все пак какво се случи:

Като начало Брит-Мари спа през цялата нощ, което ѝ се случи за пръв път, откакто пристигна в Борг. Спа безгрижно като малко дете и се събуди, пълна с ентусиазъм. Така. Това, естествено, трябваше веднага да предизвика подозрението ѝ, тъй като да се събудиш с ентусиазъм, определено не може да доведе до нищо добро, Брит-Мари го знае от опит. Но вече е твърде късно. Сега седи с цицината и счупените пръсти като някаква престъпница, пострадала по време на престъпните си деяния. Това ще си помислят хората, Брит-Мари е абсолютно убедена, нали ги знае. Така че няма значение какво всъщност се е случило.

И все пак случи се това, че тя се събуди ентусиазирана и веднага след това почисти кухнята в къщата на Банк. Не че имаше нужда, но Банк не беше у дома, а пък кухнята си беше там, когато Брит-Мари слезе по стълбите. Тя чисто и просто никога не е попадала на кухня, която да не иска да изчисти. След това се разходи до развлекателния център. Изчисти го от пода до тавана. Провери дали картините не са накриво, дори тези с футболните топки. Спря пред една от тях и погледна отражението си в стъклото на рамката. Разтърка ивицата на безименния си пръст. Хората, които не са носили венчален пръстен през по-голямата част от живота си, не разбират как изглежда това бяло петно. Не го разбират и хората, които имат навик от време на време да свалят халката си. Брит-Мари знае, че хората правят така – свалят венчалния си пръстен, когато ще мият чинии например. Нерядко им се налага първо да намажат пръста си с препарат за съдове, за да могат да свалят халката, така че по нея да не попадне препарат за съдове, докато мият. Но Брит-Мари не бе сваляла пръстена си нито веднъж до деня, когато го махна за постоянно. Затова бялото петно е перманентно, все едно кожата ѝ е била друг цвят, когато се е омъжила. Сякаш бялата ивица е остатък от старата Брит-Мари, която би се показала, ако се изчегърта всичко, в което се е превърнала.

С тази мисъл в главата тя се отправи към пицарията и събуди Някоя. Двете пиха кафе, а Брит-Мари запита Някоя приятелски дали случайно продава картички. Някоя продаваше. Картичките бяха нечувано стари и на тях пишеше „Добре дошли в Борг“. По това се познаваше, че са стари, каза Някоя, понеже от много дълго време никой не бе произнасял тези думи без, как се казва, сарказъм!

Брит-Мари написа картичка на Кент. Съобщението беше много кратко. „Здравей. Брит-Мари е. Извинявай за болката, която ти причиних. Надявам се, че се чувстваш добре. Надявам се, че имаш чисти ризи. Машинката ти за бръснене е в третото чекмедже в банята. Ако трябва да излезеш на балкона, за да почистиш прозорците, трябва да натиснеш леко дръжката, да я дръпнеш към себе си и да бутнеш вратата. В килера има „Факсин“.“ Искаше да му напише колко много ѝ липсва. Не го направи. Не искаше да го притеснява.

– Може ли да те помоля да ме упътиш към най-близката пощенска кутия? – попита тя Някоя.

– Ето я – отговори Някоя и посочи дланта си.

Брит-Мари веднага разгласи скептицизма си относно този метод на доставка, но Някоя я увери, че нейната поща била „най-бързата в града“! Брит-Мари така и не разбра за кой град точно ставаше дума.

След това двете жени проведоха кратка дискусия на тема жълтата фланелка с надпис „Банк“ на гърба, която висеше на стената на пицарията, понеже Брит-Мари не успяваше да накара очите си да се отделят от нея. Все едно фланелката бе улика за разрешаването на някаква мистерия. Някоя обясни педагогически, че Банк не знаела за фланелката, но ако разберяла, вероятно щяла така да се ядоса, че според Някоя задникът ѝ щял да стане като цяла, как се казва? Лимонена плантация!

– Защо? – попита Брит-Мари.

– Знаеш, Банк мрази футбол. Как се казва? Никой не обича спомените от добрите времена, когато времената са лоши, а? – отвърна Някоя.

– Бях останала с впечатлението, че с Банк сте добри приятелки – каза Брит-Мари.

– Такива сме! Бяхме! Беше най-добрата ми приятелка, преди, знаеш. Преди онова с очите. Преди Банк да замине – възрази Някоя.

– Но никога не говорите за футбол?

Някоя се засмива сухо.

– Едно време Банк обичаше футбол, да. Повече от живота. После стана онова с очите, да. Очите ѝ отнеха футбола, така че сега Банк мрази футбол. Разбираш ли? Животът е такъв, нали? Любов, омраза, или едното, или другото. Така че тя замина. Задълго, много дълго. Баща ѝ беше много различен, да. Без футбола, нямаха какво да, как се казва? Да обсъждат! После бащата умря. Банк дойде да го погребе и да продаде къщата. Сега аз и тя сме по-скоро, как се казва? Приятелки по чашка! Може да се каже така: сега говорим по-малко, пием повече.

– Ха. Мога ли да попитам къде е отишла, след като е напуснала Борг? – попита Брит-Мари.

– Тук и там, знаеш, имаш ли лимон в задника, не можеш да седиш на едно място, нали се сещаш? – засмя се Някоя.

Брит-Мари не се засмя. Някоя се прокашля.

– Живя в Лондон, Лисабон, Париж, пращаше ми картички! Пазя ги някъде, да. Кучето вземи, света обиколи, знаеш. Понякога си мисля, че тя замина, защото беше ядосана. Но понякога си мисля, че замина, защото това с очите става все по-зле, нали се сещаш? Може би искаше да види света, преди да е ослепяла напълно.

Някоя намери картичката от Париж. На Брит-Мари много ѝ се искаше да я хване в ръце, но се въздържа. Опита да отклони вниманието както на Някоя, така и на самата себе си, като вместо това посочи стената и попита:

– Защо фланелката е жълта? Бях останала с впечатлението, че футболните екипи в Борг са бели.

– Тази е на националния отбор – отговори Някоя.

– Ха. Това нещо специално ли е? – зачуди се Брит-Мари.

– Това е... националният отбор – отвърна Някоя така, сякаш въпросът беше неразбираем.

– Трудно ли е да те вземат там? – попита Брит-Мари.

– Това е... националният отбор – повтаря Някоя, сякаш въпросът е много глупав.

Това ядоса Брит-Мари и тя се отказа. Вместо това, за свой ужас, внезапно попита:

– Как се случи? Как Банк изгуби зрението си?

Не че Брит-Мари е от хората, които си пъхат носа в чужди работи, естествено, но все пак. Все пак сутринта се събуди ентусиазирана, а в такива случаи може да се случи какво ли не. Разумът ѝ ѝ се разкрещя, но вече беше късно.

– Болест. Скапан шит. Появи се, как се казва? Неочаквано! Продължителна и коварна, като финансовата криза – обясни Някоя, размахвайки ръце в жестове с неясно значение.

– Ха – каза Брит-Мари.

Някоя погледна към фланелката.

– Нали знаеш, Брит-Мари, хората казват: Банк е добра ВЪПРЕКИ това с очите, да. Аз казвам: Банк е добра ЗАРАДИ това с очите. Разбираш ли? Тя трябваше да се бори по-здраво от всички. Затова: тя стана най-добрата. Въпрос на, как се казва? Стимул! Разбираш ли?

Брит-Мари не беше напълно сигурна, че разбира. Искаше да се възползва от случая и да попита Някоя как се е озовала в инвалидна количка, но тогава разумът ѝ най-накрая тегли черта, защото такива въпроси определено не бяха уместни. Така че разговорът замря. Някоя направи един оборот назад, после един напред.

– Паднах от лодка. Като малка, да. Ако се чудиш – обясни тя грижовно.

– Определено не се чудя! – настоя Брит-Мари.

Някоя се засмива.

– Знам, Брит. Знам. Ти нямаш предразсъдъци. Разбираш, че съм човек. Който има инвалидна количка. Не съм инвалидна количка, която си има човек, да.

Тя потупа Брит-Мари по ръката и добави:

– Затова те харесвам, Брит. Ти също си човек.

Брит-Мари искаше да каже, че също харесва Някоя, но прояви разум. Така че не говориха повече за това. Брит-Мари купи „Сникърс“ за плъха и попита Някоя дали случайно продава букети.

– Цветя? За кого? – попита Някоя.

– За Банк. Струва ми се невъзпитано, че съм наела стая там, а през цялото това време не съм ѝ дала дори едно цвете. Прието е да се дават цветя – информира Брит-Мари.

– Не, шит, знаеш, тук няма цветя. Но Банк обича бира! Вземи ѝ бира вместо цвете, а? – предложи Някоя.

На Брит-Мари това не ѝ се стори цивилизовано, но заключи, че бирата може би е като цветята, ако човек я обича. Затова настоя Някоя да намери целофан, което тя не успя да направи, но след няколко минути Омар се появи на вратата и викна: „От целофан ли имате нужда? Аз имам! На цена като за приятели!“. Защото в Борг явно така става.

Брит-Мари уви бирата с целофана, който определено не беше на цена, която тя бе готова да категоризира като „за приятели“. После сложи малка панделка отгоре и бирата придоби много приятен вид. След това Брит-Мари отиде в развлекателния център, открехна входната врата и сложи чиния със „Сникърс“ на прага. До чинията остави бележка, написана прилежно с мастило: „На дейт съм. Или среща. Или както се казва в днешно време. Не е нужно да отсервирате след себе си, за мен не е проблем“. Искаше ѝ се да добави още, че се надява плъхът да намери с кого да вечеря, тъй като не смята, че той заслужава да яде сам. Че самотата е разхищение както на плъхове, така и на хора. Но разумът ѝ заповяда да не се бърка в избора на социални контакти на плъха, затова Брит-Мари не написа нищо от това.

Изгаси лампите и изчака да се здрачи, защото в Борг през зимата това се случва много преди да е дошло време за вечеря, което е доста удобно. Щом се увери, че никой не я вижда, Брит-Мари се насочи с бърза крачка към спирката на шосето, което водеше далеч от Борг в две посоки, и скоро потегли в едната от тях с автобуса. Изпълни я усещане за приключение. За свобода. Но не дотолкова, че състоянието на седалката да не я ужаси, естествено, затова тя я застла прилежно с четири бели салфетки, преди да седне. Все пак дори приключенията трябва да имат някакви граници.

Но въпреки всичко: това да се вози сама в автобуса ѝ донесе усещане за нещо ново.

През целия път търкаше бялата ивица на безименния си пръст. Солариумът до банкомата в града беше празен. Брит-Мари последва инструкциите на машината, която ѝ каза да постави в нея монети. За кратко възникна опасност познанството помежду им да завърши с удар от камък, понеже машината твърдеше, че Брит-Мари не ѝ е дала пари, въпреки че Брит-Мари току-що бе направила именно това. Тя размаха заплашително чантата си, при което, за късмет на всички замесени, машината размисли, дисплеят ѝ примигна и половин дузина големи флуоресцентни лампи в твърдото пластмасово легло на пода светнаха.

Брит-Мари никога не е била познавач на солариумите, признава си го, така че не беше напълно запозната с основните им функции. Но си мислеше да седне на един стол до светещото легло, да пъхне ръката си вътре и внимателно да затвори капака. Не знаеше колко време ще трябва да седи така, за да се сдобие с ръка без бели петна, но си представяше, че самият процес няма как да е по-сложен от приготвянето на сьомга на фурна. Затова планираше просто от време на време да вади ръката си, за да види как върви.

Може би беше заради бръмченето на мишината, а също и заради топлината. Но във всеки случай, всичко бе доста приспиващо, особено ако човек е обикалял ентусиазиран цял ден – нещо, което може да измори всекиго. Та, да, Брит-Мари заспа. Така се случи всичко. Главата ѝ се отпусна напред, както правят главите, когато човек заспи на стол. В резултат челото ѝ се удари силно и безмилостно в капака на солариума, при което ръката ѝ, която се намираше вътре, се заклещи. Брит-Мари се изтърколи на пода и загуби съзнание, а сега е в болницата. С цицина и счупени пръсти.

Майката на Бен седи до нея и я тупа по ръката. Изпадналата в несвяст Брит-Мари бе открита от човек от почистващия персонал на солариума, което я ядоса още повече, защото тя знае какво си говорят служителите от почистващия персонал, като се събират.

– Не се притеснявай, такива неща се случват и на най-добрите – прошепва майката на Бен окуражително.

– Не – отговаря Брит-Мари.

Гласът ѝ секва и тя става от леглото. Майката на Бен протяга ръка, но Брит-Мари се отдръпва. Тогава майката на Бен също се изправя, стиснала устни.

– В Борг има достатъчно хора, които са се отказали, Брит-Мари. Не ставай една от тях, моля те.

Брит-Мари може би иска да отговори нещо, но унижението и разумът ѝ я насочват към вратата. Децата от футболния отбор седят в чакалнята. Съкрушена, Брит-Мари отбягва погледите им. За нея това е нов вид срам – такъв, какъвто изпитва човек, когато се е надявал на нещо, но се е сгромолясал на земята. Брит-Мари не е свикнала да се надява. Не знае какво се прави, когато паднеш от височината, на която те е издигнала надеждата. Затова минава покрай децата, като много ѝ се иска те да не бяха там.

Свен я чака с шапката в ръце. В краката му има малка плетена кошница с франзели.

– Аз, ух, реших, че... ами, помислих си, че няма да ти се ходи на ресторант след... всичко това, затова приготвих кошница за пикник. Мислех си... но, да, може би предпочиташ да се прибереш у дома. Разбира се.

Брит-Мари стиска здраво очи и държи превързаната си ръка зад гърба. Свен гледа към кошницата.

– Франзелите ги купих, но кошницата съм изплел сам. Ходих на курс.

Брит-Мари прехапва бузи. Не знае дали Свен и децата разбират защо е била в солариума. Какво се е опитвала да заличи с ултравиолетовите лъчи. Не е готова да рискува някой от тях да я попита. Достатъчно се е изложила. Затова прошепва:

– Моля те, Свен, просто искам да се прибера.

Така че двамата потеглят към къщата на Банк, макар на нея да ѝ се иска Свен да не бе дошъл да я вземе. Иска ѝ се никога да не я бе виждал така. Брит-Мари крие ръката си под бамбуковата завеса и най-много от всичко би предпочела той да я закара у дома. В истинския ѝ дом. При истинския ѝ живот. И да я остави там. Не е готова за ентусиазъм.

Той опитва да каже нещо, когато колата спира, но тя го изпреварва и излиза навън. Свен стои пред колата с полицейската си шапка в ръце, когато Брит-Мари влиза в къщата и затваря вратата между тях. Тя застава в антрето и затаява дъх, докато Свен потегли.

Почиства къщата на Банк от пода до тавана. Вечеря супа, сама. После се качва бавно по стълбите, взима кърпа и сяда на ръба на леглото.

22

Банк се прибира грандиозно пияна, по някое време между полунощ и разсъмване. В ръка държи кутия за пица от пицарията на Някоя и пее. Песента ѝ не е цивилизована, определено не. Дори моряк би се изчервил, Брит-Мари е абсолютно убедена в това. Тя седи на балкона и кучето вдига глава към нея. Погледите им се срещат, докато Банк псува завалено и се бори с ключалката. На кучето като че ли му се иска да свие рамене отчаяно. Брит-Мари дълбоко му съчувства.

Първият трясък от долния етаж идва от бастуна на Банк, който удря една от снимките на стената. Вторият трясък е последван от счупване, когато рамката пада на пода, а стъклото, което покрива снимката на играещо футбол момиче и баща му, се пръска по пода. Това продължава методично близо час. Банк обикаля ли, обикаля из долния етаж и събаря всички спомени. Не гневно и буйстващо, а със систематичността на мъката. Една подир друга, докато накрая остават само голи стени и изоставени пирони. Брит-Мари седи неподвижно на балкона и ѝ се иска да можеше да се обади в полицията. Но няма номера на Свен.

Накрая трясъците спират. Брит-Мари остава на балкона, докато осъзнава, че Банк явно се е отказала и е заспала. Малко след това чува меки стъпи да се качват по стълбите, вратата изскърцва и нещо грапаво докосва пръстите ѝ. Кучето ляга до нея, достатъчно далеч, че да не изглежда натрапчиво, но достатъчно близо, че двамата да усещат движенията на другия. След това настава тишина, докато над Борг не настъпва утрото, доколкото по това време на годината изобщо има утро.

Когато Брит-Мари и кучето се осмеляват да слязат долу, заварват Банк да седи на пода в антрето, облегната на стената. Мирише на алкохол. Брит-Мари не знае дали спи и определено не чувства, че е уместно да повдигне слънчевите ѝ очила, за да я пита, така че просто взима една четка за под и започва да събира стъклата. После подрежда снимките в спретната купчинка. Поставя рамките в редица в един от ъглите на стаята. Сервира закуска на кучето.

Банк все още не е помръднала, когато Брит-Мари облича палтото си и пъха списъка за деня в чантата си. Накрая се овладява и оставя бутилката бира до Банк.

– Това е подарък. Бих искала да подчертая, че не искам да пиеш бирата днес, защото определено изглежда, че вчера си пила достатъчно много, че да се налага да се изкъпеш с бикарбонат и ванилова есенция, за да можеш отново да замиришеш като цивилизован човек. Не че искам да ти се бъркам – информира тя.

Банк нито помръдва, нито отговаря, така че Брит-Мари добавя:

– Ха. Така или иначе, увих бирата в целофан. Сега, след като премислих нещата, осъзнавам, че това може да ти се стори нелюбезно, като се имат предвид обстоятелствата, но те уверявам, че го направих с най-добри намерения. Просто исках да изглежда приятно.

Банк седи толкова неподвижно, че Брит-Мари се навежда напред, за да се увери, че диша. Явно това е така, тъй като в следващия миг дъхът на Банк сякаш отлепя роговиците на Брит-Мари от очите ѝ. Брит-Мари примигва, изправя се и внезапно чува следните думи да излизат от собствената ѝ уста:

– Предполагам, че не си от хората, които са имали баща, които викат за „Ливърпул“. Бях информирана, че хората, които имат такива бащи, никога не се отказват.

Не знае защо го казва. Думите звучат непонятно. Но за всеки случай добавя:

– Или батко. Доколкото разбирам, в някои случаи батко, който вика за „Ливърпул“, също върши работа.

Брит-Мари излиза навън и вече почти е затворила вратата след себе си, когато Банк измърморва в сумрака:

– Татко беше фен на „Тотнъм“.

Брит-Мари решава да не пита какво, за Бога, би трябвало да означава това.

Някоя седи в кухнята на пицарията и мирише като Банк, но е в по-добро настроение. Може би забелязва превързаната ръка на Брит-Мари, но не казва нищо. За сметка на това ѝ подава някакъв лист, който „един от града“ явно е оставил за нея.

– Нещо за футболната купа. До „коуч“.

– Ха – казва Брит-Мари и прочита бележката, без да разбере какво точно означава, но в нея пише нещо за „регистрация“, „отговорност“ и „лиценз“.

Брит-Мари няма време да проучи текста по-подробно, все пак си има работа, затова прибира бележката в чантата си и сервира кафе на мъжете с шапките и брадите. Те четат вестници. Не ги пита за кръстословиците, нито пък те предлагат да ѝ ги дадат. Карл идва да вземе пакет и също пие кафе. Когато приключва, занася чашата до щанда, кима на Брит-Мари, без да я погледне, и измърморва „благодаря, хубаво беше“.

Разумът на Брит-Мари ѝ пречи да го попита какво, за Бога, има във всички пакети, които постоянно получава по пощата, и така може би е по-добре. В тях би могло да има какво ли не. Може би сглобява бомба. Брит-Мари е чела за това. Карл създава впечатлението, че е мълчалив мъж, който си гледа своята работа и не безпокои другите, но всъщност съседите почти винаги описват именно такива хора, когато се окаже, че някой е сглобил бомба. Съставителите на кръстословици обичат бомби, така че Брит-Мари разбира от тези неща.

Сами и Психо се появяват след обяд. Психо се върти заплашително около вратата, а очите му прорязват помещението така, сякаш търсят нещо изгубено. Това така разваля настроението на Брит-Мари, че явно си проличава, понеже Сами ѝ хвърля успокоителен поглед и се обръща към Психо:

– Ще отидеш ли да провериш дали не съм си забравил телефона в колата?

– Защо? – пита Психо.

– Защото те моля, по дяволите – моли го Сами.

Психо свива устни така, все едно ще се изплюе. Вратата иззвънява весело след него. Сами се обръща към Брит-Мари.

– Победи ли?

Брит-Мари го зяпва неразбиращо. Той се усмихва многозначително и посочва превързаните ѝ пръсти:

– Явно си участвала във файт[18]. Как изглежда другата лелка?

– Моля да те информирам, че това беше злополука – възразява Брит-Мари, без да изпитва особено желание да навлиза в подробности.

– О’кей, коуч, о’кей – засмива се Сами, вдигайки ръце, все едно се боксира.

Брит-Мари трескаво бърше трохи от полата си. Сами вади три футболни тениски от една торбичка и ги оставя на щанда.

– Тези са на Вега, Омар и Дино. Изпрах ги няколко пъти, но някои от проклетите петна не излизат, каквото и да правя.

– Пробва ли с бикарбонат? – пита веднага Брит-Мари.

– Върши ли работа? – пита Сами.

Брит-Мари така се развълнува, че трябва да се хване за касовия апарат.

– Да... аз... мога да опитам да махна петната. Няма да ме затрудни!

Сами кима благодарно.

– Благодаря, коуч. После ми кажи дали е станало, имам нужда от съвет. По дрехите на тия деца има такива петна...Човек би си помислил, че живеят по шибаните клони на дърветата.

Брит-Мари изчаква Сами да потегли заедно с Психо, след което отива в развлекателния център. Бикарбонатът премахва петната. Брит-Мари измива и няколко от кърпите и престилките на Някоя, въпреки че Някоя настоява, че няма нужда. Не че тя има проблем да остави Брит-Мари да ги изпере вместо нея, просто не смята, че имат нужда от пране. Двете провеждат кратък диспут относно това. Някоя отново нарича Брит-Мари „Мери Попинз“, а Брит-Мари отговаря ядосано, като нарича Някоя „мърлячка“. Това кара Някоя така да се разсмее, че дискусията приключва от само себе си.

Брит-Мари оставя „Сникърс“-а за плъха. Не го изчаква да се появи, понеже не иска да се налага да обяснява как е минал дейтът. Не защото знае, че плъхът би се поинтересувал, просто още не се чувства готова да говори за това. Затова се връща в пицарията и вечеря с Някоя, тъй като Някоя, изглежда, я е грижа за Брит-Мари или твърде малко, или твърде много, за да я попита.

Тази вечер Свен не минава през пицарията. Брит-Мари се усеща, че сърцето ѝ леко подскача в гърдите, а тя леко подскача в стола си всеки път, когато чуе звънчето на входната врата, защото не би я подразнило, дори ако Свен се появи по средата на вечерята. Но той така и не идва. Всеки път се оказва, че е влязло някое от децата. Накрая всички се събират, с изпрани фланелки, защото явно си имат някого у дома, който се грижи за тях.

Това все пак дава на Брит-Мари някаква надежда за Борг. Хубаво е, че тук още има хора, които оценяват важността на една изпрана футболна фланелка.

Децата се запътват към паркинга за тренировка, когато младежът се появява на вратата. Облечен е с хокейния анцуг, но баща му явно го няма.

– Какво, по дяволите, правиш тук? – иска да знае Вега.

Младежът заравя ръце в джобовете си и кима към футболната топка в ръката ѝ.

– Просто искам да играя.

– Можеш да си играеш в града! – изръмжава Вега.

Брадичката му увисва чак до едната му ключица, но той не отстъпва.

– Футболният отбор в града тренира в шест. Тогава играя хокей. Но видях, че вие тренирате по-късно...

Брит-Мари внезапно усеща, че трябва да защити решението си, затова казва:

– Човек все пак не може да тренира, докато се храни!

– Нито докато играе хокей – казва младежът.

– Залезът на боговете – казва Брит-Мари.

На Вега това ѝ омръзва и с лакти си проправя път покрай момчето.

– Тук не си добре дошъл, проклето богаташко синче. Така и така не сме толкова добри, колкото отбора в града, така че бягай при тях, щом ти се играе!

Той продължава да не отстъпва. Вега спира. Младежът надига глава.

– Дреме ми дали сте добри. Просто искам да играя.

Ето така стават отбор.

Разбира се, Вега първо изхвърча през вратата, а от устата ѝ излизат такива думи, каквито Брит-Мари определено не смята, че имат място в цивилизования свят, но Омар потупва леко момчето по гърба и казва:

– Ако успееш да ѝ отнемеш топката, те взимаме. Не мисля, че ще посмееш.

Младежът се втурва към паркинга още преди края на изречението. Вега му вкарва един лакът в лицето. Той се свлича на колене с разкървавен нос, но протяга крак и улавя топката като с кука. Вега пада и цялата се ожулва на чакъла, но веднага се обръща с войнствен поглед. Омар и Брит-Мари стоят на входа на пицарията. Той я сръчква и посочва въодушевено:

– Гледай сега с какъв шпагат ще му влезе Вега!

– Какво означава това? – пита Брит-Мари, но скоро разбира, тъй като Вега се втурва по игрището и щом се приближава на два метра от младежа, се хвърля напред с двата крака във въздуха, плъзгайки се по чакъла. Миг по-късно двамата се сблъскват и тялото на момчето описва бясно салто в мрака.

Ето как Брит-Мари разбира защо дънките на всички деца в Борг са скъсани. Вега се изправя и слага победоносно крак върху топката. Момчето се изтупва малко встрани и изчопля няколко остри камъчета от кожата на лицето си. Дрехите му имат алармираща нужда от бикарбонат. Вега поглежда Брит-Мари, свива рамене и изсумтява:

– Нищо му няма.

Брит-Мари вади списъка от чантата си.

– Мога ли да те попитам за името ти? – пита тя.

– Макс – казва момчето.

Омар посочва много сериозно първо Вега, после Макс.

– Вие, двамата, НЯМА да сте от един отбор, когато играем на две врати!

После децата тренират идиота. Играят на две врати. И са отбор. Сами го няма, за да освети терена с колата си, но там има друго превозно средство със светнати фарове. Това е камион, покрит с такова огромно количество ръжда, че не е ясно как изобщо е могъл да ръждяса толкова, дори да е съществувал още от зората на камионите. Вътре седи Карл. Брит-Мари отива до пицарията, а щом се връща, му носи кафе. Той кима. Тя също.

23

Когато жената и мъжът с червената кола спират в края на паркинга, първоначално Брит-Мари и децата не реагират, защото вече са започнали да свикват, че на футболните тренировки в Борг вече се появяват нови играчи и публика, сякаш това е най-нормалното нещо на света. Едва когато Макс посочва колата и казва „Тези са от града. Жената е шеф на регионалната футболна асоциация, баща ми я познава“, тренировката спира и играчите и треньорът се обръщат подозрително към непознатите.

– Брит-Мари? – пита жената, щом се приближава.

Облечена е добре, мъжът също. Червената кола е страшно чиста, забелязва Брит-Мари, първоначално с одобрението, което ѝ е останало от нормалния ѝ живот, но след това с инстинктивния скептицизъм към всичко непокътнато и чисто, на който се е научила в Борг. Чистите и непокътнати неща рядко се вписват в Борг.

– Аз съм – информира Брит-Мари.

– Оставих няколко документа за теб по-рано днес, успя ли да ги прегледаш? – пита жената и прави жест към пицарията.

– Ха. Ха. Не, не успях. Бях заета.

Жената поглежда децата. После поглежда Брит-Мари.

– Отнасят се до правилата на Януарската купа, за която този... отбор... се е записал.

Произнася „отбор“ така, както Брит-Мари произнася „чаша за кафе“, когато в ръце държи пластмасова чашка.

– Ха – казва Брит-Мари и вади бележник и молив, сякаш се въоръжава.

– Ти си посочена като треньор. Имаш ли лиценз? – пита жената.

– Моля? – пита Брит-Мари и в същото време записва „лиценз“ в бележника си.

– Л-и-ц-е-н-з – повтаря жената и посочва мъжа до себе си, все едно той е някой, когото Брит-Мари би трябвало да разпознае: – Регионалната футболна асоциация и общината допускат до участие в Януарската купа само отбори, които имат треньор с регионален треньорски лиценз.

Брит-Мари записва „Набави си регионален треньорски лиценз“ в бележника си.

– Ха. Ще ви затрудня ли много, ако помоля за инструкции относно набавянето на такъв лиценз? Мога незабавно да се погрижа връзката ми в Агенцията по заетостта да уреди...

– Чакай малко, това не е нещо, което просто си НАБАВЯШ! Трябва да изкараш КУРС! – възкликва мъжът пред червената кола леко истерично.

После махва ядосано с ръка към паркинга:

– Вие дори не сте отбор! Дори нямате игрище, където да тренирате!

В този момент на Вега ѝ писва, тъй като тя съвсем очевидно не е от най-търпеливите.

– Ей, чичка, тук играе ли се футбол, или не, по дяволите? – изръмжава тя.

– А? – отговаря чичката.

– Да не си глух, а? Казах: играем ли шибан футбол тук, или не? – крясва Вега.

– Е? – отвръща чичката с подигравателна усмивка и разперва ръце.

– Ако тук се играе футбол, значи това е шибано футболно игрище – заявява Вега.

Чичката поглежда шокирано Брит-Мари, сякаш очаква тя да каже нещо. Според Брит-Мари обаче това не би било уместно, защото смята, като никога, че независимо от изразните средства, този път Вега е права. Затова си замълчава. Жената до чичката се прокашля.

– Отборът в града развива отлична футболна дейност, сигурна съм, че...

– И тук развиваме отлична футболна дейност! – срязва я Вега.

Жената диша насечено през ноздрите.

– Януарската купа трябва да има регламент. Иначе всеки би могъл да дойде да играе. Ще настъпи хаос, разберете. Съжалявам, но ако нямате треньор с лиценз, не можем да ви допуснем до участие. Можете да пробвате отново догодина, ще разгледаме молбата ви и...

Прекъсва я глас, идващ някъде от мрака между червената кола и камиона на Карл. Притежателката на гласа има махмурлук и няма да търпи да ѝ противоречат, това е очевидно.

– Аз имам лиценз. Запишете моето име, щом е толкова важно.

Жената зяпва Банк. Всички останали правят същото. Не е ясно накъде гледа самата тя. Без това да звучи предубедено, разбира се. Във всеки случай, кучето ѝ гледа към Брит-Мари. Брит-Мари му хвърля бърз поглед, като между съучастници в престъпление.

– Чакай малко, ТЯ се е върнала в Борг? Това може да доведе само до проблеми, казвам ти го още отсега – прошепва чичката на жената, щом вижда Банк.

– Шт! – изшътква жената.

Банк излиза от сенките и размахва бастуна си към тях, като, без да иска, удря мъжа доста силно по бедрото. Два пъти.

– Ой – извинява се Банк, а после насочва бастуна по-близо до жената: – Запишете моето име. Предполагам, че не сте го забравили – казва тя и случайно удря мъжа доста силно по ръката три или може би четири пъти.

– Ой – повтаря Банк.

– Дори не знаех, че си се върнала в Борг – усмихва се жената нервно.

– Сега знаеш – констатира Банк и размахва предизвикателно бастуна, като, без да иска, удря мъжа по рамото и малко по бузата, след което, със сигурност вследствие на злощастна случайност, някак си пъхва края на бастуна в устата му, а мъжът залита назад и започва да плюе кал около себе си, подобно на малка дефектна пръскачка.

– Опала – казва Банк.

– Ние... искам да кажа... правилата на състезанието предвиждат да... – пробва жената.

Банк изпъшква силно и махмурлийски.

– Млъкни, Аника, просто млъкни. Децата искат да играят. Имаше време, когато и ние двете просто искахме да играем, а големите чичковци опитваха да ни пречат.

Банк насочва бастуна си към мъжа, докато произнася последните думи, но този път той успява да отскочи встрани. Жената дълго време стои и като че обмисля възможните отговори. С всеки изминал миг изглежда по-млада и по-млада. Отваря уста, после я затваря. Накрая записва примирено името на Банк в документите си. Мъжът продължава да плюе и да ръмжи, когато двамата се качват в червената си кола и напускат Борг по посока на града.

Банк не си губи времето с маловажни неща, тъй като, когато е махмурлия, търпението ѝ е съизмеримо с това на Вега, така че директно размахва заплашително бастуна си към децата и измърморва:

– Освен ако не сте слепи, би трябвало до този момент да сте забелязали, че аз до голяма степен съм. Но не е нужно да виждам как играете, за да разбера, че сте некадърни. Има два дни до идиотската им купа, така че през оставащото време трябва да положим усилия, за да станете възможно най-малко некадърни.

Тя се замисля за секунда и добавя:

– Не очаквайте твърде много.

Това не е най-великият пеп ток, така си е. Всъщност Брит-Мари си мисли, че може би харесваше Банк повече, когато тя не говореше толкова много. Разбира се, Омар първи се осмелява да възрази. Отчасти защото има куража да каже това, което мисли целият отбор, отчасти защото е достатъчно глупав, че да го направи.

– Шит, това е пълна щета, не можем да имаме сляп коуч!

Брит-Мари сключва ръце.

– Не се говори така, Омар. Нечувано нецивилизовано е да наричаш някого „пълен“. Банк може би просто има едър кокал.

Омар я зяпва.

– Кого съм нарекъл пълен? Казах, че това е пълна щета.

– Ха. В такъв смисъл – казва Брит-Мари, без да има никаква представа какво означава това.

Омар посочва Банк.

– Тя е сляпа! Какво разбира от футбол?

– Всъщност става дума за увреждане на зрението – отбелязва Брит-Мари и добавя с леко онеправдан тон: – Няма нищо общо със затлъстяване.

Омар изругава. Банк просто кима спокойно. После посочва топката с бастуна си с точност, която смайва дори Омар.

– Дайте топката – казва тя и свирва на кучето.

То веднага се втурва и застава зад Омар, след което излайва силно и ясно. Банк рязко се обръща към тях. Вега първа разбира какво става и погледът ѝ проблясва очаквателно. Тя изтичва до топката и я подава на Банк. После отстъпва бързо и развеселено, колкото се може по-далеч от брат си. Погледът на Омар блуждае притеснено между кучето отзад и Банк отпред.

– Ама... какво... чакай, не исках да каж...

Банк прави две крачки назад, засилва се с всичка сила и замахва с крак към топката. През това време кучето е приклекнало зад Омар и се е изпикало. Урината е образувала правилна кръгла локва в чакъла. Щом стъпалото на Банк докосва кожената топка, Омар заляга и се хвърля изплашено назад, препъва се в кучето и се приземява по лице в локвата.

Кракът на Банк замръзва до топката. Тя посочва Омар с бастуна и промърморва:

– Поне знам какво е лъжлив шут. И въпреки че съм почти сляпа, бих заложила доста пари, че в момента лежиш в кучешка пикня. Така че може би ще се съгласиш, че във всеки случай, разбира от футбол много повече от теб?

Вега стои очарована до ръба на локвата.

– Как научи кучето на това?

Банк свирва на кучето. Почесва го по муцуната. Отваря джоба на якето си и дава на кучето да вземе каквото има вътре.

– Имам кучето отпреди да ослепея. Научих го на половината трикове още докато виждах, а на другата половина – след това.

– Това не е цивилизовано – казва Брит-Мари и отива до развлекателния център, за да вземе бикарбонат.

Когато се връща, децата играят така, че се чува. Човек трябва сам да го преживее, за да разбере разликата между футбола, когато е тих, и футбола, когато не е. Брит-Мари спира в мрака и се заслушва. Всеки път, когато някое от децата получи топката, съотборниците му се провикват: „Тук! Ето ме!“.

– Там сте, ако се чувате – казва им Банк и опитва да се отърве от махмурлука, като масажира слепоочията си.

Децата играят. Викат. Казват си къде са. Брит-Мари стиска бутилката бикарбонат, докато по повърхността ѝ се появяват вдлъбнатини.

– Тук съм – прошепва тя и ѝ се иска Свен да беше тук, за да му го каже.

Странно градче. И странна игра.

След края на тренировката всички се разпръскват. Падан се прибира у дома с баща си и камиона, а Сами взима Вега, Омар и Дино. Макс се прибира пеша, вървейки сам покрай шосето. Майката на Бен идва да вземе сина си. Махва на Брит-Мари и Брит-Мари ѝ махва в отговор. На връщане Банк мълчи и Брит-Мари решава, че не е удачно да предизвиква съдбата. Най-вече смята, че не е удачно да предизвиква бастун, който е бил в калта и в устата поне на един човек. Затова приема тишината.

Щом се прибират, Банк развива целофана от бирата и отпива право от бутилката. Брит-Мари отива и взима чаша и подложка.

– Все трябва да има някаква граница – казва тя решително на Банк.

– Ама че си мрънкаща вещица, някой казвал ли ти го е? – пита Банк.

– Няколко пъти – отговаря Брит-Мари и се сдобива с втората си истинска приятелка.

Запътва се към стълбите, но се спира, обръща се и пита:

– Каза, че баща ти е бил фен на „Тотнъм“. Бих искала, ако няма да те затрудни, да ми обясниш какво означава това.

Банк отпива от чашата си. Потъва в един стол. Кучето слага глава в скута ѝ.

– Ако си фен на „Тотнъм“, винаги даваш повече любов, отколкото получаваш – казва тя.

Брит-Мари свива пръстите на здравата си ръка около превръзката на другата. Определено ѝ се струва, че да обичаш футбол, е ненужно сложно.

– Предполагам, че с това искаш да кажеш, че са слаб отбор.

Устните на Банк потръпват в крайчетата.

– „Тотнъм“ са от най-лошия тип слаби отбори – почти са добри. Винаги обещават, че ще се представят фантастично. Карат те да се надяваш. Продължаваш да ги обичаш, а те продължават да измислят все по-изобретателни начини да те разочароват.

Брит-Мари кима, все едно това звучи разумно. Банк се изправя и констатира:

– В този смисъл, дъщеря му винаги е била като любимия му отбор.

Банк оставя празната бутилка на кухненския плот и без да ѝ се налага да използва бастуна си, минава покрай Брит-Мари и продължава към всекидневната.

– Бирата беше вкусна. Благодаря.

Тази вечер Брит-Мари седи на ръба на леглото си няколко часа. Изправя се и отива на балкона. Чака да види полицейска кола. После се връща на ръба на леглото. Не плаче, не е нещастна, всъщност по-скоро обратното. Чувства се почти въодушевена. Само не знае с какво да се захване. Като че не я свърта на едно място. Прозорците са излъскани, подът е изтъркан, балконските мебели са избърсани. Сипала е бикарбонат на пръстта в саксиите и бакпулвер на матрака. Със здравата си ръка разтърква превръзката, която скрива бялото петно, което пък преди това бе скрито от венчалната ѝ халка. В известен смисъл, посещението в солариума е постигнало желания ефект, макар и не така, както го бе замислила. Откакто пристигна в Борг, нищо не се случва така, както го е замислила.

За пръв път, откакто е тук, Брит-Мари наистина приема, че това не е непременно нещо лошо.

Когато на вратата се чука, Брит-Мари вече толкова дълго е чакала това да стане, че първоначално решава, че си въобразява. Но после се чука отново, а тя скача от леглото залитайки и се втурва надолу по стълбите като умопобъркана. Това, разбира се, е крайно нецивилизовано и изобщо не е типично за нея. Не е тичала по този начин, откакто беше тийнейджърка. Човек тича така, когато сърцето му изпреварва краката. Брит-Мари спира за миг и събира толкова разум, колкото може, за да оправи прическата си и да приглади невидимите гънки на полата си.

– Свен! Аз... – тръгва да казва още докато отваря вратата.

После спира. Задъхва се. Усеща как краката ѝ се подкосяват.

– Здрасти, скъпа – казва Кент.

24

„Милите момчета не бива да целуват красиви момичета“, казваше майката на Брит-Мари. Макар всъщност да имаше предвид, че красивите момичета не бива да целуват мили момчета, защото човек не може да е сигурен, че милото момче ще може да осигури на красивото момиче стабилно препитание. „Да се молим на Господ Брит-Мари да си намери мъж, който може да я осигурява, иначе ще свърши на улицата, нали я знаеш, няма никакви способности“, чуваше я Брит-Мари да казва по телефона. „Бог ми я прати заради греховете ми“, казваше още майка ѝ – по телефона, ако беше трезва, и направо на Брит-Мари, ако беше пила шери.

Невъзможно е да удовлетвориш един родител, когато си изгубила сестра, която е била по-добра твоя версия във всяко отношение. Въпреки това Брит-Мари опита. С баща, който се прибираше все по-късно, докато накрая изобщо не се прибра, възможностите не бяха особено много, затова Брит-Мари се научи да не си създава собствени очаквания и вместо това да живее с липсата на очаквания на майка си.

Алф и Кент също живееха във входа и се караха така, както се карат братята. Накрая поискаха едно и също момиче, отново както правят братята. Брит-Мари така и не разбра дали я искат наистина, или просто защото братята винаги искат това, което иска брат им. Разбира се, ако Ингрид беше там, те щяха да ухажват нея, Брит-Мари не си правеше илюзии. Свиква се, когато живееш в нечия сянка. Но момчетата бяха упорити, състезаваха се и се бореха за вниманието ѝ по коренно различни начини. Единият беше шумен, другият – срамежлив. Единият се хвалеше с всички пари, които щял да спечели, другият ѝ подаряваше цветя. Единият се държеше твърде сурово, другият – твърде мило, а Брит-Мари не искаше да разочарова майка си. Затова избра суровия и шумния, който се хвалеше с парите си. Отказа се от милия. Избра Алф и се отказа от Кент.

Кент стоеше на стълбите с букет в ръка, затворил очи, докато тя се отдалечаваше заедно с брат му. А когато се върна, него вече го нямаше.

Брит-Мари прекара кратко време с Алф. Спомня си, че той беше изморен. Направо изтощен. Както става с победителите, когато адреналинът им се уталожи. Една сутрин той я остави, защото трябваше да служи като войник. Нямаше го месеци. Сутринта, когато трябваше да се върне, Брит-Мари за пръв път в живота си прекара часове пред огледалото и пробва нова рокля. Майка ѝ само ѝ хвърли бърз поглед и каза: „Ха, целяла си, естествено, да изглеждаш евтино. Мога да кажа, че си постигнала изключителен резултат“. Брит-Мари опита да ѝ обясни, че такава е модата, а майка ѝ отговори, че било по-добре Брит-Мари да не си отваря устата, защото звучала като глупачка. Брит-Мари ѝ каза внимателно, че смята да изненада Алф на гарата, а майка ѝ изсумтя „да, хубавичко ще го изненадаш“. И беше права.

Брит-Мари се появи със стара рокля, потни длани и сърце, което биеше като конски копита по калдъръм. Разбира се, беше чувала да се говори, че войниците имат по едно момиче на всяко пристанище, може би просто не бе предполагала, че това може да важи за Алф. Или поне не беше предполагала, че той може да има две момичета на едно пристанище.

Брит-Мари цяла нощ седя в кухнята и плака в една кърпа, докато майка ѝ не дойде да ѝ се развика, задето вдигала шум. Брит-Мари ѝ разказа за другото момиче, с което бе видяла Алф. Майка ѝ кимна кратко. „Ха, ти какво очакваше, като си избра такъв мъж? Нали ти казах да вземеш другия брат, онзи порядъчния, как се казваше? Кент?“

После отиде и си легна. На следващия ден стана по-късно от обикновено. Накрая изобщо спря да става. Вместо да кандидатства в университет, Брит-Мари си намери работа като сервитьорка, за да могат да се издържат. Вечер носеше ядене на майка, която почти бе престанала да говори, но от време на време се случваше да се надигне и да каже „ха, сервитьорка, сигурно ти е приятно да не смяташ, че дължиш на родителите си нещо повече, след всичко, което направихме за теб. Образованието не е достатъчно добро за теб, разбира се, предпочиташ вместо това да висиш тук и да живееш от спестяванията ми“. Постепенно в апартамента ставаше все по-тихо. Докато накрая настана абсолютна тишина. Брит-Мари лъскаше прозорците и чакаше нещо да се случи.

И така, един ден Кент просто се появи във входа. Това беше денят след погребението на майка ѝ. Кент ѝ разказа за развода и децата си. Брит-Мари си бе представяла това толкова дълго, че първоначално си помисли, че си въобразява. Усмивката на Кент сгря кожата ѝ като слънчев лъч. Затова Брит-Мари започна да мечтае мечтите му. Да живее живота му. Това го умееше, а хората искат да правят нещата, които умеят. Искаме някой да знае, че сме тук. И това да има значение.

Кент стои пред вратата на къщата в Борг. Държи букет в ръка. Усмихва се. Като слънчев лъч по кожата ѝ. Трудно е да не искаш да се върнеш, когато осъзнаеш колко тежко е да започнеш отначало. Трудно е да не искаш стария си живот, когато ти е станало ясно какво е нужно, за да получиш нов.

– Някого другиго ли чакаше? – пита Кент несигурно и в този момент отново е момчето на стълбите.

Брит-Мари поклаща шокирано глава. Той се усмихва.

– Получих картичката ти. И... да... счетоводителят ми провери банковите ти извлечения – казва той почти засрамено и прави жест покрай шосето по посока на града.

Брит-Мари не знае какво да каже и той продължава:

– Питах за теб в пицарията. Жената в инвалидната количка не искаше да ми каже къде си, но мъжете, които пиеха кафе на една от масите, побързаха да ми обяснят. Познаваш ли ги?

– Не – прошепва Брит-Мари, без да знае дали това е лъжа или не.

Кент ѝ подава цветята.

– Скъпа, аз, по дяволите. Извинявай! Аз, онази жена, тя не означаваше нищо. Всичко приключи. Обичам теб. По дяволите. Скъпа!

Брит-Мари поглежда притеснено бастуна, на който се подпира Кент.

– Какво се е случило, за Бога?

Той махва успокоително.

– Уф, не бери грижа, лекарите просто искат да го ползвам за известно време след инфаркта. Шасито ми малко е ръждясало, след като половината зима бях паркиран в гаража! – засмива се той и кима към краката си.

Брит-Мари иска да го хване за ръката.

Не ѝ се струва естествено да го покани вътре. Винаги е било така, още като бяха тийнейджъри. В дома на родителите ѝ не беше разрешено да водиш момчета в стаята си; майка ѝ не смяташе, че това е уместно. Така че първото момче, което Брит-Мари покани, беше Кент. След смъртта на майка ѝ. Момчето остана там. Нейният апартамент стана негов, а неговият живот – неин.

В крайна сметка, и на двамата им се струва естествено просто да обиколят Борг с БМВ-то, защото в много отношения двамата се чувстваха най-добре заедно, когато се возеха в колата. Той на шофьорското място, а тя – на пасажерското. Могат да се престорят, че само минават оттук. Да напуснат Борг, както хората напускат местата, от които пращат картички, защото картички пращат само тези, които смятат да си тръгнат. Тези, които живеят там, пращат писма.

Отиват до града и обратно. Кент е сложил дланта си на скоростния лост, така че Брит-Мари протяга внимателно пръстите на здравата си ръка и ги слага върху неговите. За да почувства, че двамата отиват в една посока. Ризата му е измачкана и има петна от кафе на корема. Брит-Мари си спомня как Сами говореше за деца, които живеят по дърветата. Кент изглежда все едно в съня си е паднал от върха и по пътя надолу е срещнал всеки възможен клон. Той се усмихва извинително.

– Не намерих проклетата ютия. Вкъщи няма никакъв ред, когато не си си у дома, скъпа. Знаеш го.

Брит-Мари не отговаря. Притеснява се какво ще си помислят хората за Кент. Ще си кажат, че има жена, която го е оставила, докато той ходи с бастун и така нататък. Безименният ѝ пръст настръхва и тя се радва, че превръзката пречи на Кент да го види. Знае, че той я предаде, но не може да се отърве от усещането, че тя също го е предала. Колко струва любовта ти, ако изоставиш любимия си, когато той има най-голяма нужда от теб?

Кент се закашля и отпуска газта, въпреки че пътят е празен. Брит-Мари никога не го е виждала да прави така. Да намали, когато не се налага.

– Лекарите казват, че не съм се чувствал особено добре. От дълго време. Не съм бил на себе си. Сега ми дадоха някакви там таблетки, антидепресанти, или нещо такова.

Казва го така, както формулира плановете си, все едно говори за нещо очевидно. Все едно това, което го е накарало да се прибира късно и да мирише на пица, е било някакъв производствен дефект, който е бил отстранен успешно. И сега всичко е наред.

Иска да го попита защо просто не ѝ се обади, Брит-Мари все пак си носи мобилния телефон. Но осъзнава, че Кент е приел за дадено, че тя няма да знае как да го пусне. Затова си замълчава. Когато се връщат в Борг, Кент се оглежда наоколо.

– Странно, че си се оказала на такова място, не мислиш ли? Майка ти какво казваше за провинцията? Че е „отвъд всякакви добродетели?“

– Отвъд всякаква чест и почтеност – отговаря Брит-Мари.

– Беше страшно забавна, майка ти. И все пак е малко иронично, че си се озовала тук, а? Та ти четирийсет години почти не беше стъпвала извън апартамента!

Казва го като шега. На Брит-Мари ѝ е трудно да го приеме така. Но когато спират пред къщата на Банк, Кент се задъхва тежко и тя чува, че го боли. За пръв път вижда сълзи в очите му. Той не плака дори докато стискаше ръката на Брит-Мари, когато погребваха собствената му майка.

– Приключих. С нея. Жената. Никога не е означавала нищо. Не като теб – казва той.

Хваща пръстите на здравата ѝ ръка, погалва ги нежно и казва тихо:

– Имам нужда от теб у дома, скъпа. Имам нужда от теб. Не захвърляй целия живот, който прекарахме заедно, заради това, че направих една-единствена глупава грешка!

Брит-Мари тупа невидими трохи от ризата му. Помирисва цветята в скута си. Миришат както обикновено.

– Не е разрешено да каня момчета горе в стаята. Независимо от възрастта им – прошепва тя.

Той се засмива високо. Кожата ѝ гори.

– Утре? – виква той след нея, когато тя слиза от колата.

Брит-Мари кима.

Защото животът е нещо повече от обувките, които носим. Повече от личностите, които сме. Животът е взаимност. Частиците от нас, които са в някого другиго. Спомените, стените, шкафовете и чекмеджетата с отделения за прибори, в които знаем къде се намира всичко. Цял живот напасване, целящо перфектна организация и аеродинамично съществуване на двама души. Общ живот, включващ всичко обикновено. Хоросан и камъни, дистанционни и кръстословици, ризи и бикарбонат, шкафове за баня и машинки за бръснене в третото чекмедже. Ето затова Кент се нуждае от нея. Ако Брит-Мари не е там, нищо не е както обикновено. Тя е ценна, безценна, незаменима именно когато е там.

Качва се в стаята си. Отваря чекмеджета. Сгъва кърпи. Мобилният ѝ телефон звъни. На дисплея е изписан номерът на момичето от Агенцията по заетостта, но Брит-Мари затваря. Стои сама на балкона цяла нощ. До нея е багажът ѝ.

25

– Гледаш ме, все едно ме съдиш. Моля да те информирам, че изобщо не оценявам това – отбелязва Брит-Мари.

Не получава отговор, затова казва малко по-дипломатично:

– Може би целта ти не е да ме гледаш, сякаш ме съдиш, но така изглежда.

Все още не получава отговор, така че сяда на стола, сключила ръце в скута си, и отбелязва:

– Моля да отбележа, че кърпата е сложена там, където е, за да си избършеш лапите в нея, а не просто за украса.

Плъхът яде „Сникърс“. Не казва нищо. Но Брит-Мари има чувството, че я съди. Тя изсумтява отбранително.

– Може пък не за всекиго любовта да е непременно фойерверки и симфонични оркестри, определено смятам, че имам право на това мнение. За някои от нас любовта може да се изразява в други неща. Разумни неща!

Плъхът яде „Сникърс“. Прави една обиколка върху кърпата. Връща се към „Сникърс“-а.

– Кент е мой мъж. Аз съм негова съпруга. Така че определено не смятам да седя тук и да бъда мъмрена от плъх – дава тя да се разбере. После се овладява малко, разменя местата на ръцете си и добавя: – Не че в това има нещо лошо, естествено. Да си плъх. Сигурна съм, че е наистина прекрасно.

Плъхът не прави опит да бъде нещо друго. Думите на Брит-Мари излизат на един дъх:

– Просто от дълго време се чувствам злочесто, да знаеш.

Плъхът яде „Сникърс“. Децата играят футбол на паркинга до развлекателния център. Брит-Мари вижда БМВ-то на Кент през открехнатата врата. Той си играе с децата, те го харесват. Всички харесват Кент първия път, когато го срещнат. Нужни са години, за да видиш лошите му страни. С Брит-Мари е обратното.

Не знае дали „злочесто“ е правилното прилагателно, между другото. Представя си думата, все едно е описана в кръстословица. Отвесно: „Потиснато“. „Което не е щастливо.“ Или: „Нещо лошо, което се повтаря през кратък интервал“, може би, ако кръстословицата е правена от някой от онези шегаджии, които обичат игрите на думи. Брит-Мари е скептична към намесата на шегаджиите в кръстословиците, защото смята, че е най-добре човек да се държи малко по-сериозно.

– „Тежко“ може би е по-добра дума – казва тя на плъха.

От дълго време ѝ е тежко.

– На теб това ти се струва нелепо, разбира се, но в известен смисъл, в Борг не ми остава толкова време, през което да ми бъде тежко, колкото у дома – обяснява тя на плъха.

Плъхът описва нов кръг върху кърпата. Изглежда, обмисля дали да доизяде „Сникърс“-а си, или да помоли да му го сложат в торбичка, за да го отнесе някъде, където хората не приказват за тегоби по време на хранене.

– Не че са ме принуждавали да живея така, както правех. Можех да постигна промяна. Можех да си намеря работа – казва Брит-Мари и сама чува, че защитава Кент, не себе си.

Но думите ѝ са истина. Можеше да си намери работа. Просто Кент смяташе, че би било добре, ако изчака малко. Само някоя и друга година. Иначе кой щеше да се грижи за домакинството, питаше той, а от начина, по който поставяше въпроса, Брит-Мари разбираше, че Кент не счита себе си за възможен отговор. И така, след като няколко години чака у дома с майка си, Брит-Мари изчака още няколко години у дома с децата на Кент, а после майка му се разболя, така че Брит-Мари изчака няколко години и с нея. Кент смяташе, че така е правилно, като това, естествено, беше само преходен период, докато той осъществи плановете си. Във всеки случай, за цялото семейство беше най-добре Брит-Мари да си е вкъщи следобед, в случай че германците пожелаят да дойдат на вечеря. Под „цялото семейство“ се имаше предвид, разбира се, цялото семейство, с изключение на Брит-Мари. „Представителните разходи подлежат на приспадане[19]“, все обясняваше Кент, но никога не казваше за кого е приспадането.

„Някоя и друга година“ се превърна в няколко години, които се превърнаха във всички години. Една сутрин се събуждаш и имаш повече живот зад гърба си, отколкото пред себе си, без да знаеш как е станало това.

– Можех да си намеря работа. Аз избрах да си остана вкъщи. Не съм жертва – подчертава Брит-Мари.

Не разказва колко близо беше до промяната. Явяваше се на интервюта. Няколко. Тогава не разказа и на Кент, естествено, защото той щеше да я попита каква заплата ще получава, а ако му беше казала, той щеше да се засмее и да каже: „По дяволите, няма ли да е по-добре да ти плащам, за да си стоиш вкъщи?“. Би го казал като шега, но тя не би могла да го приеме така, затова не му каза нищо. Винаги отиваше на интервютата по-рано и в чакалнята винаги имаше още някого. Почти само млади жени. Една от тях заговори Брит-Мари, защото не можеше да си представи, че толкова възрастна жена кандидатства за същата работа като нея. Имаше три деца и мъжът ѝ я беше изоставил. Едно от децата бе болно. Когато поканиха жената да влезе, Брит-Мари се изправи и си отиде вкъщи. Защото човек може да каже какво ли не за Брит-Мари, но тя определено не е човек, който би откраднал позицията от някого, който се нуждае от работа повече от нея.

Не разказва това и на плъха, естествено, защото не иска да звучи като мъченица. Пък и не се знае през какви житейски неволи е преминал самият плъх. Може би е изгубил цялото си семейство в терористичен атентат например, Брит-Мари е чела за такива неща. По-драматично настроените съставители на кръстословици много обичат да питат за датите на различни атентати. Не че на Брит-Мари драматиците ѝ допадат твърде много, но поне ги предпочита пред шегаджиите.

– Кент беше под голямо напрежение, разбери – обяснява Брит-Мари на плъха.

И така си беше. Трябваше да издържа цялото семейство. За това е нужно време, а то трябва да се уважава.

– Отнема много време да опознаеш някого – казва Брит-Мари на плъха, като произнася всяка следваща дума все по-тихо.

Когато върви, Кент стъпва първо с петите си. Не всички забелязват тези неща, но е така. Когато спи, Кент се свива, все едно му е студено, независимо с колко одеяла го е завила. Страх го е от височини.

– И има изключителна обща култура, особено що се отнася до география! – отбелязва Брит-Мари.

Чудесно е да делиш диван с някого, който има познания по география, ако обичаш да решаваш кръстословици. И всъщност никак не е лесно да намериш такъв човек. Не за всекиго любовта е фойерверки. Любовта може да бъде и столици с пет букви, както и капачки на токове, които знаеш кога точно ще се износят.

– Той може да се промени – опитва се тя да каже високо, ясно и уверено, но от устата ѝ излиза само шепот.

Но това е възможно, наистина. Дори не е нужно да става съвсем нов човек, достатъчно е да стане онзи, който беше, преди да започне да ѝ изневерява. Все пак взима лекарства, а в днешно време медицината прави чудеса.

– Преди няколко години клонираха овца, представяш ли си? – казва Брит-Мари на плъха.

И тогава плъхът си тръгва.

Брит-Мари отсервира. Мие съдовете. Чисти. Лъска прозорците и гледа как Кент играе футбол с Омар и Дино. Тя също може да се промени, сигурна е в това. Не е нужно да бъде скучна. Може и да не може отново да стане красива, но не е нужно да бъде скучна. Ако се прибере у дома с Кент, животът ѝ може би няма да бъде различен, но във всеки случай, ще бъде обикновен.

– Не съм готова за необикновен живот – казва Брит-Мари високо на плъха, преди да си спомни, че той вече не е там.

Отнема време да опознаеш някого. Не е готова да опознае нов човек. Затова решава, че трябва да се научи да живее със себе си такава, каквато е.

Стои на вратата на развлекателния център и вижда как Кент вкарва гол. Той се подпира на бастуна, скача във въздуха и прави пирует. Няма как лекарите да са препоръчали такова държание на човек с инфаркт, но Брит-Мари премисля и се въздържа от критика, защото Кент изглежда щастлив. Предполага, че след инфаркт щастието може да има и благоприятни ефекти за здравето.

Омар врънка Кент да го повози с БВМ-то, като използва аргумента, че колата е „адски тежка“. Брит-Мари разбира, че това е нещо позитивно, затова отново се въздържа от критика. Омар и Дино се качват в БМВ-то и Кент започва да прави кръгчета. Явно казва на децата колко струва колата, а те изглеждат безумно впечатлени. След третата обиколка Кент дава на Омар да кара, а Омар изглежда така, сякаш току-що са му казали, че може да язди дракон и да се бие с меч в стаята си, без да му се карат.

Свен излиза от пицарията. Не носи униформа, така че Брит-Мари не забелязва, че това е той, докато разстоянието между тях не става едва няколко метра.

– Здравей, Брит-Мари – казва той.

– Здравей – казва тя изненадано.

Стиска здраво чантата си, а Свен държи ръцете си дълбоко в джобовете, като тийнейджър. Облечен е с риза и е зализал косата си. Не казва, че го е направил заради нея. Преди Брит-Мари да е успяла да каже нещо неразумно, разумът ѝ изплюва:

– Това там е мъжът ми!

Посочва БМВ-то. Ръцете на Свен потъват още по-дълбоко в джобовете на якето му. Щом ги вижда, Кент спира колата, излиза навън, въртейки самоуверено бастуна в едната си ръка, протяга другата към Свен и се здрависва с него малко по-дълго и малко по-здраво от необходимото.

– Кент! – казва Кент.

– Свен – измърморва Свен.

– Мъжът ми – напомня Брит-Мари.

Ръката на Свен се връща в джоба. Дрехите като че го убиват. Брит-Мари стиска чантата си все по-силно, докато накрая я заболяват пръстите, а може би и други части на тялото. Кент се смее невъзмутимо.

– Готини хлапета! Този къдравият иска да стане предприемач, знаеш ли?

Пак се засмива, кимвайки към Омар. Брит-Мари е забила очи в земята. Свен вдига мрачно поглед към Кент.

– Не можеш да паркираш там – отбелязва той и мръдва лакът към БМВ-то, без да вади ръката си от джоба.

– Дада – отклонява предупреждението му Кент и махва отегчено с длан.

– Казвам ти, че не можеш да паркираш там. Освен това тук не разрешаваме на тийнейджъри да карат кола. Безотговорно е! – настоява Свен с внезапно разгорял се гняв, какъвто Брит-Мари досега не е виждала у него.

– Вземи се успокой малко – засмива се Кент снизходително.

Тялото на Свен вече вибрира.

– Спокоен съм, страшно съм спокоен, мога да ти кажа! Ходил съм на курс! – казва той разпалено и посочва БМВ-то с двата си показалеца през джобовете на якето: – Не можеш да паркираш там и е незаконно да се дава на деца да карат, ще трябва да се съобразяваш, независимо откъде идваш...

Снишава глас, произнасяйки последните думи. Сякаш вече съжалява. Кент се подпира на бастуна и се закашля малко неловко. Поглежда към Брит-Мари, но тя не отвръща на погледа му, затова се взира обратно в Свен.

– Какво ти става? Да не си ченге? – чуди се той.

– Да! – отговаря Свен.

– О, по дяволите – засмива се Кент и веднага придобива престорено сериозно изражение, изпъва гръб и козирува подигравателно.

Свен почервенява и забива поглед в ципа на якето си. Брит-Мари диша учестено и прави крачка напред, все едно смята да застане между тях физически, но се задоволява с това да стъпи здраво в чакъла и да каже:

– Моля те, Кент, може би можеш да преместиш колата. Все пак стои по средата на игрището.

Кент въздъхва, но после кимва рязко към нея и вдига ръце, сякаш са го заплашили.

– Добре, добре, добре, щом шерифът казва. Няма проблеми! Не стреляй!

После прави няколко демонстративни крачки напред и се навежда към Брит-Мари. Тя не помни кога за последно я е целувал по бузата.

– Настаних се в хотела в града. Ужасна дупка, знаеш как е по тези места, но видях, че отсреща има ресторант. Изглеждаше о’кей, предвид тукашните условия – казва той така, че Свен също да чуе.

Прави снизходителен жест към пицарията, развлекателния център и пътя, докато произнася „тукашните условия“. После дава ненужно много газ, като премества БМВ-то. Когато приключва, дава визитката си на Омар, защото обича да раздава визитки почти толкова, колкото обича да обяснява колко струват вещите му. Момчето изглежда много впечатлено. Брит-Мари осъзнава, че не знае кога точно Свен се е обърнал и си е отишъл, но вече го няма.

Тя седи сама пред пицарията. Ако в този момент нещо в нея пада и се чупи, то така или иначе определено не е било нещо, което е възнамерявала да задържи. Опитва се да си втълпи това. Защото вече е твърде късно да започва напълно нов живот.

Вечеря с Кент в ресторанта в града. Там имат бели покривки и меню без картинки и създават впечатлението, че взимат приборите на сериозно. Или поне не на шега. Кент казва, че се чувства самотен без нея. „Изгубен“ е думата, която използва. Създава впечатлението, че я взима на сериозно, или поне не на шега. Носи стария си износен колан, забелязва Брит-Мари, и се досеща, че не е намерил нормалния си колан, който тя прибра точно преди да замине. Иска да му каже, че коланът лежи навит старателно във второто чекмедже на гардероба в спалнята. Тяхната спалня. Иска той да извика името ѝ.

Но той просто се почесва по наболата брада и опитва да звучи небрежно, когато пита:

– Онзи полицай... той... вие как се... сприятелихте?

Брит-Мари дава всичко от себе си, за да звучи също толкова небрежно, когато отговаря:

– Той е просто полицай, Кент.

Кент кима и мига тежко.

– Повярвай ми, знам, че сгафих, скъпа. Но всичко приключи. Никога повече няма да я видя. Не можеш да ме накажеш за цял живот заради една-единствена грешна стъпка, нали? – казва той и хваща нежно превързаната ѝ ръка.

Носи венчалната си халка. Брит-Мари усеща как бялото петно на безименния ѝ пръст гори обвинително. Кент потупва превръзката така, сякаш изобщо не се замисля, че е там.

– Хайде, скъпа, разбрах идеята. Ясно и точно!

Тя кима. Защото е вярно. Защото никога не е искала той да страда, а просто да знае, че е сгрешил.

– Ти смяташ, разбира се, че това с футболния отбор е нелепо – прошепва тя.

– Шегуваш ли се? Смятам, че е фантастично! – възкликва Кент.

Пуска ръката ѝ, когато храната пристига, и на Брит-Мари веднага започва да ѝ липсва докосването му. Чувства се, както се чувства човек, когато е ходил на фризьор и са му отрязали много повече коса, отколкото е искал.

Разгъва салфетката, старателно я слага в скута си, потупва я нежно, все едно салфетката спи, и прошепва:

– И аз. Аз също смятам, че е фантастично.

Кент грейва. Накланя се напред. Поглежда я дълбоко в очите.

– Слушай, скъпа, предлагам следното: оставаш тук, докато хлапетата изиграят мачовете си за онази купа, за която ми разправи онзи къдравият. А после се връщаме. Към стария си живот. О’кей?

Брит-Мари си поема въздух толкова дълбоко, че дъхът ѝ по някое време се накъсва.

– Бих го оценила – прошепва тя.

– За теб съм готов на всичко – кима Кент и спира сервитьорката, за да я помоли за пипер, въпреки че още дори не е опитал яденето.

Храната е обикновена, естествено, но преди разумът ѝ да успее да я спре, Брит-Мари се замисля бегло дали да не разкаже на Кент, че е яла такос. Иска той да знае, че в последно време и в нейния живот са се случили доста неща. Но не казва нищо, защото все пак всичко си има мярка, а освен това Кент иска да ѝ разкаже за бизнеса си с германците.

Брит-Мари е поръчала пържени картофки към яденето си. Не ги яде, защото не обича пържени картофки, но винаги си поръчва, когато с Кент са на ресторант, защото се притеснява, че неговата порция няма да му стигне.

Той се протяга към картофките, без да пита, а Брит-Мари поглежда през прозореца и ѝ се струва, че за миг на улицата се мярка полицейска кола. Но може, разбира се, да си е въобразила. Засрамва се и веднага поглежда надолу към салфетката. Зряла жена, а седнала да си представя автомобили на службите за спешна помощ. Какво ще си помислят хората?

Кент я откарва до Борг за тренировката по футбол и изчаква края ѝ в БМВ-то. Банк също е там, така че Брит-Мари я оставя да води тренировката, а самата тя се грижи за списъка. Когато всичко приключва, Брит-Мари почти не си спомня какво са правили, говорила ли е с децата и сбогувала ли се е изобщо с тях.

Кент откарва нея, Банк и кучето обратно до къщата. Банк и кучето изскачат навън, без да попитат колко струва колата, което като че смущава Кент нечувано много. Банк чуква боята с бастуна си и почти със сигурност не го прави нарочно първите два пъти. Кент седи вътре и се занимава с телефона си, а Брит-Мари седи до него и чака, защото я бива в това. Накрая той казва:

– Утре трябва да отида на среща със счетоводителя. Задвижил съм нещата с немците, да знаеш, имам големи планове!

Той кима усърдно, за да поясни колко точно големи са плановете. Брит-Мари се усмихва окуражително. Отваря вратата и в същия миг я спохожда мисъл. Пита направо, без да е обмислила въпроса както трябва:

– Ти на кой отбор си привърженик?

– „Манчестър Юнайтед“ – отговаря Кент изненадано и вдига поглед от телефона.

Тя кима и слиза от колата.

– Беше много приятна вечеря, Кент. Благодаря.

Той се навежда над пасажерската седалка и поглежда нагоре към Брит-Мари.

– Когато се приберем, ще отидем на театър, само ти и аз. О’кей, скъпа? Обещавам!

Брит-Мари оставя входната врата отворена и изчаква в антрето, докато Кент потегли. После вижда, че древните жени в отсрещния двор се подпират на ролаторите си и я зяпат, затова бързо затваря и се отправя навътре. Банк седи в кухнята и яде бекон.

– Мъжът ми вика за „Манчестър Юнайтед“ – информира Брит-Мари.

– Че то е ясно – отговаря Банк.

Брит-Мари няма представа какво означава това. Но не звучи позитивно, определено не.

26

Брит-Мари посвещава следващата сутрин на чистене на балконските мебели. Ще ѝ липсват. Жените с ролаторите в двора от другата страна на пътя взимат вестника от пощенската си кутия. Във внезапен пристъп на социалност Брит-Мари пробва да им помаха, но те само я зяпват в отговор. После се прибират в къщата си и затръшват вратата. Брит-Мари се чувства глупаво.

Слиза долу и заварва Банк да пържи бекон в кухнята, но абсорбаторът, естествено, не е пуснат. На Банк сигурно ѝ е приятно, мисли си Брит-Мари, да не я смущава нито миризмата на изгоряло свинско, нито това какво ще си помислят съседите.

Застава колебливо до вратата между антрето и кухнята. Банк, изглежда, не забелязва присъствието ѝ и Брит-Мари се прокашля два пъти, защото има чувството, че след всичко случило се може би дължи обяснение на хазяйката си.

– Ти чувстваш, разбира се, че заслужаваш обяснение относно всичко това с мъжа ми – обяснява тя.

– Не – отговаря Банк уверено.

– Ха – констатира Брит-Мари разочаровано.

– Бекон? – изсумтява Банк и излива малко бира в тигана.

– Не, благодаря – отвръща Брит-Мари, съвсем не с погнуса, и доразвива мисълта си: – Той ми е мъж. Не сме се развели. Просто ме нямаше вкъщи за малко. Все едно бях на почивка. Но сега ще се прибирам, да знаеш. Разбирам много добре, че може би не разбираш, но той ми е мъж. На моята възраст определено не е редно да напуснеш мъжа си.

Банк наистина изглежда така, както изглежда човек, когато не иска да говори за отношенията между Брит-Мари и Кент.

– Сигурна ли си, че не искаш бекон? – измърморва тя.

Брит-Мари тръсва глава.

– Не, благодаря. Но искам да разбереш, че той не е лош човек. Допуснал е грешка, но всеки може да сгреши. Сигурна съм, че преди това е имал още много възможности да допусне грешки, но не го е направил. Така че не мога да го виня вечно само заради една такава.

– Беконът е вкусен – казва Банк.

– Има си задължения. Брачни задължения. Човек не може просто да се откаже – обяснява Брит-Мари.

– Щях да ти предложа яйца, ако имаше. Но кучето ги изяде. Така че ще трябва да се задоволиш с бекон – изсумтява Банк.

– Хората не се изоставят просто така, след като са прекарали цял живот заедно – казва Брит-Мари.

– Получаваш бекон – заявява Банк и пуска абсорбатора.

Човек би си помислил, че го прави, защото я смущава по-скоро гласът на Брит-Мари, а не миризмата на пържено свинско. Затова Брит-Мари тропва с крак.

– Не ям бекон. Не е добре за холестерола. Мога да ти кажа, че Кент също го е намалил, есента ходи на лекар. Имаме изключително талантлив лекар. Имигрант е, да знаеш. От Германия!

Банк пуска абсорбатора на максимална сила, а Брит-Мари се опитва да надвика шума и почти крещи, когато отбелязва:

– Все пак не е редно да изоставиш мъжа си, след като съвсем скоро е получил инфаркт! Не съм от жените, които биха го направили!

Чинията се стоварва, издрънчавайки върху масата, и част от мазнината покапва по масата.

– Яж си бекона – казва Банк.

Брит-Мари го дава на кучето. Но не казва нищо повече за Кент. Или поне опитва. Вместо това пита:

– Какво означава, когато някой вика за онези „Манчестър Юнайтед“, или както се казваха?

Банк отговаря с пълна с бекон уста.

– Те постоянно печелят. И са почнали да вярват, че го заслужават.

– Ха – казва Брит-Мари.

Банк не казва нищо повече. Затова Брит-Мари става и измива чинията си. Изсушава я. Остава в кухнята още малко, в случай че Банк въпреки всичко реши да добави още нещо, но Банк като че ли е забравила, че Брит-Мари изобщо е там, затова Брит-Мари прочиства гърло и казва с несломима категоричност:

– Кент не е лош човек. Невинаги е печелил.

Кучето поглежда Банк все едно смята, че Банк трябва да я загризе съвестта. Тя като че долавя това, защото продължава да яде, мълчейки още по-кисело от обикновено. Брит-Мари вече е излязла от кухнята, облякла си е палтото и е прибрала бележника си в чантата, когато кучето изръмжава, а Банк изпъшква шумно в отговор и накрая се провиква към антрето:

– Искаш ли да те закарам?

– Моля? – пита Брит-Мари.

– Да те закарам ли до развлекателния център? – пита Банк.

Брит-Мари я зяпва и почти изпуска чантата си.

– Да ме закараш? Как... аз... не, няма проблем... благодаря. Не искам... не знам... определено не съдя, но как...

Тя млъква, щом вижда доволната усмивка на лицето на Банк.

– Аз съм почти сляпа. Не карам кола. Пошегувах се, Брит-Мари.

Кучето гледа насърчително. Брит-Мари приглажда косата си.

– Ха. Това беше... мило от твоя страна.

– Не се тревожи толкова много, Брит-Мари! – виква Банк след нея, а Брит-Мари определено няма никаква представа какво да отговори на такова абсурдно хрумване.

Върви пеша до развлекателния център. Чисти. Лъска прозорците и гледа през тях. Сега вижда различни неща в сравнение с деня, когато пристигна в Борг. „Факсин“ дава тази възможност на хората.

Сервира „Сникърс“ до вратата. Минава по футболното игрище, за което си бе мислила, че е просто паркинг. Полицейската кола на Свен е паркирана пред пицарията. Брит-Мари вдишва дълбоко, преди да влезе.

– Здравейте – казва тя.

– Брит! Здрасти! – виква Някоя и излиза от кухнята, понесла кана кафе.

Свен стои пред касата, облечен с униформа. Бързо си сваля шапката и я хваща с две ръце.

– Здравей, Брит-Мари – усмихва се той и като че се издължава с няколко сантиметра.

После откъм една от масите до прозорците се чува друг глас:

– Добро утро, скъпа!

Кент седи и пие кафе. Свалил си е обувките и е качил крак на един от столовете. Това е един от най-големите му таланти – може да седи и да пие кафе, където и да е, и винаги да му е удобно, все едно се намира в собствената си всекидневна. Никой не владее изкуството съвсем неканен да се чувства у дома си така, както Кент.

Свен отново се свива. Все едно изпуска въздух. Брит-Мари се опитва да не изглежда все едно сърцето ѝ е прескочило няколко пъти.

– Мислех, че ще се виждаш със счетоводителя – казва тя.

– Сега тръгвам, онова хлапе Омар просто искаше да ми покаже нещо преди това – усмихва се Кент така, сякаш разполага с цялото време на света, след което намигва шеговито на Свен и отбелязва високо: – Не се притеснявай, шерифе, днес не съм паркирал неправилно. Колата е от другата страна на шосето.

Свен бърше дланите в панталона си и гледа в пода, докато отговаря:

– Там също не може да се паркира.

Кент кима с престорена сериозност.

– Шерифът ще ми напише ли глоба? Шерифът приема ли пари в брой?

Той слага на масата портфейла си, който е толкова дебел, че трябва да го пристяга с ластик, за да може да го държи в задния джоб на панталоните си. После се засмива така, сякаш просто се е шегувал. Кент го бива в това, да изглежда все едно всичко е шега. Така никой не може да се засегне, защото Кент ще каже: „О, хайде, нямаш ли чувство за хумор?“. На този свят хората с най-малко чувство за хумор винаги губят.

Свен гледа в пода.

– Не пиша глоби. Не съм охрана на паркинг.

– О’кей, шерифе! О’кей! Но самият шериф, разбира се, паркира където си иска – ухилва се Кент и кимва към полицейската кола, която се вижда през прозореца.

Преди Свен да успее да отговори, Кент виква на Някоя:

– Не се притеснявай за кафето на шерифа, аз ще го платя! Така и така ние, данъкоплатците, осигуряваме заплатата на шерифа, така че просто го пиши на сметката ни!

Свен не отговаря. Само оставя парите на касата и казва тихо на Някоя:

– Мога да си платя кафето.

После хвърля бърз поглед към Брит-Мари и измърморва:

– Ще го пия навън.

Тя иска да каже нещо. Не успява.

– Ела да видиш, скъпа! Напечатах ги за онова хлапе Омар! – виква Кент и размахва шепа визитни картички.

След като не всички присъстващи се втурват незабавно към масата му, Кент се изправя, правейки ненужно много движения, и въздъхва така, сякаш никой от тях няма чувство за хумор. После отива до касата по чорапи, карайки Брит-Мари да крещи отвътре, и подава една визитка на Свен.

– Ето, шерифе! Вземи си визитка!

После се засмива към Брит-Мари и ѝ показва картичките. На тях пише „Омар – Предприемач!“

– В „града“ има печатница. Сутринта отпечатаха визитките много бързо. И страшно се зарадваха, понеже нямат никакви клиенти, бедните! – разказва Кент весело и прави големи кавички с пръсти, докато казва „града“.

Свен стои до него и преглъща тежко. Някоя сипва кафето му в пластмасова чаша. Той я взима и веднага тръгва към вратата.

Щом минава покрай Брит-Мари, забавя малко крачка и съвсем за кратко среща погледа ѝ.

– Хуба... хубав ден – пожелава той.

– И на теб... искам да кажа и на вас. Хубав ден и на вас – отговаря Брит-Мари и прехапва бузи.

– Becarefuloutthere[20], шерифе! – виква Кент на телевизионен английски.

Свен стои на място, забил поглед в пода. Брит-Мари успява да види как свива единия си юмрук, преди да го прибере в джоба си. Все едно пъха животно в торба. Зад него вратата звънва радостно.

Брит-Мари стои нерешително пред касата. Кент има способността да постига този странен ефект. Може да се чувства толкова комфортно на някое място, че да накара Брит-Мари веднага да се почувства като чужд човек. Кент я потупва по гърба и размахва визитките.

– Моля те, Кент. Не можеш ли поне да си обуеш обувките? – прошепва тя.

Той поглежда чорапите си учудено. Единият от тях има дупка и Кент размърдва палеца си, който се подава навън.

– Разбира се, скъпа, разбира се. Естествено. Така и така трябва да тръгвам. Дай визитките на онова хлапе Омар, когато се появи!

Разтърсва драматично китката си, така че часовникът му да изшумоли. Брит-Мари, както и всички хора, които Кент някога е срещал на опашка в бензиностанция, знаят, че часовникът е много скъп. После Кент пъхва картичките в ръката ѝ и я целува по бузата.

– Довечера ще се върна! – виква той на излизане и секунда по-късно вече е изчезнал.

Брит-Мари остава на място, по-нерешителна от всякога. Не знае какво да прави, затова прави това, което прави винаги. Чисти.

Някоя не я спира. Или не ѝ пука, или точно обратното.

Омар идва по обяд. Веднага се залепя за Брит-Мари, все едно двамата са последните хора на земята, а тя държи последната опаковка чипс.

– Кент тук ли е? Идвал ли е? Ще дойде ли? – чуди се той и я дърпа за ръката.

– Кент е при счетоводителя си. Ще се върне довечера – информира го Брит-Мари.

– Уредих му страшни джанти за БМВ-то! Адски тежки! Искаш ли да ги видиш? Ще му ги дам на цена за приятели... нали знаеш! – виква Омар.

Брит-Мари не пита какво означава това, защото може и да означава, че някой камион, който дори не е трябвало да спира в Борг, е напуснал градчето малко по-лек, отколкото е пристигнал.

Щом Брит-Мари му дава визитните картички, Омар млъква рязко. Държи ги все едно са направени от безценна коприна. Вратата звънва. Влиза Вега. Не поглежда Брит-Мари.

– Здравей, Вега – казва Брит-Мари.

Вега я игнорира.

– Здравей, Вега – повтаря Брит-Мари.

– Гледай какви АДСКИ визитки, а? От Кент са! – възкликва Омар, а очите му блестят.

Вега посреща думите с безразлично мълчание и отива в кухнята. Скоро чуват, че мие съдове, макар да звучи по-скоро сякаш се опитва да убие нещо, което пълзи в мивката. Някоя излиза от кухнята и свива извинително рамене към Брит-Мари.

– Много е ядосана, Вега, знаеш.

– Как разбра? – пита Брит-Мари.

– Тийнейджърка. Мие чинии доброволно. Значи е страшно ядосана, а?

Брит-Мари трябва да признае, че това звучи логично.

– Защо е ядосана?

Омар отговаря разпалено:

– Защото знае, че Кент е бил тук, и се досеща, че ще се чупиш!

Самият той не звучи особено натъжен от този факт, тъй като възможността да замени треньор по футбол за спекулант с автомобилни джанти явно му се струва като достатъчно добра сделка.

– Ще остана в Борг до края на състезанието – казва Брит-Мари колкото на момчето, толкова и на себе си.

Омар като че ли не я слуша. Дори не я поправя, че се казва „купа“. На Брит-Мари почти ѝ се иска да го бе направил.

Мъжете с брадите и шапките влизат през вратата. Пият кафе и четат вестници, като се преструват, че Брит-Мари не е там, но днес изглеждат по-отпуснати от обикновено, сякаш знаят, че скоро няма да им се налага да се преструват.

Карл също влиза в пицарията. Носи червена шапка и взима нов пакет. Брит-Мари почти се решава да го пита какво има вътре, но вратата иззвънява след него, преди думите да успеят да излязат от устата ѝ. До нея Някоя се движи напред-назад в инвалидната си количка. Яде корнфлейкс от пакета. Брит-Мари не отива да ѝ донесе чиния. Някоя изглежда така, сякаш почти ѝ се иска да го бе направила.

– Карл строи такова, как се казва? Парник! – казва тя, а от устата ѝ изригва фонтан от царевични трохи.

– Извинявай? – извинява се Брит-Мари и изтупва трохите, попаднали върху сакото ѝ.

– Парник. Знаеш. За растения и такива неща – пояснява Някоя услужливо.

– Ха. Това ли съдържат всички пакети?

– Да, знаеш, Карл и жена му станаха Карл[21] и жена един петък преди четиринайсет години. И оттогава: всеки петък Карл купува, такива, цветя. После: финансова криза, спедиторската фирма затвори, всичко затвори. Карл беше такъв, как се казва? Механик на камиони! Но сега: безработен, да. Магазинът за цветя в Борг затвори. Няма пари, няма цветя. Затова Карл строи парник в двора, така че жена му да получава цветя всеки петък, да!

Някоя изсипва останалото съдържание на пакета корнфлейкс в устата си, но повече от половината се озовава върху пуловера ѝ.

– Има стихотворение за това, да. Как се казваше? „Най-голяма е любовта“, а?

– Това е от Библията – съгласява се Брит-Мари, защото в кръстословиците често се пита кои са най-големите неща и Брит-Мари знае много добре, че най-голяма от всичко е любовта.

На Вега очевидно ѝ свършват нещата, които да блъска в кухнята, затова профучава покрай тях на път към входната врата.

– Ха. Излизаш навън, естествено? – казва Брит-Мари добронамерено.

– Все едно ти пука – изръмжава Вега.

– Ще се върнеш ли навреме за тренировката? – пита Брит-Мари.

– Какво значение има, по дяволите?

– Можеш поне да си облечеш яке? Навън е студено...

– Майната ти, вещице! Върви си у дома при скапания си мъж и скапания си живот!

Момичето затръшва вратата. Тя звънва весело. Омар събира визитките си и се затичва след Вега. Брит-Мари извиква след него, но той не чува или не се интересува. Вратата иззвънява.

Брит-Мари почиства цялата пицария насред мрачно мълчание. Никой не опитва да я спре.

Когато приключва, сяда тежко върху един стол в кухнята. Някоя сяда до нея и пие бира. Наблюдава я замислено.

– Бира, Брит-Мари. Искаш ли?

Брит-Мари я поглежда ококорено.

– Знаеш ли какво? Определено. Да, определено смятам, че бих искала една бира.

И двете пият бира, без да кажат нищо повече. Брит-Мари е отпила може би две или три малки глътки от своята, когато отново се чува звън. Тя излиза от кухнята и вижда в пицарията да влиза млад мъж. Определено не е свикнала с такива количества алкохол посред бял ден и може би затова не забелязва моментално, че мъжът е покрил лицето си с черна шапка.

Но Някоя го забелязва. Оставя бирата си. Застава зад Брит-Мари и я дръпва за ръкава на сакото.

– Брит-Мари. Долу. Веднага!

Едва тогава Брит-Мари вижда пистолета.

27

Много странно преживяване е да се взираш в дулото на пистолет. То те поглъща. Пропадаш в него. След няколко часа полицаи от града ще дойдат в пицарията и ще попитат Брит-Мари как е изглеждал младият мъж, как е бил облечен, дали е бил висок или нисък, дали е имал диалект или акцент. Но единственото описание, което Брит-Мари ще може да им даде, е: „Той държеше пистолет“. Един от полицаите ще я помоли да разбере, че при обирите става дума за пари и че тя „не бива да го приема лично“.

Разбира се, на него ще му е лесно да го каже, но всъщност е особено трудно да те заплашат с пистолет, а ти да НЕ го приемеш доста лично, такова е твърдото убеждение на Брит-Мари.

– Отвори проклетата шибана каса, по дяволите! – изръмжава ѝ крадецът.

Впоследствие Брит-Мари ще си спомни, че гласът му е прозвучал все едно говори на инструмент, а не на човек. Някоя опитва да стигне до касата, но Брит-Мари стои на пътя ѝ и сякаш се е сраснала с пода.

– ОТВАРЯЙ! – изревава крадецът по такъв начин, че Някоя и мъжете с шапките инстинктивно закриват лицата си с ръце, все едно това би помогнало.

Но Брит-Мари не помръдва. Шокът я парализира до такава степен, че тя не може дори да се уплаши. Не знае, разбира се, защо го прави, но хората имат множество качества, за които сами не подозират, докато към тях не бъде насочен пистолет. Така че, за своя изненада и за ужас на Някоя и мъжете с шапките, Брит-Мари се чува да казва:

– Първо трябва да купите нещо.

– ОТВОРИ! – надава вой крадецът.

Но Брит-Мари не помръдва. Хваща превързаната си ръка със здравата. И двете треперят, но днес просто беше тежък ден и вече ѝ е дошло до гуша. Затова отговаря възможно най-грижовно:

– За да се отвори касата, трябва да се въведе някаква сума, нали разбирате? За да не се объркат касовите бележки.

Пистолетът подскача в ръката на крадеца. Както от гняв, така и от изненада.

– АМИ, ПРОСТО ВЪВЕДИ НЕЩО!

Брит-Мари сменя местата на ръцете си. Пръстите ѝ са хлъзгави от пот. Но явно нещо в нея решава, въпреки бурните протести на разума, че в живота ѝ е настъпил подходящ момент да прояви малко твърдост.

– Трябва да разберете, че не мога да въведа каквото и да е. Иначе касовата бележка ще е грешна.

– ДРЕМЕ МИ ЗА ШИБАНАТА КАСОВА БЕЛЕЖКА, ТЪПА ВЕЩИЦА! ОТВАР... – крещи крадецът.

– Определено няма причина да повишавате глас – прекъсва го Брит-Мари решително и обяснява търпеливо: – И определено не е нужно да използвате такъв език, малки ми приятелю!

В този момент инвалидната количка на Някоя се стрелва по пода и подсича Брит-Мари на височината на бедрата, като в резултат Брит-Мари, Някоя и количката се стоварват на земята. В същото време се чува силен гръм, тъй като крадецът стреля в тавана. Ушите на Брит-Мари пищят и тя губи ориентация. От флуоресцентната лампа валят стъклени снежинки, а Брит-Мари не знае дали лежи по гръб или по корем, нито кое е стена и кое е под. Усеща тежкото дишане на Някоя в ухото си и ѝ се струва, че някъде далеч нещо иззвънява.

После чува гласовете на Вега и Омар.

– Какво, по дя... – казва Вега, а Брит-Мари инстинктивно се изправя на крака, въпреки че ушите ѝ още пищят, а разумът ѝ крещи да се стегне малко и да остане на пода като цивилизован човек.

Хората имат много качества, за които не подозираме, преди сами да сме се превърнали в един от тези хора. Брит-Мари открива на какво е способна. Открива смелостта, която притежава. Крадецът се обръща към Вега и Омар, а шокът му прозира през дупките в шапката.

– Шит! По шибаните дяволи, какво правите тук, мамка му?

– Психо? – прошепва Омар.

– КАКВО, ПО ДЯВОЛИТЕ, ПРАВИТЕ ТУК? НАЛИ ИЗЧАКАХ ДА СЕ РАЗКАРАТЕ, ДЕБА! ЗАЩО СТЕ ТУКА, ХЛАПЕТА СКАПАНИ?

– Забравих си якето – промълвява Вега.

Психо размахва бясно пистолета към нея, но Брит-Мари застава между дулото и децата. Протяга ръце назад, за да е сигурна, че тялото ѝ закрива момчето и момичето, и не помръдва и на милиметър. Отново се сраства с пода, но сега цял един живот, изпълнен с потискани амбиции, я поддържа изправена.

– А сега определено е време това да спре! – изсъсква тя заплашително.

Доколкото си спомня, това е първото заплашително нещо, което е правила през живота си.

Може да се каже, че в помещението настава леко противоречиво настроение. Психо очевидно не знае какво точно да прави с пистолета си, а междувременно никой от присъстващите не смее да реагира. Брит-Мари поглежда недоволно обувките му.

– Мила съм пода.

– ЗАТВАРЯЙ СИ УСТАТА, ДА ГО ЕБА! – крещи Психо.

– Определено не смятам да го направя – отговаря Брит-Мари.

Капки пот се стичат през дупките в шапката на Психо. Той се завърта наоколо, вдигнал пистолета на нивото на очите си, и мъжете с шапките се хвърлят обратно на пода. После се вглежда с омраза в Брит-Мари още веднъж и се втурва навън.

Вратата иззвънява щастливо, а краката на Брит-Мари се огъват и тя пада на земята. Отново губи представа за горе и долу и първоначално не разбира, че това, което я вдига нагоре, са треперещите ръце на Вега и Омар. Брит-Мари усеща как реверът на сакото ѝ се измокря от сълзи, но не знае колко от тях са на децата и колко са нейни, нито пък кога точно спира да се намира в прегръдките им и вместо това те се озовават в нейните. Но щом усеща, че децата са на път да паднат, намира сила да се изправи сама. Защото жените като Брит-Мари правят така, намират сила, когато трябва да го направят заради някого другиго.

– Извинявай, извинявай, извинявай, извинявай, извинявай – повтаря Вега задъхано.

– Шшш – прошепва Брит-Мари и залюлява Вега и Омар в прегръдките си.

– Извинявай, че те нарекох вещица – хълца Вега.

– Определено не е нещо, което да не съм чувала преди – успокоява я Брит-Мари.

Внимателно слага децата да седнат на два стола. Завива ги с по едно одеяло и им прави топъл шоколад от какао, защото това искаха децата на Кент, когато бяха малки и се събудеха нощем, след като са имали кошмари. Качеството на какаото може и да е съмнително, тъй като Някоя обещава, че е „почти какао, да! От Азия!“, но децата така и така са твърде разтърсени, за да усетят вкуса.

Омар не спира да повтаря, заеквайки, че трябва да намерят Сами, а Вега не спира да звъни на батко им. Брит-Мари опитва да ги успокои, като казва, че е почти сигурна, че Сами не е имал нищо общо с обира, при което децата я зяпват с отворени усти и Омар прошепва:

– Ти не разбираш. Когато Сами разбере, че Психо е насочил пистолет към нас, ще го намери и ще го убие. Затова трябва да открием Сами!

Сами не вдига. Децата стават все по-изплашени. Брит-Мари ги завива по-плътно с одеялата и им прави още шоколад. После прави това, което може. Което знае. Взима метла и парцал за под и бикарбонат, помита стъклата и избърсва пода.

Когато приключва, застава зад касовия апарат и се хваща за щанда с всичка сила, за да не припадне. Някоя ѝ донася хапче за глава и нова бира. Мъжете с шапките и брадите стават от масата си, отнасят чашите си до касата и ги оставят безмълвно пред Брит-Мари. После си свалят шапките, свеждат глави, отделят по няколко страници от вестниците си и ѝ ги подават.

Това са приложенията с кръстословиците.

28

Брит-Мари не знае дали първо чува гласа на Кент или на Свен. Свен идва, защото Вега му се е обадила; Кент идва, защото Омар му се е обадил.

Полицейската кола и БМВ-то спират отпред, занасяйки по чакъла. Двамата мъже влизат в пицарията с пребледнели лица, спират объркани и се взират в простреляната лампа на тавана. После се взират в Брит-Мари. Тя вижда колко са изплашени. Вижда, че се чувстват виновни, задето не са били тук да я предпазят. Вижда колко ги измъчва пропуснатият шанс да се проявят като нейни герои. Преглъщат тежко. Изглежда, дори не знаят на кой крак да застанат. После машинално правят това, което почти всички мъже биха направили в тази ситуация.

Започват да се карат чия е била вината.

– Всички ли са о’кей? – първо пита Свен, но е прекъснат от Кент, който внезапно посочва цялото помещение с ръка и нарежда:

– Да запазим спокойствие, докато дойде полицията!

Свен се завърта към него като обиден манекен.

– С какво мислиш, че съм облечен, проклето юпи такова? С карнавален костюм?

– Имам предвид истинските полицаи, които могат да СПРАТ един крадец! – изръмжава Кент.

Свен прави две малки ядни крачки напред и вирва брадичка:

– Разбира се, разбира се, ти самият щеше да го спреш с ПОРТФЕЙЛА си, ако беше тук!

Белите им лица за миг стават червени. Брит-Мари никога не е виждала Свен така ядосан, а съдейки по слисаните изражения на Вега, Омар и Някоя, те също. Кент, който очевидно усеща, че лидерската му позиция е заплашена, на свой ред повишава глас дори повече, опитвайки да поеме контрол над ситуацията.

– О’кей ли сте, деца? – пита той Омар и Вега, сочейки към тях с цяла ръка.

– Хич не ги питай как са! Ти дори не ги ПОЗНАВАШ! – срязва го Свен и избутва бясно ръката на Кент, след което се обръща към децата и ги посочва с цяла ръка.

– О’кей ли сте, деца?

Вега и Омар кимат объркано. Някоя опитва да каже нещо, но няма никакъв шанс. Кент си пробива път пред Свен и размахва длани.

– Нека всички да се успокоят, за да можем да се обадим в полицията.

– Аз СТОЯ тук, ОВЧИ МОЗЪК такъв! – изкрещява Свен.

Ушите на Брит-Мари продължават да пищят. Тя се прокашля и опитва да каже:

– Чуй ме, Кент. Чуй ме, Свен. Сега ще ви помоля да се успокоите и...

Двамата мъже не я чуват и продължават безпрепятствено да се карат и жестикулират, все едно Брит-Мари е нещо, което може да се паузира с дистанционно. Кент изсумтява, че Свен не би могъл „да предпази дори една длан, ако ще да му дадат ръкавица“, а Свен изсумтява в отговор, че Кент „сигурно е много смел, когато седи в БМВ-то със заключени врати“. Кент изкрещява, че Свен не бива да си мисли, че „е нещо“, защото бил „ченге в малко пикливо село“, а Свен изкрещява в отговор, че Кент хич не бива да си мисли, че може „да дойде тук и да си купи възхищението на хората с визитни картички и такива шитни!“. При което Кент крясва „момчето иска да стане предприемач, по дяволите!“, а Свен изревава „да си предприемач, не е работа!“, на което Кент отвръща подигравателно „да не искаш вместо това да стане полицай? А? Колко изкарва един полицай?“, а Свен беснее: „Получаваме две цяло и пет процента увеличение на заплатата годишно, а освен това пенсионните ми фондове имат много добра доходност! Ходил съм на курс!“.

Брит-Мари опитва да пристъпи между тях, но те не я виждат.

– Моля те, Кент. Моля те, Свен – пробва тя, но Кент започва да жестикулира още по-настървено, а Свен почва да сочи с цяла ръка, в резултат на което и двамата я удрят в лицето и тя залита назад. Никой от мъжете не забелязва това, тъй като са твърде заети да се дърпат за дрехите.

– Ходил съм на кууурс – казва подигравателно Кент, имитирайки Свен.

– Чуваш ли ме? Престъпление е да дърпаш униформата на полицай, така си е! – виква Свен и дръпва ризата на Кент.

– Внимавай с ризата! Знаеш ли колко струва!? – вие Кент.

– Ама че суетен женчо, нищо чудно, че Брит-Мари те е напуснала! – крещи Свен.

– Да ме е напуснала!? Да не мислиш, че ще остане тук с т-е-б, някакъв прехвален пазач!? – реве с цяло гърло Кент.

Брит-Мари размахва ръце пред лицата им, за да ги накара да я видят.

– Моля те, Кент! Моля те, Свен! Спрете незабавно! Преди малко измих пода!

Но напразно, всеки от мъжете е хванал главата на другия с дясната си ръка и двамата залитат наоколо, превити в пухтящ танц, съпроводен с ругатни. Секунда по-късно се чува яростен трясък и външната врата на пицарията се пръска на трески, когато двамата минават през нея като пияни мечки. Стоварват се върху чакъла отвън, а образувалата се купчина от крайници не изглежда особено ласкаво за физическите им недостатъци. Брит-Мари се втурва напред и ги зяпва. Те пък зяпват нагоре към нея, рязко замлъкнали и осъзнали какво са надробили току-що. Кент първи опитва да се изправи.

– Скъпа, виждаш много добре: човекът е идиот!

– Той започна! – възразява Свен веднага и също застава на крака.

– Ти луд ли си? – изсумтява Кент.

– Ааааз!? Тиии си този... – виква Свен в отговор.

Тогава на Брит-Мари ѝ идва до гуша. От всичко. Крещяха ѝ, бутаха я, заплашваха я с пистолет, а сега трябва да избърше пода още веднъж, защото из цялата пицария има трески от вратата. Но все пак всичко си има граници.

Не я чуват първия, втория и третия път. Затова тя пълни дробовете си с въздух и казва възможно най-категорично:

– Ще ви помоля да си тръгнете.

Те продължават да не я чуват и Брит-Мари прави нещо, което не помни да е правила от двайсет години, когато една от саксиите ѝ падна от балкона. Изкрещява.

– ВЪРВЕТЕ СИ! И ДВАМАТА!

В пицарията става по-тихо, отколкото би станало, дори ако вътре влезеше нов въоръжен крадец. Кент и Свен стоят с отворени усти и издават звуци, които може би биха се превърнали в думи, ако челюстите им се движеха между сричките. Брит-Мари забива пети още по-здраво в пода и посочва строшената врата:

– Махайте се оттук. Незабавно.

– Но за Бога, скъп... – започва Кент, но Брит-Мари го смълчава рязко, разсичайки въздуха с превързаната си ръка, а движението сигурно би могло да бъде квалифицирано като уникална форма на боен спорт.

– Можеше да попиташ как съм си наранила ръката, Кент. Можеше да попиташ и тогава може би щях да повярвам, че наистина ти пука.

– Реших, хайде, скъпа, реших, че си се прищипала на съдомиялната или някакъв такъв шит... знаеш как е. Не мислех, че е нещо сериозно...

– Защото не попита! – съгласява се Брит-Мари.

– Но... скъпа... не се сърд... – заеква Кент.

Свен се наежва насреща му.

– Точно! Точно! Сега се махай, проклето юпи, Брит-Мари не те иска тук! Не разбираш ли... – започва да нарежда той, преливащ от самоувереност.

Ръката на Брит-Мари разсича въздуха пред него и въздушното течение го запраща назад.

– А ти, Свен! Не обяснявай какво искам! Не ме познаваш! Дори аз не се познавам, очевидно, защото това определено не е нормално за мен поведение!

Някъде Някоя опитва да не се засмее. Вега и Омар изглеждат все едно им се иска да си водят записки, за да не забравят нито една подробност. Брит-Мари се овладява, бърше трески от полата си, хваща превързаната си ръка с другата и заявява добронамерено и грижовно:

– Сега ще почистя тук. Хубава вечер. И на двама ви.

Звънчето звънва тъжно и фалшиво след тях. Те дълго време остават отвън, крещейки „видя ли сега какво направи?“ един на друг. После всичко затихва.

Брит-Мари чисти.

Някоя и децата се скриват в кухнята, докато приключи. Не смеят дори да се смеят.

29

В никакъв случай вината не е на двамата полицаи, така е. Те пристигат в Борг от града и просто се опитват да си свършат работата по най-добрия начин, доколкото им позволяват възможностите.

Но в момента Брит-Мари може би е леко раздразнителна. Така става, когато стрелят по теб с пистолет.

– Разбираме, че сте шокирана, но ще трябва да отговорите на въпросите ни – опитва да обясни единият от полицаите.

– Не ви притеснява, че нахълтахте с кални обувки по мития под, разбирам, сигурно ви е приятно – отговаря Брит-Мари.

– Казахме, че съжаляваме за това. Много съжаляваме. Но както ви обяснихме няколко пъти, сега трябва да разпитаме всички свидетели – пробва другият полицай.

– Списъкът ми е съсипан – отбелязва Брит-Мари.

– Как така? – чуди се полицаят.

– Помолихте ме да дам показания. Списъкът ми е съсипан. Нищо от това не беше записано, когато сутринта излязох от вкъщи, така че сега целият ми списък се обърка.

– Нямахме предвид точно това – казва първият полицай.

– Ха. Ха. Значи сега и показанията ми не са наред – констатира Брит-Мари.

– Трябва да знаем колко добре успяхте да видите крадеца – опитва вторият полицай.

– Моля да ви информирам, че виждам отлично. Говорила съм за това с очния си лекар. „Виждаш просто отлично, Брит-Мари“, така ми каза той – казва Брит-Мари, свива устни и добавя напълно добронамерено: – Той е отличен очен лекар, разбирате ли. Възпитан. Не ходи по пода с кални обувки.

Полицаите въздъхват в синхрон. Брит-Мари издиша отчетливо в отговор. Но не въздиша.

– Би ни било от голяма помощ, ако можеш да опишеш крадеца – моли единият полицай.

– Разбира се, че мога да го опиша, за Бога – сопва се Брит-Мари.

– И как би го описала? – пита полицаят с надежда.

– Той имаше пистолет – казва Брит-Мари.

– Спомняш ли си нещо друго? Някакви по-особени детайли? – чуди се полицаят.

– Ха. Искате да кажете, че пистолетът не е по-особен детайл, така ли? – чуди се Брит-Мари.

– Не... не, естествено, че нямам това предви...

В този момент другият полицай го прекъсва, очевидно надявайки се да спечели доверието на Брит-Мари чрез смяна на тактиката. Слага ръка на рамото ѝ, понижава глас и казва съвсем поверително:

– Няма защо да се страхуваш, Брит-Мари. Първото, което трябва да разбереш за този тип престъпления, е, че не бива да приемаш нещата лично!

Брит-Мари изтупва ръката му от рамото си, както би пропъдила мръсно птиче.

– А как да ги приема според вас?

Полицаите се виждат принудени да признаят, че нямат добър отговор. Затова Брит-Мари посочва обувките им и отбелязва:

– Приемам лично това, че обикаляте тук с мръсни обувки, след като току-що съм измила пода.

Тогава полицаите решават да се върнат обратно в града.

Брит-Мари отново мие пода. Толкова настървено, че накрая Някоя решава да я спре.

– Внимавай с парцала, Брит-Мари. Скъп парцал е това, по дяволите! – засмива се тя.

Брит-Мари не смята, че сега е най-удачното време Някоя да обикаля наоколо и да се хили, определено не. Но Някоя настоява тя да пийне бира и да хапне малко пица, след което ѝ подава ключовете за колата.

– Бях останала с твърдото впечатление, че колата ми още не е ремонтирана! – възкликва Брит-Мари.

Някоя свива рамене засрамено.

– Е, знаеш. Отдавна е готова, да, но... знаеш.

– Не. Определено не знам – казва Брит-Мари.

Някоя разтрива засрамено ръцете си, отпуснати в скута ѝ.

– Колата е готова отдавна. Но ако Брит-Мари е без кола, тогава не може да си тръгне от Борг, нали?

– Значи си ме мамила? Лъгала си ме право в лицето? – пита Брит-Мари наранено.

– Да – признава Някоя.

– Мога ли да попитам защо?

Някоя свива рамене.

– Харесвам те. Ти си като, как се казва? Свеж полъх! В Борг е скучно без Брит, а?

Брит-Мари няма добър отговор на това, трябва да се признае. Така че Някоя си взима нова бира и виква сякаш между другото:

– Но, Брит, знаеш, нека те питам: как ти се струва идеята за синя кола?

– Какво искаш да кажеш с това? – ахва Брит-Мари.

Двете излизат на футболното игрище и прекарват доста време в разправии, защото Някоя упорито се опитва да обясни, че много лесно може да боядиса останалата част от колата на Брит-Мари в същия син цвят като новата врата. Изобщо няма да я затрудни. Все пак Някоя е почти напълно сигурна, че по един или друг повод някога е регистрирала автобояджийска фирма.

Накрая това така разстройва Брит-Мари, че тя вади бележника си и откъсва целия списък за деня и започва чисто нов. Никога през живота си не е правила такова нещо, но извънредните обстоятелства изискват извънредни мерки.

Върви пеша през Борг заедно с Вега и Омар, защото всичко на всичко днес е изпила малко повече от половин бира, така че и дума не може да става да се качи зад волана. Особено в кола със синя врата. Боже, какво биха си помислили хората? По пътя Омар не обелва и дума, което е няколко минути мълчание повече, отколкото Брит-Мари е виждала от негова страна, откакто се познават.

Вега звъни на Сами отново и отново, но не получава отговор. Брит-Мари опитва да я убеди, че Сами може би не знае за обира, но Вега отговаря, че това тук е Борг. В Борг всички знаят всичко за всички. Така че Сами знае и не си вдига телефона, защото е зает да търси Психо, за да го убие.

Предвид обстоятелствата, Брит-Мари не може да си позволи да остави децата сами, затова отива с тях в апартамента им и започва да готви. Вечерят точно в шест часа. Децата ядат, забили погледи в чиниите, както правят децата, които са се научили да очакват най-лошото. Първия път, когато телефонът на Брит-Мари звънва, те подскачат високо. Обажда се Кент и Брит-Мари не вдига. Минута по-късно звъни Свен и тя отново не вдига, а след това момичето от Агенцията по заетостта звъни три пъти поред и Брит-Мари изключва телефона си.

Вега отново се обажда на Сами. Без отговор. Тогава тя започва да мие съдове, без някой да я е молил. Тогава Брит-Мари разбира, че ситуацията наистина е сериозна.

– Сигурна съм, че нищо страшно не се е случило – казва Брит-Мари.

– И откъде знаеш, по дяволите? – отговаря Вега.

Омар измърморва откъм масата:

– Сами никога не закъснява за вечеря. Направо е нацист на тема вечеря.

После взима чинията си и я слага в миялната. Доброволно. Тогава Брит-Мари разбира, че определено трябва да направи нещо драстично, затова вдишва и издишва съсредоточено половин дузина пъти, след което прегръща силно двете деца. Когато се разплакват, тя се разплаква заедно с тях.

Накрая на вратата се звъни и тримата се втурват натам, препъвайки се един в друг. Никой от тях дори не се замисля, че Сами просто би си отключил, така че щом натискат дръжката и виждат бялото куче отвън, Омар се разочарова, Вега се ядосва, а Брит-Мари се разтревожва. Защото това като че ли са съответните принципни реакции на тримата.

– Не можеш да влезеш вътре с мръсни лапи – информира Брит-Мари кучето.

То поглежда лапите си и като че ли самочувствието му потъва. До него стои Банк, а до нея – Макс, Бен, Дино и Падан. Банк вдига бастуна си напред и побутва меко Брит-Мари в корема.

– Здрасти, Рамбо!

– Определено не! – възразява Брит-Мари инстинктивно.

Макс, който не познава Брит-Мари достатъчно добре, за да знае, че това не е добра идея, веднага решава да поправи недоразумението.

– Ама, това не е дис[22]. Тя ти дава кред[23]!

Брит-Мари го поглежда все едно я е заговорил с помощта на морзовата азбука. Обръща се към следващото дете в редицата, Падан, и като че ли очаква той да разтълкува това, което Макс каза току-що, тълкувайки онова, което Банк каза преди това. Падан май схваща, прокашля се тържествено и обяснява много отчетливо:

– Знаеш. Изплаши крадеца. Като Рамбо. Това означава, че си леденмадафака[24]!

Брит-Мари хваща търпеливо превързаната си ръка със здравата и насочва погледа си към Бен. Той се усмихва и кима окуражително.

– Това е нещо хубаво.

Брит-Мари асимилира тази информация и погледът ѝ се връща по целия път обратно до Банк.

– Ха. Това беше мило от твоя страна.

– Няма защо – измърморва Банк нетърпеливо и посочва китката си все едно там има часовник. – Какво правим с тренировката?

– Каква тренировка? – пита Брит-Мари.

– Тренировката! – отговаря Макс, който носи хокейния си анцуг и подскача нагоре-надолу, сякаш му се ходи до тоалетната.

Брит-Мари мести неловко тежестта си от петите на пръстите.

– Предположих, че се подразбира, че тренировката се отлага. Предвид обстоятелствата.

– Какви обстоятелства? – пита Макс.

– Обирът, малки приятелю – отбелязва Брит-Мари грижовно.

Макс като че напряга здраво мозъка си, за да си изясни каква би могла да бъде връзката между двете неща. Стига до единственото логично заключение:

– Крадецът да не е свил топката?

– Моля? – пита Брит-Мари.

– Ако не е свил топката, можем да играем, нали? – заключава Макс.

Групичката хора, събрани във входа, обмисля мълчаливо казаното и след като на никого не му хрумва разумен контрааргумент, им остава само едно.

Играят. В градинката пред блока, между помещението за боклук и стоянката за велосипеди, като за греди ползват три ръкавици с пръсти и едно куче.

Забавляват се.

Макс прави шпагат срещу Вега тъкмо когато тя се кани да вкара гол. Вега размахва юмруци към него. Той отстъпва. Тя изкрещява: „Не ме докосвай, богаташче!“. Всички отстъпват. Омар избягва топката все едно го е страх от нея.

Черната кола спира на улицата точно след като Падан е уцелил една от гредите по носа за трети път и тя отказва да участва повече. Омар се втурва в прегръдките на Сами, а Вега се обръща и влиза, марширувайки, в блока, без да каже и дума.

Гредата яде сладки от джоба на Банк и тъкмо я чешат зад ухото, когато Сами се приближава.

– Здрасти, Банк – казва той.

– Намери ли го? – пита Банк.

– Не – отговаря Сами.

– Психо е извадил късмет! – виква Падан развълнувано и размахва палеца и показалеца си като пистолет, но спира веднага, защото Брит-Мари го поглежда така, сякаш е отказал да ползва подложка за чаша.

Банк вдига бастуна и побутва Сами в корема.

– Психо е извадил късмет. Но най-вече ти си извадил късмет, Сами.

Тя тръгва към вкъщи, следвана от Макс, Дино, Падан и Бен. Преди да завият зад ъгъла, Бен се обръща и виква на Брит-Мари:

– Нали ще дойдеш утре?

– На кое? – иска да знае Брит-Мари.

Децата я поглеждат колективно така, все едно си е изгубила ума.

– На купата! Купата е утре! – избумтява Макс.

Брит-Мари изтупва полата си, за да не видят, че е стиснала очи и е прехапала бузи.

– Ха. Ха. Ще бъда там, естествено. Естествено.

Не казва нищо за това, че утре ще е последният ѝ ден в Борг. Те също не казват нищо.

Седи в кухнята и изчаква, докато Сами излезе от стаята на Вега и Омар.

– Спят – казва той с полупринудена усмивка.

Брит-Мари се изправя, събира сили и го осведомява неумолимо:

– Не искам да се бъркам, защото определено не съм човек, който прави така, но ако наистина днес си смятал да убиеш онзи Психо заради Вега и Омар, то бих искала да подчертая, че не подобава на един джентълмен да търчи наоколо и да убива хора.

Той вдига вежди. Тя стиска чантата си.

– Не съм джентълмен – усмихва се Сами.

– Не, но можеш да станеш! – заявява Брит-Мари.

Той се смее. Тя не се смее. Той спира да се смее.

– Стига, нямаше да го убия. Той е най-добрият ми приятел. Просто не е наред с шибаната глава, схващаш ли?

– Да – казва Брит-Мари, тъй като в този момент вече спокойно може да твърди, че е схванала.

– Дължи пари на едни хора. На грешните хора. Затова е отчаян. Мислел е, че Вега и Омар няма да са там.

– Ха – казва Брит-Мари.

– Не че ти не си важна! – поправя се Сами.

– Изобщо не си помислих това, съвсем не – възразява Брит-Мари.

– Сори. Трябва да запаля – въздъхва Сами и едва сега Брит-Мари осъзнава, че ръцете му треперят.

Последва го на балкона и се прокашля колебливо и в никакъв случай демонстративно. Той издишва дима в другата посока и се извинява:

– Сори, пречи ли ти?

– Бих искала да попитам дали имаш още цигари – казва Брит-Мари, без да мига.

Сами започва да се смее.

– Мислех, че не си пушач.

– Определено не съм – потвърждава Брит-Мари.

– Ооокей – казва той и ѝ подава цигара.

– Имах дълъг ден – защитава се Брит-Мари.

– Окейокей – смее се той и ѝ запалва цигарата.

Тя прави няколко малки, пробни дръпки. Затваря очи.

– Моля да те информирам, че ти определено не си единственият, който има склонност към див и безотговорен начин на живот. В младостта си на няколко пъти съм пушила по цигара.

Сами прихва. Брит-Мари усеща, че се смее повече на нея, отколкото с нея, затова пояснява:

– Моля да те информирам, че като млада за известен период работех като сервитьорка!

Тя кима категорично, за да подчертае, че това определено не е нещо, което си измисля. Сами изглежда впечатлен и я подканва с жест да седне на една обърната наопаки щайга от безалкохолни напитки.

– Искаш ли уиски, Брит-Мари?

Разумът на Брит-Мари незабавно се заключва в стаята си, защото я чува да казва:

– Да, знаеш ли какво, Сами? Всъщност определено бих искала!

Така че двамата пият уиски и пушат. Брит-Мари опитва да прави кръгчета от дим, защото си спомня, че докато работеше като сервитьорка, ѝ се искаше да владее това умение. Готвачите го можеха. Изглеждаше много успокояващо.

– Татко не избяга, ние го прогонихме, Магнус и аз – казва Сами без предупреждение.

– Кой е Магнус? – пита Брит-Мари.

– Предпочита да му викат „Психо“, „Магнус“ не звучи толкова страшно – смее се Сами.

– Ха – казва Брит-Мари, но по-скоро като „охо“, отколкото като „аха“.

– Татко биеше мама, когато беше пиян. Никой не подозираше, знаеш, но веднъж, когато бяхме малки, Магнус дойде да ме вземе преди тренировка. Никога не беше виждал такова нещо. Той идва от типичното семейство, баща му работеше в застрахователно дружество и караше опел, сещаш се. Но той... дявол знае. Видя ме да заставам между мама и татко. Както обикновено, татко започна да ме удря зловещо, но Магнус изскочи от нищото, опря нож в гърлото на татко и се разкрещя. Не мисля, че преди осъзнавах, че не всички деца живеят като нас. Че не всички постоянно се страхуват да се приберат у дома. Омар плачеше. Вега плачеше. И, знаеш... реших, че е време това да спре. Схващаш ли?

Брит-Мари започва да кашля и от ноздрите ѝ излиза дим. Сами я потупва приятелски по гърба и отива да ѝ налее вода. После се обляга на парапета и поглежда надолу, все едно измерва разстоянието до земята.

– Двамата с Магнус прогонихме татко. Човек не намира такива приятели под път и над път.

Възможно е до този момент, който определено е отвъд цивилизоваността, уискито и цигарите вече да са повлияли на Брит-Мари, но така или иначе тя пита директно:

– Къде е майка ви, Сами?

– Просто я няма за известно време, скоро ще се прибере – пробва да се измъкне Сами.

Брит-Мари се стяга и посочва заплашително към него с цигарата.

– Моля да те информирам, Сами, че може да съм много неща, но не съм идиот.

Сами пресушава чашата си. Почесва се по главата.

– Мъртва е – признава накрая.

Брит-Мари не знае колко точно време минава, докато успее да си изясни цялата история. Над Борг е паднала нощ и навън може би вали. Когато бащата на Сами, Вега и Омар си тръгнал, майка им започнала да прави все повече курсове с камиона. Година след година. Когато спедиторската фирма изритала всички шофьори, тя започнала да кара за чуждестранни компании – навсякъде, където имало работа. Година след година, както правят майките. Една вечер попаднала в задръстване, загубила време и рискувала да остане без бонус. Затова карала цяла нощ, в твърде лошо време и с твърде стар камион. На разсъмване насреща ѝ се задал лек автомобил. Водачът се пресегнал към мобилния си телефон и навлязъл в насрещното платно. Тя опитала да направи маневра, гумите поднесли в дъжда и камионът се преобърнал. Завалели стъкла и кръв, а три деца на стотици мили оттам седели и чакали в ключалката да се пъхне ключ.

– Беше адски добра майка. Беше боец – прошепва Сами.

Брит-Мари трябва да си долее, преди да успее да каже:

– Нечувано много съжалявам, Сами.

Прозвучава малко банално, но няма какво друго да се каже. Сами я потупва с разбиране по рамото, сякаш той я утешава, а не обратното.

– Вега е изплашена, макар че изглежда ядосана. Омар е ядосан, макар че изглежда изплашен.

– А ти какво чувстваш? – пита Брит-Мари.

– Аз нямам време да чувствам. Трябва да се грижа за тях – отговаря Сами.

– Но... как... имам предвид... държавата – започва Брит-Мари, споходена от порой несвързани мисли.

Сами пали нова цигара първо на нея, а после и на себе си.

– Така и не съобщихме, че татко се чупи. Той е някъде в чужбина, но все още е регистриран на този адрес. У нас беше старата му шофьорска книжка, така че Омар подкупи един шофьор на бензиностанцията да се престори на наш баща, да говори с полицията в града и да подпише документите. Получихме няколко хиляди от застраховката на мама. След това никой не се е интересувал от нас.

– Но не можете просто да... Господи, Сами, това не ти е „Пипи Дългото чорапче“! Кой ще се грижи за децата? – избухва Брит-Мари.

– Аз. Аз се грижа за тях – отсича Сами.

Брит-Мари вдишва. После издишва уиски и дим, кашляйки. Той отново я потупва внимателно по гърба.

– Още... колко? – кашля тя.

– Няколко месеца. Знам, че скоро ще дойдат за нас, не съм идиот. Но ми трябва само още малко време, Брит-Мари. Само малко време. Имам планове. Трябва просто да докажа, че мога да издържам семейството, схващаш ли? Иначе ще вземат Вега и Омар и ще ги пратят в някой шибан приемен дом. Не мога да им позволя да го направят. Не съм човек, който изоставя другите!

Брит-Мари се изправя, изтупва както себе си, така и парапета и всичко останало наоколо.

– Не мога да изчистя тия петна от парапета – казва Сами фрустрирано и се изправя, за да посочи петната.

– Пробвал ли си с бикарбонат? – пита Брит-Мари.

Той поклаща глава. Стисва силно очи. Брит-Мари наблюдава отражението си в прозореца. Димът цапа стъклото.

– Може би ще те оставят да се грижиш за децата. Ако е така, както казваш, може би...

– Погледни ме, Брит-Мари. Имам криминално досие, нямам работа и дружа с хора като Психо. Ти би ли ме оставила да се грижа за две деца? – пита той.

Тя го поглежда умолително.

– Можем да им покажем кутията ти за прибори! Можем да им обясним, че имаш потенциала да станеш джентълмен!

– Благодаря – казва той и слага ръка на рамото ѝ.

Тя се обляга на него.

– И Свен знае за всичко това?

Сами я погалва спокойно по косата.

– Той прие международното обаждане от полицаите, които открили камиона. Дойде и ни каза. Плака не по-малко от нас. Чувството е като да имаш родител в армията, сещаш се, когато майка ти кара камион. Ако на вратата се появи човек в униформа, разбираш какво е станало.

– Значи... Свен...

– Той знае всичко.

Брит-Мари стисва очи и заравя лице в ризата му. Това е странна постъпка. Възрастна жена на балкона на млад мъж посред нощ. Какво, за Бога, биха си помислили хората?

– Бях останала с впечатлението, че човек става полицай, защото вярва в законите и в реда – прошепва тя.

– Мисля, че Свен е станал полицай, защото вярва в справедливостта – отговаря Сами.

Брит-Мари се изправя. Избърсва лице.

– Ще ни трябва още уиски. И ако няма да те затрудни твърде много, бих искала да те помоля за препарат за почистване на прозорци.

След продължителен размисъл, тя добавя:

– Предвид сегашните обстоятелства, бих могла да се задоволя с каквато и да е марка.

30

Брит-Мари се събужда с главоболие от най-грандиозен вид. Лежи в леглото си в къщата на Банк, а някой съсед очевидно пробива стената, защото щом Брит-Мари се изправя, цялата стая започва да се люлее. Поти се и се чувства зле, тялото я боли, а устата ѝ е изпълнена с остър, горчив вкус. Брит-Мари определено не е жена без житейски опит, затова незабавно разбира в какво здравословно състояние се намира. Предния ден е изпила повече алкохол със Сами, отколкото е изконсумирала общо за последните четирийсет години. Има само едно разумно заключение:

– Хванала съм грип! – обясня тя раздразнено на Банк, когато слиза в кухнята.

Банк пържи бекон и яйца. Кучето подушва въздуха и се отмества малко по-далеч от Брит-Мари.

– Миришеш на алкохол – отбелязва Банк и не успява да не се развесели.

– Точно така. Именно затова се чувствам зле днес – кима Брит-Мари.

– Стори ми се, че спомена нещо за грип – казва Банк.

Брит-Мари кима грижовно.

– Но, мила ми малка приятелко, нали точно това казвам! Това е единственото разумно обяснение. Когато човек пие алкохол, имунната му система отслабва, да знаеш. Чела съм за тези неща. Така че това е причината да се разболея от грип.

Банк обръща яйцата. Кучето накланя глава.

– Грип, да – измърморва Банк и сервира яйца на Брит-Мари.

Брит-Мари затваря очи, опитвайки да потисне гаденето, и дава яйцата на кучето. Вместо тях, Банк оставя чаша студена вода пред нея. Брит-Мари пие. От грипа човек се обезводнява. Чела е за това.

– Всичко това е много странно, аз никога не се разболявам – обяснява тя.

Банк кима не кой знае колко убедено и за да компенсира, Брит-Мари започва да кима още по-разпалено.

– Кент и децата ни постоянно боледуваха, разбира се. Ако не един, то друг все беше болен, но на мен определено никога не ми се случваше. „Брит-Мари, здрава си като бик!“ Така казва лекарят ми, действително!

Банк и кучето не отговарят. Брит-Мари диша дълбоко и мига тъжно. Остава без дъх, когато се поправя:

– Децата на Кент.

Пие мълчаливо от водата. Кучето и Банк ядат яйца. Тръгват заедно към пицарията, за да се срещнат с отбора, защото Брит-Мари не е от жените, които не биха отишли на работа само защото имат грип. Кучето демонстративно заобикаля лехата с цветя, защото мирише все едно някой е повърнал в нея през нощта.

– Уф! Може ли да попитам какво смърди така в лехата ти? – пита Брит-Мари, не защото иска да се бърка, естествено, но ако миризмата се дължи на избора на тор, то нищо чудно, че нищо не иска да порасне в лехата.

– Снощи някой пиян се е издрайфал тук – просветлява я Банк.

– В лехата? Варвари! – ахва Брит-Мари ужасено.

Банк кима, без дори да опита да прикрие развеселеността си.

– Варвари, да.

Кучето се отдалечава още повече.

Когато пристигат, Някоя седи до разбитата врата на пицарията и пие кафе. Прави гримаса, щом Брит-Мари се приближава до нея, а в отговор Брит-Мари прави още по-зловеща гримаса.

– Тук смърди. Да не сте пушили вътре? – пита тя обвинително.

Някоя сбърчва нос.

– Ами ти, Брит? Да не би, как се казва, да си се подпалила и да си опитала да се изгасиш с уиски?

– Ще помоля да те информирам, че имам грип – изсумтява Брит-Мари.

Някоя накланя глава по начин, не твърде различен от този, по който обича да го прави кучето. Банк почуква инвалидната количка на Някоя с бастуна си.

– Стига си дрънкала и ѝ дай едно Блъди Мери.

– Какво е това? – иска да знае Брит-Мари.

– Помага при... грип – измърморва Банк.

Някоя изчезва в кухнята и се връща с чаша, пълна с нещо, което прилича на доматен сок. Брит-Мари отпива скептично, при което капките, които успяват да влязат в устата ѝ, веднага се връщат обратно и биват изплюти право върху кучето. То никак не изглежда развеселено от всичко това.

– Това има вкус на а-л-к-к-к-о-х-о-л? – изплюва Брит-Мари.

Кучето отива да седне на чакъла, като внимава да застане така, че вятърът да не духа от Брит-Мари към него. Банк протяга бастуна напред с изпъната ръка, за да се увери, че се намира извън обсега на плюене. Някоя бърчи чело и взима парцал, за да избърше масата, като си мърмори:

– Не знам какъв е тоя грип, който си хванала, Брит, но ми направи една услуга, а, как се казва? Не пали клечки кибрит наоколо, преди да си си измила зъбите. Пицарията не е застрахована срещу пожар, знаеш.

Брит-Мари определено не разбира какво трябва да означава това. Но се извинява учтиво и обяснява, че има работа в развлекателния център и всъщност няма време да седи тук и да бъбри цяла сутрин. После тръгва рязко през паркинга, продължава овладяно към тоалетната на развлекателния център и заключва вратата след себе си. Все пак определено не смята, че е подобаващо да повръща пред други хора, докато те си пият кафето.

Когато излиза, вижда плъха да седи на пода като малък космат гостенин, на който като че му се иска да имаше скъп ръчен часовник, по който да почуква недоволно. Брит-Мари взима „Сникърс“ и чиния, сервира му и се извинява любезно, като казва, че трябва да почисти. После взима прахосмукачката, включва я, отнася я в банята, затваря вратата над кабела и заключва здраво, за да не си помисли плъхът, че Брит-Мари повръща вътре, а че просто прахосмучи умивалника например.

Когато излиза, плъха го няма. „Сникърс“-а също. Брит-Мари тъкмо мие чинията, когато леко почукване с върха на бастун по рамката на вратата я прекъсва. Банк и кучето стоят отвън. Банк ѝ подава четка и паста за зъби. Брит-Мари хваща, треперейки, едната си ръка с другата.

– Мисля, че съм получила хранително отравяне – пояснява тя.

Банк измърморва нещо, което със сигурност звучи като „хранително отравяне, да, бе“, обръща се и тръгва обратно към пицарията.

Брит-Мари измива зъбите си няколко пъти и оправя прическата си. Изчиства банята с бикарбонат така, сякаш опитва да прикрие уликите след убийство. После изпива три големи чаши вода една след друга, като преди това е дръпнала пердетата. Определено не иска да рискува някой да я види, защото само животните и хората с татуировки лочат по този начин.

Свен е клекнал до вратата на пицарията и завинтва пантите. Щом вижда Брит-Мари, той се изправя несигурно на крака и сваля полицейската си шапка. В краката му има кутия с инструменти. Свен опитва да се усмихне.

– Просто си мислех, да, ами, мислех си да поправя вратата. Така мислех.

– Ха – казва Брит-Мари и поглежда треските около краката му.

– Да, имам предвид... ще ги помета. Стана така... аз, такова, искам да кажа, съжалявам!

Казва последното сякаш има предвид нещо по-важно от треските. Отмества се от пътя на Брит-Мари. Тя минава покрай него. Затаява дъх, въпреки че си е измила зъбите.

– Аз, такова, искам да кажа, че много съжалявам за вчера – казва той жално след нея.

Брит-Мари спира, без да се обърне. Свен се прокашля.

– Имам предвид, че аз, такова, не исках да те карам да се чувстваш... така, както се почувства. Никога не бих искал да бъда някой, който те кара да се чувстваш... така.

Тя затваря очи и кима. Изчаква разумът ѝ да изпъди чувствата, които я карат да желае Свен да я докосне.

– Ще взема прахосмукачката – прошепва тя.

Знае, че той гледа след нея. Крачките ѝ са неловки. Все едно е забравила как да върви, без да се настъпва. Думите ѝ, насочени към него, са като живота в хотел – нови и странни, а разговорите им са като предпазливото опипване на стената на непозната стая в търсене на ключ, който всеки път включва различна лампа от тази, която си очаквал.

Някоя се появява в кухнята тъкмо когато Брит-Мари отваря килера, за да извади прахосмукачката.

– Ето. Доставиха ги за теб.

Брит-Мари поглежда букета в ръцете ѝ. Лалета. Лилави. Брит-Мари обича лилави лалета, дотолкова, доколкото изобщо може да обича нещо, без да осъзнае, че това е неподобаващ изблик на чувства. Хваща нежно букета и прави всичко възможно да не се разтрепери. На картичката пише „Обичам те“. От Кент.

За да опознаеш някого, са нужни години. Цял живот. Това превръща дома в дом. В хотела човек е просто посетител. Хотелите дори не знаят кои са любимите ти цветя.

Брит-Мари изпълва дробовете си с лалета и в продължение на една дълга глътка въздух отново е там, до собствената си мивка и собствените си шкафове, в апартамента, в който знае къде се намира всеки един килим, защото сама го е сложила там. На пода на спалнята има бели ризи, черни обувки и влажна кърпа. Всички тези неща са на Кент. Неговите неща. Те не могат просто да бъдат заменени. Един ден човек се събужда и осъзнава, че е твърде стар, за да живее на хотел.

Брит-Мари не поглежда Свен в очите, когато излиза от кухнята. Благодарна е, че прахосмукачката заглушава всичко, което не бива да бъде казано. После идват Вега, Омар, Бен, Падан и Дино, точно навреме, а Брит-Мари се прави на заета, като им раздава изпраните екипи. Вега гледа изпитателно Брит-Мари и я пита дали има махмурлук, защото според нея изглеждало като да е така. Брит-Мари дава ясно да се разбере, че в никакъв случай няма махмурлук, и моли да ги информира, че всъщност е болна от грип.

– Аа. От този грип. И Сами беше болен от същото тази сутрин – смее се Омар.

Брит-Мари веднага се обръща към Банк и Някоя.

– Нали това казах! Върлува някакъв вирус!

Банк поклаща глава. Някоя изпива червената напитка, която Брит-Мари остави на масата.

Първото звънване на веселото звънче над вратата, след като Свен я е поправил, се чува, когато мъжете с брадите и шапките идват, за да пият кафето си и да четат вестниците си. Но един от тях пита Омар „кога започва първият мач“, а щом Омар му казва, мъжът поглежда ръчния си часовник. Все едно за пръв път от много време насам имат да спазят някакъв ангажимент.

Второто звънване на звънчето над вратата се чува, когато двете древни жени с ролаторите прекрачват прага. Едната вперва поглед в Брит-Мари и я посочва.

– Ти л’си таз, дет тренира м’четата?

Брит-Мари не знае дали това са думи, или просто звуци. Вега се навежда към нея и прошепва:

– Пита дали ти си треньорът ни.

Брит-Мари кима, без да откъсва поглед от показалеца на древната жена, сякаш той може да гръмне. Щом получава потвърждение, жената вади една торбичка от коша на ролатора и я тиква в ръцете на Брит-Мари.

– Плод за м’четата!

– Казва, че това са плодове за момчетата в отбора – превежда Вега услужливо.

– Ха. Моля да ви информирам, че в отбора има и момиче – информира Брит-Мари.

Древната жена я зяпва. После зяпва Вега и футболната фланелка, с която е облечена. Втората древна жена си пробива път напред и изръмжава нещо напълно нечленоразделно на първата древна жена, при което първата древна жена посочва Вега и заявява на Брит-Мари:

– З’неа още дин плод!

– Казват, че трябва да получа един плод допълнително – казва Вега доволно, взима торбичката от Брит-Мари и надниква вътре.

– Ха – казва Брит-Мари и приглажда трескаво полата си по всички възможни начини.

Щом поглежда обратно нагоре, двете древни жени стоят толкова близо до нея, че между тях не би могъл да се промуши дори лист А4. Жените сочат нея и Банк.

– Вий мла’итеземете децата, идете у проклетия грати им ка’ете, ч’не сме умрели! Борг не е мъ’тъв! Ка’ете им гу на копелетата, чу’ате ли ме?

– Казва ти и Банк да ни заведете в града и да кажете на копелетата, че Борг не е мъртъв – казва Вега с пълна с плодове уста.

Банк стои от другата на страна на Брит-Мари и се хили.

– И те нарече „млада“, Брит-Мари.

Брит-Мари, която хората не бяха наричали млада дори когато беше млада, не знае какъв отговор би могъл да се очаква от нея. Затова потупва ролатора на една от жените малко смутено и казва:

– Ха. Благодаря. Много благодаря.

Жените изръмжават и излизат навън. Някоя донася ключовете на бялата кола със синята врата, а Вега информира Брит-Мари между хапките, че трябва да минат да вземат Макс.

– Ха. Бях останала с впечатлението, че не го харесваш – казва Брит-Мари учудено.

– И ТИ ЛИ ЗАПОЧВАШ!? – изкрещява Вега моментално и наоколо изригва фонтан от парченца плодове.

Омар се смее високо и подигравателно, а Вега го подгонва през паркинга, замеряйки го с ябълки и мангота.

Брит-Мари стисва здраво клепачи, изчаквайки главоболието ѝ бавно да отстъпи. После претегля нервно ключовете в ръката си, прочиства тихо гърло и ги подава на Свен, без да срещне погледа му.

– Не е удачно да се шофира, когато човек има... грип.

Когато влизат в колата, Свен отново сваля шапката си. Не е нужно да обяснява, че го прави от загриженост. Не иска Брит-Мари да се притеснява какво ще си помислят хората, ако видят, че полицай я кара на футболно състезание. Особено в бяла кола със синя врата.

Не казва нищо и за това, че в колата има значително повече пътници и кучета, отколкото е удачно от законова и хигиенична гледна точка, още повече предвид факта, че кучето и Падан сядат в багажника, защото другаде няма място. Накрая обаче Свен все пак отбелязва, че колата трябва да се зареди с бензин. Пита дали Брит-Мари иска той да се заеме с това. Тя отговаря, че определено не е необходимо, тъй като тя спокойно може да го направи и сама. Все пак това си е нейната кола, независимо от цвета на вратата.

След като прекарва десет минути пред бензиновата колонка, хванала едната си ръка с другата, задната врата на колата се отваря и Вега се измъква от плетеницата от крака, ръце, футболни бутонки и глави на кучета. Отива до Брит-Мари, като гледа да застане така, че да закрие видимостта на Свен.

– Средният – казва тя тихо на Брит-Мари, без сама да се пресегне към маркуча.

Брит-Мари я поглежда паникьосано.

– Не се замислих за това, преди да изляза от колата, нали разбираш? Не знам как се...

Гласът ѝ секва. Вега опитва да заеме колкото се може повече място, така че Свен да не може да види какво се случва. Протяга се и докосва ръката на Брит-Мари.

– Няма нищо, коуч.

Брит-Мари се усмихва леко и маха нежно един паднал косъм от рамото на Вега.

– Винаги Кент зареждаше колата. Винаги той беше този, който... винаги беше той.

Вега посочва средния маркуч. Брит-Мари го вдига така, сякаш се страхува, че по него може да тече ток. Вега се навежда и отвинтва капачката на резервоара.

– Кой те научи на това? – пита Брит-Мари.

– Майка ми – отговаря Вега.

После се засмива по такъв начин, че роднинската ѝ връзка със Сами няма как да бъде по-очевидна.

– Не е нужно човек да е фен на „Ливърпул“ още от раждането си, коуч. Може да се научи и като възрастен.

Това е ден за състезание по футбол, и за раздяла, както и ден, в който Брит-Мари сама зарежда колата си. Щом приключва, има чувството, че може да покорява планини и да прекосява океани.

Това е ново чувство за нея. Още едно.

31

Борг е градче до шосе. Градчетата и шосетата изглеждат различно, когато времето е хубаво. Брит-Мари не знае кога точно слънцето е пробило през безконечната сивота на януарското небе, но светлите лъчи носят със себе си обещанието за следващия сезон. Минават покрай къщата на Падан с парника отпред. Вътре се мярка бременна жена. Подминават още градини с още хора в тях, което изглежда доста странно, когато човек е свикнал улиците в Борг вечно да са пусти. Някои от хората са млади, някои са деца, някои махат на колата. Един мъж с бастун държи табела в ръка.

– И той ли слага табела за продан? – пита Брит-Мари.

Свен намалява и махва на мъжа през прозореца.

– Маха я.

– Защо?

– Ще ходят на купата. Искат да знаят какво ще стане. Това отдавна не се е случвало в Борг.

Бялата кола със синята врата минава през Борг и едва когато минават покрай знака, който заявява, че са напуснали градчето, Брит-Мари осъзнава, че след тях се движат други превозни средства. За пръв път в Борг има задръстване.

Макс живее в една от големите вили малко след края на градчето. Къщите си имат собствена улица, покрай която са подредени. Прозорците им са толкова големи, че може да са поставени само от човек, който смята за по-важно да се вижда какво има от вътрешната им страна, вместо от външната. Този жилищен район години наред е настоявал все по-агресивно общината да го запише като част от града, вместо като част от Борг, разказва Свен на Брит-Мари. В следващия миг натиска рязко спирачката заради БМВ-то, което излиза на сляпо от гаража малко по-напред. Фредрик носи слънчеви очила и говори по телефона. Върти кормилото все едно то се съпротивлява. Свен му махва, а БМВ-то профучава покрай тях така, сякаш спокойно би могло да мине и през тях.

– Шибан лимонен задник – измърморва Вега и слиза.

Брит-Мари тръгва след нея. Макс отваря още преди да са натиснали звънеца, провира се навън и затваря напрегнато вратата. Отново е облечен с анцуга с надпис „Хокей“ на гърдите, но държи футболна топка под мишница.

– Не е нужно да носиш топка, Вега вече взе една в колата – информира го Брит-Мари.

Макс мига неразбиращо. Брит-Мари сключва ръце пред себе си.

– Но нали не ви е нужна втора топка, за Бога?

Макс поглежда топката. Поглежда Брит-Мари.

– Да ни е нужна?

Сякаш тези думи нямат нищо общо с футболните топки.

– Като говорим за нужда, трябва да отида до тоалетната – изстенва Вега и тръгва нетърпеливо към вратата.

Ръката на Макс улавя рамото ѝ, но Вега я избутва. Макс изглежда изплашен.

– Не може!

Вега се взира в него подозрително.

– Страх те е, че ще видя колко тузарски си живеете? Мислиш ли, че ми пука за милионите ви, а?

Макс опита да я задържи настрана от вратата, но Вега е твърде бърза и се промушва под ръката му. Той изкрещява и я дръпва за якето, но тя все пак отваря. И двамата застиват на място. Тя с отворена уста, а той със затворени очи.

– Аз... какво, по дяволите... къде са ви мебелите? – пита Вега.

– Трябваше да ги продадем – смотолевя Макс и затваря вратата, без самият той да погледне вътре.

Вега се вторачва в него.

– Нямате ли пари?

– В Борг никой няма пари – казва Макс и тръгва към колата.

– Защо тогава баща ти просто не продаде скапаното си БМВ? – виква Вега след него.

– Защото тогава всички ще разберат, че се е предал – въздъхва Макс и се качва на задната седалка.

– Но какво, по дя... – започва Вега, качвайки се в колата след него, но Омар я сръчква здраво.

– Стига, сестра ми, ти какво? Да не си ченге? Остави го на мира.

– Просто искам да зна... – възразява тя, но Омар отново я сръгва.

– Стига! Той говори като един от тях, но играе футбол като един от нас. Схващаш ли? Остави го.

Макс не казва и дума през целия път до града. Когато спират пред спортната зала, където ще се проведе купата, той слиза от колата с топката под ръка, пуска я на асфалта и я изстрелва към една стена по-силно, отколкото Брит-Мари някога е виждала да се изстрелва каквото и да е.

На път към залата Омар слага ръка на раменете му и казва грижовно:

– Топката ти като че малко е спаднала. Искаш ли да си купиш хубава помпа? Мога да ти намеря!

Брит-Мари пуска кучето и Падан да излязат от багажника. Банк тръгва след тях. Следват ги Дино и Вега. Свен върви последен. Брит-Мари преброява всички няколко пъти и опитва да си спомни кой липсва, когато гласът на Бен прозвучава жално от далечния край на задната седалка:

– Извинявай, Брит-Мари. Не исках да стане така.

Брит-Мари не успява веднага да локализира гласа, а Бен допълва:

– Досега не съм играл за купа. Така се... притесних. Реших да си замълча, докато бяхме на бензиностанцията.

Брит-Мари продължава едва да го чува, затова пъха глава в колата. Вижда тъмното петно на панталоните му и по седалката отдолу.

– Съжалявам – прошепва той и стисва очи.

– О... аз... извинявай. Не се притеснявай! Ще го изчистя с бикарбонат! – изстрелва Брит-Мари и вади резервни дрехи от багажника. Защото след като пристигна в Борг, се е превърнала в такъв човек, осъзнава тя. Човек, който ходи на футболни състезания с резервни дрехи в багажника.

Вдига бамбуковата завеса пред прозореца, докато Бен се преоблича. После покрива седалката с бакпулвер. Взима панталоните му със себе си и ги изпира в мивката на една от съблекалните в спортната зала. Той стои до нея, извил устни засрамено, но с грейнал поглед.

– Мама ще дойде да гледа днес. Взела си е почивен ден от работа! – изплъзва се от устата му, когато Брит-Мари приключва. Казва го така, сякаш описва постройка, направена от шоколад.

Другите деца подритват две топки в коридора отвън и Брит-Мари трябва да се овладее, за да не се втурне към тях и да ги информира сериозно, че определено не е удачно да се играе футбол на закрито. Всъщност според нея изобщо не е удачно да има спортни зали на закрито, но не иска отново да я погледнат все едно тя е лудата в това отношение, затова си държи езика зад зъбите.

Спортната зала се състои от висока платформа, разделена на две от също толкова високо стълбище, което води надолу към правоъгълно поле, нашарено с цветни линии. Брит-Мари предполага, че там ще се играят футболните мачове. На закрито.

Банк събира децата в кръг на върха на стълбите и им казва неща, които Брит-Мари не разбира, но предполага, че са някаква форма на онзи „пеп ток“, който толкова харесват.

Когато приключва, Банк вдига бастуна във въздуха, размахва го натам, където ѝ се струва, че се намира Брит-Мари, и казва:

– Искаш ли да кажеш нещо преди мача, Брит-Мари?

Брит-Мари не се е подготвила за такова стечение на обстоятелствата, то не фигурира в списъка ѝ, така че тя стисва здраво чантата си и се замисля за кратко, преди да каже:

– Мисля, че е важно да опитаме да направим добро първо впечатление.

Брит-Мари може и да не знае какво точно е имала предвид, но смята, че като цяло това е добър житейски съвет. Децата я гледат, вдигнали вежди на различна височина. Вега, която отново яде плод, кимва кисело към хората на трибуната.

– Пред кого? Тия там? Те ни мразят, нали се сещаш?

Брит-Мари трябва да признае, че повечето от хората по трибуната, мнозина от които носят тениски и шалчета с името на отбора от града, гледат децата от Борг малко както човек може би би погледнал чужденец, който току-що е кихнал насреща му в метрото. По средата на стълбището стоят мъжът от общината и жената от футболната асоциация (или обратното), които се появиха в Борг по време на тренировката преди няколко дни. Жената изглежда потисната; мъжът е прегърнал купчина документи. До тях има още един мъж, който изглежда много сериозно и е облечен с фланелка, на която пише „Спортен функционер“, а до него пък стои човек с дълга коса и анцуг, на който пише името на градския отбор от едната страна на гърдите и думата „Треньор“ от другата. Треньорската персона – Брит-Мари няма предразсъдъци – изглежда, нещо негодува. Дръпва документите, посочва децата от Борг и се разкрещява, че това било „Сериозна купа! Не детска площадка!“.

Брит-Мари не знае какво трябва да означава това, но вижда как Падан вади кенче от джоба на шортите си и решава, че така определено няма да направят добро впечатление, затова го призовава да не отваря безалкохолното. Падан настоява и казва, че има ниска кръвна захар, при което Вега се включва, бутва го по рамото и изсъсква: „Да не си глух? Не отваряй кенчето!“. За жалост, в резултат на това Падан, чието равновесие не отговаря на ниския му център на тежестта, залита назад и пада по гръб. Започва да се търкаля надолу по стълбите, докато тялото му не се блъска в краката на жената от футболната асоциация, мъжа от общината, функционера и треньорската персона.

– НЕ ОТВАРЯЙ КЕНЧЕТО! – изкрещява му Вега.

– К’ВО? – изкрещява ѝ Падан, проснат на пода до треньорската персона и забелил очи. След това явно стига до извода, че световъртежът му сигурно се дължи на ниска кръвна захар. При което решава да отвори кенчето.

Човек не би могъл да опише това като оптималното първо впечатление, така си е.

Когато Брит-Мари и Банк стигат до участъка от стълбите, където се е приземил Падан, треньорската персона вече крещи още по-сърдито, вероятно поради случилото се току-що. Мъжът, жената и документите се въртят в кръг, обсипани от безалкохолен дъжд. Самата треньорска персона има толкова много безалкохолно по косата, лицето и дрехите, че течността в кенчето явно някак си е нарушила законите на физиката.

– Сериооозно!? Това сериооозно ли е? – изплюва персоната към функционера.

Функционерът клати глава много сериозно. Треньорската персона посочва Банк и Брит-Мари толкова ядосано, че го прави с две ръце. От разстояние е трудно да се прецени дали действително сочи някого, или показва колко горе-долу е голям един язовец например.

– Вие ли сте треньооори на този отбооор?

Треньорската персона прави налудничави кавички с пръсти, когато произнася „треньори“ и „отбор“. Бастунът на Банк мушва персоната веднъж по погрешка и още пет пъти може би не толкова по погрешка. Жената изглежда потисната. Мъжът с документите застава зад нея и закрива устата си с длан, явно от опит.

– Ние сме треньорите – потвърждава Банк.

Персоната се смее и се ядосва едновременно.

– Една вещица и една сляпа, сериооозно? Това сериооозна купа ли е? Ааа?

Функционерът клати сериозно глава. Жената, по-потисната от всякога, поглежда към Банк.

– Един от играчите в отбора ви, Патрик Иварш...

– Какво за мен? – възкликва Падан плахо откъм пода.

– Какво за него? – изръмжава Банк.

– Да, какво за Патрик? – пита трети глас.

Таткото на Падан се е появил зад Брит-Мари. Сресал си е косата и се е издокарал. На ревера на сакото му има червено лале. До него стои Кент, със смачкана риза. Усмихва се на Брит-Мари. На нея веднага ѝ се приисква да го хване за ръката.

– Патрик е с две години по-млад от останалите. Твърде е малък, за да участва в купата без специално разрешение – прокашля се жената, гледайки в пода.

– Ами, дайте му разрешение! – виква Банк и размахва бастуна си към функционера.

– Правилата са си правилааа! – прекъсва я треньорската персона.

– Вярно ли? ВЯРНО ЛИ?! ЕЛА ТУКА, ТИ МАЛЪК... – разкрещява се Банк и замахва яростно с бастуна.

Персоната опитва да се хване за същия бастун, за да не падне, при което повлича Банк със себе си, те губят равновесие и залитат надолу по стълбите, но нечия силна ръка се протяга бързо и сграбчва ръкава на персоната като с белезници и спира падането.

Треньорската персона виси над стълбите, ококорила очи към Кент, а Кент продължава да държи неумолимо ръкава, навежда се напред и заявява, по онзи самоуверен начин, по който разказва на хората за бизнеса си с Германия:

– Ако опиташ да бутнеш сляпа жена по стълбите, ще те дам под съд, докато семейството ти задлъжнее за десет поколения напред, набий си го в проклетата глава.

Треньорската персона го зяпва. Банк си възвръща равновесието, като се подпира с бастуна в корема на мъжа два или може би три пъти. Мъжът с документите размахва въпросните документи. Функционерът кима сериозно. Потиснатата жена се прокашля няколко пъти.

– Има подадено възражение от противниковия отбор във връзка с играч на име Вига. От личния номер става ясно, че... – започва жената.

– Казвам се ВЕГА! – изсумтява Вега, която се намира малко по-нагоре по стълбите.

– Да, Виииееега – опитва се да я имитира жената.

– Да нямаш лайна в ушите, а? В-Е-Г-А! – повтаря Вега.

Жената се почесва по меката част на ухото. Усмихва се все едно са ѝ сложили местна упойка. Обръща се към Брит-Мари, която до момента създава впечатлението, че е единственият разумен човек в компанията.

– Трябва специално разрешително, за да могат в отбора да играят момичета и по-малки деца.

– Правилата са си... пра... правилааа – заеква треньорската персона, без да може да се измъкне от хватката на Кент.

– Така да бъде – отговаря Кент спокойно, обръща се към жената, мъжа и функционера и се усмихва: – Ще трябва да отстраните Патрик и Вега, тъй като градският отбор очевидно го е страх да излезе срещу едно по-малко момче и едно момиче!

Думите му са посрещнати от краткотрайна всеобща тишина.

– К’вооо? – възкликва треньорската персона.

– СТРАХ ВИ Е! – виква Банк и случайно ръгва с бастуна първо треньора, а после малко и мъжа с документите.

– Как пък нее... – възразява треньорската персона.

Ето как Вега и Патрик получават разрешение да играят. Патрик слиза надолу по стълбите, прегърнат от баща си, но сякаш му се иска по-скоро да се затича из залата, разперил ръце като крилата на самолет.

Останалите деца се втурват към игрището и започват да загряват, като стрелят към една от вратите, което, в интерес на истината, изглежда все едно загряват, като стрелят по абсолютно всичко останало, освен към вратата.

Брит-Мари и Кент стоят сами на стълбите. Тя маха косъм от рамото му. Приглажда една гънка на ръкава му толкова леко, че дори не докосва ръката му.

– Как разбра, че трябва да кажеш онова там, че ги било страх? – пита тя.

Кент се засмива и смехът му погъделичква Брит-Мари отвътре.

– Имам голям брат. Това винаги работеше при мен. Помниш ли, когато скочих от балкона и си счупих крака? Всички най-големи глупости, които съм правил през живота си, са започвали с Алф, който ми казваше, че няма да посмея!

– Беше мило, че се намеси. Също и че ми прати лалетата – прошепва Брит-Мари, без да пита дали тя самата е една от глупостите.

Кент отново се засмива.

– Купих ги от бащата на онзи Падан. Отглежда ги в парника в двора си. Ама че хахо, а? Започна да ми опява, че според него трябвало да купя червени, защото били „по-добри“, но му казах, че обичаш лилави.

Брит-Мари бърше невидими прашинки от гърдите му. Овладява се. Хваща разумно едната си ръка с другата и казва:

– Трябва да тръгвам. Скоро ще почват.

– Успех! – казва Кент, навежда се напред и я целува по бузата, а Брит-Мари трябва да се хване за парапета, за да не падне по стълбите.

Кент отива и сяда на последното свободно място в тази част от трибуната, където се е скупчила публиката, дошла от Борг. Брит-Мари осъзнава, че за пръв път Кент е отишъл някъде заради нея. За пръв път в живота им той трябва да казва, че е с нея, а не обратното.

На съседната седалка седи Свен. Гледа в земята.

Брит-Мари вдишва дълбоко преди всяка крачка надолу по стълбите. Банк и кучето я чакат на една пейка до игрището. Някоя също е там, а на лицето ѝ е изписано особено доволно изражение.

– Ти как дойде тук? – пита Брит-Мари.

– С кола, знаеш – отговаря Някоя небрежно.

– Ами пицарията и магазинът за хранителни стоки и пощата? Ами работното време? – пита Брит-Мари разтревожено.

Някоя свива рамене.

– Кой ще отиде да си купи нещо, Брит? Целият Борг: тук!

– Но човек не може просто да прекрати цялата икономическа дейност в града! – възкликва Брит-Мари и едва след това ѝ хрумва да попита: – Какво искаш да кажеш с това, че си дошла с кола?

– Ами, карах, знаеш. Кола.

– Нямам предразсъдъци! – казва Брит-Мари.

Някоя размахва ръце.

– Сама си я направих. Онези от Транспортната агенция ми казаха: инвалид, да. Не можеш да караш обикновена кола, да. Затова си направих необикновена кола.

Брит-Мари приглажда невидима гънка на полата си с такава бързина, че изглежда все едно се опитва да запали огън. Някоя я потупва успокоително.

– Нерви, а? Няма страшно, Брит, казах му на функционера: ще седна на скамейката до Брит. Защото ѝ действам, как се казва? Успокоително, да. Онзи каза просто „не“, а аз му викам: „Не виждам тука да има места за инвалиди. Незаконно, да“. Казах му: „Мога да ви съдя, да“. И сега седя тук. Най-хубавото място, а?

Брит-Мари вдишва дълбоко. Издишва бавно. Повтаря. Това не помага. Затова се извинява, напуска игрището, тръгва по коридора, влиза в тоалетната и повръща. Връща се на скамейката, а Някоя продължава да говори непрестанно, барабанейки нервно с пръсти по всяка възможна повърхност наоколо. Кучето подушва Брит-Мари. Банк ѝ подава пакетче дъвки.

– Това беше мило. Често се случва човек да получи хранително отравяне преди важен мач.

Брит-Мари дъвче дъвката с ръка на устата, защото ако я видят, хората биха си помислили, че има татуировки и какво ли не още. После публиката аплодира, реферът излиза на терена и един отбор от Борг, който дори си няма игрище, играе мач. Подкрепят ги хората от едно градче, където почти всичко е закрито. Но само почти.

Първото, което се случва, е, че едно високо момче със сложна прическа удря Дино с лакът. Следващия път, когато Дино получава топката, момчето прави същото, само че по-грубо. На няколко метра от Брит-Мари треньорската личност подскача нагоре-надолу с подгизналия си от безалкохолно анцуг и крещи надъхващо:

– Тооочно така! Респектирайте гиии!

Брит-Мари е убедена, че ще получи инфаркт, но щом обяснява това на Банк, Банк казва, че „така трябва да е, когато човек гледа футбол“. Тогава кой, за Бога, би искал да гледа футбол, пита се Брит-Мари. Третия път, когато Дино получава топката, високото момче се засилва от другата страна на игрището и се втурва към него с вдигнат лакът. В следващия миг лежи по гръб. Макс стои над него с издути гърди и изпънати ръце. Тръгва към пейката още преди съдията да го е изгонил.

– Макс! Ха! Ти направо си, как се казва? – ликува Някоя.

Банк го почуква по обувката с бастуна си.

– Приказва като един от тях. Но играе като един от нас.

Макс се усмихва и отговаря нещо, но Брит-Мари не го чува. Междувременно съдията е подновил играта и краката на Брит-Мари са се изправили, без да я помолят за разрешение. Устата ѝ се е отворила, без тя да знае как. На игрището трима играчи са се насъбрали около топката. Някой я ритва, тя отхвърча настрани и се озовава пред краката на Бен. Той я гледа. Цялата спортна зала гледа него.

– Стреляй – прошепва Брит-Мари.

– СТРЕЛЯЙ, БЕ! – изкрещява глас от трибуните.

Това е Сами. До него седи жена с почервеняло лице. Брит-Мари за пръв път я вижда облечена с нещо различно от медицинска униформа.

– СТРЕЛЯАААААААААААААЙ!!! – крещи Банк и размахва бастуна във въздуха.

Така че Бен стреля. Брит-Мари е останала без въздух. Скрива ръце в дланите си, а Банк едва не обръща инвалидната количка на Някоя, крещейки: „Какво става? Кажи ми какво става, по дяволите!“.

Трибуните са се смълчали и като че ли никой от публиката не може да разбере какво точно е станало. Бен първоначално изглежда все едно ще се разплаче, а после сякаш търси къде да се скрие, но не стига далеч, тъй като се озовава под крещяща купчина от ръце, крака и бели фланелки. Борг води с едно на нула. Сами търчи по трибуната, разперил ръце като самолет. Кент и Свен скачат от местата си толкова рязко, че без да се усетят, се прегръщат. В резултат на това се налага Сами да прелети между тях, за да не се сбият.

Една жена с червено лице се откъсва от хаоса и се затичва надолу по стълбите. Щом виждат, че смята да излезе на терена, няколко функционери опитват да застанат на пътя ѝ, но не успяват да я спрат. Не биха могли да я спрат, ако ще да имаха пушки. Бен танцува с майка си и никой не може да му отнеме този момент.

Борг губи мача с четиринайсет на едно. Това няма значение. Децата са играли все едно мачът е най-важното нещо във вселената.

Ето това има значение.

32

На една определена възраст почти всички въпроси, които човек си задава, се въртят около едно и също: как се живее животът?

Ако човек стисне очи достатъчно здраво и дълго, може да си спомни почти всичко, което го е правило щастлив. Брит-Мари си спомня уханието на майчината кожа, когато беше на пет години и двете се втурнаха смеейки се в един вход, когато внезапно ги заваля дъжд. Спомня си хладния нос на баща си, допрян до бузата ѝ. Грапавата утеха, която ѝ носеше лапата на едно плюшено животно, което тя отказваше да даде за пране. Шума на вълните, когато със сестра ѝ се промъкнаха по скалите по време на последната им почивка до морето. Аплодисментите в един театър. Косата на сестра си, развята от вятъра, докато двете вървят безгрижно по улицата.

Какво друго? Кога е била щастлива? Има няколко такива момента. Звукът от ключ, търсещ ключалката. Сърцето на Кент, туптящо под дланта ѝ, докато той спи. Детски смях. Вятър на балкона. Мирис на лалета. Първото влюбване. Първата целувка.

Няколко мига. Един човек, който и да е, получава толкова малко шансове да изживее някой от тези моменти. Да се откъсне от времето и да полети. Да обича нещо до полуда. Да експлодира от страст. Изпитваме това няколко пъти като деца, може би, поне тези от нас, които имат тази възможност. Но след това? Колко пъти ни се случва да не сме на себе си? Колко пъти ни обземат толкова чисти и силни чувства, че да почнем да ликуваме шумно и без свян? Колко шанса имаме да бъдем благословени със загуба на памет поради твърде силни емоции?

Всяка страст е детинска. Банална и наивна. Страстта не се научава, тя е инстинктивна и всепоглъщаща. Преобръща ни. Отнася ни като вълна. Всички човешки чувства са земни, но страстта е космическа. Затова е ценна, не защото ни дава нещо, а защото изисква от нас да рискуваме. Да рискуваме да подроним собственото си достойнство и да предизвикваме неразбиране и снизходително поклащане на глава от страна на останалите.

Брит-Мари изкрещява високо, когато Бен отбелязва гол. Подметките ѝ се отлепят от пода на спортната зала. Малко хора биват благословени с това през януари. С космоса.

Ето защо човек обича футбола.

Късно вечерта е, купата е свършила преди няколко часа, а Брит-Мари отново е в болницата. Пере кръв от една футболна фланелка в мивката, а Вега седи на тоалетната чиния и в гласа ѝ все още има еуфорични нотки. Все едно не я свърта на едно място. Все едно ще полети.

Сърцето на Брит-Мари продължава да бие толкова лудо, че тя не може да проумее как някой би могъл да живее така, ако твърденията на децата са верни и човек би могъл да има отбор, който да играе всяка седмица. Кой би искал да си причинява такова нещо ежеседмично?

– Определено не разбирам как ти хрумна да се държиш по този начин – прошепва Брит-Мари, защото гърлото ѝ е пресипнало от викане.

– Иначе щяха да вкарат гол! – обяснява Вега за хиляден път.

– Хвърли се право пред топката – казва Брит-Мари и прави укорителен жест с окървавената фланелка, която държи в ръце.

Вега мига. Личи си, че я боли, когато го прави, тъй като половината ѝ лице е подуто и тъмнолилаво. Веждата ѝ е сцепена, окото ѝ е кръвясало, около ноздрите ѝ има съсирена кръв, а цепнатата устна под тях е толкова набъбнала, че Вега изглежда все едно е опитала да изяде оса.

– Блокирах шута – изтъква тя.

– Да, с лицето си. Човек не блокира изстрели с лицето си, за Бога – настоява Брит-Мари, като не е ясно дали е по-ядосана, че Вега е разкървавила лицето си, или че е окървавила фланелката.

– Иначе щяха да вкарат – казва Вега и свива рамене.

Брит-Мари втрива още бикарбонат във фланелката.

– Просто не мога да разбера защо обичаш този футбол толкова, че си готова да рискуваш живота си така – опява тя.

Вега придобива първо замислено, а после колебливо изражение.

– Никога ли не си обичала нещо по този начин? – пита тя.

Брит-Мари слага още бикарбонат на фланелката. Свáрена е неподготвена.

– Ха. Не. Аз... ха. Не знам. Всъщност не знам.

– Когато играя футбол, не ме боли – казва Вега, вперила поглед в цифрата на гърба на фланелката.

– Кое? – чуди се Брит-Мари.

– Всичко – отговаря Вега.

Брит-Мари млъква засрамено. Пуска топлата вода. Затваря очи. Вега накланя глава назад и се заглежда в тавана на тоалетната.

– Сънувам футбол, когато спя – казва тя, сякаш това е съвсем нормално, а после пита с искрено любопитство, все едно не разбира какво друго би могъл да сънува човек: – Ти какво сънуваш?

Брит-Мари няма представа защо отговорът се изплъзва от устата ѝ, но прошепва инстинктивно:

– Понякога сънувам Париж.

Вега кима с разбиране.

– Значи футболът за мен е като Париж за теб. Много пъти ли си била там?

– Нито веднъж – прошепва Брит-Мари, раздразнена на себе си, задето изобщо е казала нещо.

– Защо? – пита Вега.

– Просто така и не стана. Сега ела да си измиеш лицето – отклонява въпроса Брит-Мари.

– И защо? – настоява Вега.

Брит-Мари наглася кранчето, така че водата да не е твърде гореща. Сърцето ѝ все още бие толкова силно, че тя може да брои ударите. Поглежда Вега, маха няколко косъма от челото ѝ и докосва внимателно подутината до окото ѝ така, сякаш нея я боли повече, отколкото Вега. После прошепва:

– Трябва да знаеш, че когато бях малка, със семейството ми отидохме на море. Сестра ми намери най-високите скали и скочи от тях във водата. Когато отново изплува на повърхността, аз стоях горе, а тя ми извиква: „Скачай, Брит-Мари! Просто скочи!“. Разбери, че когато човек стои на най-високата скала и гледа към морето, за миг наистина е готов да скочи. И тогава просто го прави, осмелява се. Но ако изчака твърде дълго, това така и не става.

– Ти скочи ли? – пита Вега.

– Не съм от хората, които скачат – отговаря Брит-Мари.

– Но сестра ти е била от тях?

– Тя беше като теб. Безстрашна – отвръща Брит-Мари.

После сгъва една хартиена кърпа и прошепва:

– Но дори на нея не би ѝ хрумнало да се хвърли с лице към футболна топка като ненормална!

Вега се изправя и оставя Брит-Мари да почисти раната.

– Значи затова сега не си в Париж? Защото не си от хората, които скачат? – пита момичето.

– Твърде съм стара за Париж – прошепва жената.

– А Париж колко е стар? – пита момичето.

Брит-Мари няма отговор на това. Макар че звучи като отличен въпрос от кръстословица. Поглежда се в огледалото. Всичко това е нелепо, разбира се. Тя е възрастна жена, а ето че за втори път от няколко дни се намира в болницата. На тоалетната седи едно дете с разбито лице, а в стаята в края на коридора лежи друго дете със счупен крак. Защото са блокирали изстрели. Кой би искал да живее по този начин?

Вега улавя погледа ѝ в огледалото. Засмива се и от устната ѝ потича кръв надолу между зъбите. Което я кара да се засмее още по-силно, безумно.

– Ако не си човек, който скача, Брит-Мари, как, по дяволите, се озова в Борг?

Брит-Мари притиска кърпата към устната ѝ и казва, че това определено не е удачен избор на думи. Вега измърморва ядосано нещо през кърпата, затова Брит-Мари я притиска по-силно към устата ѝ. После отвежда момичето отвън в чакалнята, преди Вега да е успяла да каже още нещо.

Това, естествено, не е особено добре премислена идея, защото там е Фредрик. Той крачи бясно напред-назад пред вратата на тоалетната. Падан, Дино, Бен и Омар спят по пейките в един ъгъл. Фредрик веднага посочва Брит-Мари обвинително.

– Ако Макс си е счупил крака и изпусне елитния лагер, ще се погрижа никога повече да не се доближиш до...

Гласът му губи увереността си и секва. Фредрик затваря очи и опитва да се овладее. Вега застава пред Брит-Мари и бутва пръста му, който още стърчи протегнат напред.

– Я млъквай! Кракът ще зарасне! Макс блокира удара!

Фредрик свива юмруци и отстъпва назад сякаш го е страх какво би могъл да направи иначе в отчаянието си.

– Забраних му да играе футбол преди елитния лагер. Казах му, че ако се контузи, това може да съсипе цялата му кариера. Казах му, ч...

– Каква скапана кариера? Той още е в шибаната г-и-м-н-а-з-и-я! – отсича Вега.

Фредрик отново посочва Брит-Мари. После се стоварва върху една пейка, все едно някой го е изпуснал върху нея отвисоко.

– Осъзнаваш ли какво означава елитният лагер, ако човек играе хокей? Осъзнаваш ли какво съм пожертвал, за да му осигуря тази възможност?

– А питал ли си Макс какво иска, а? – пита Вега с омраза в гласа.

– Ти малоумна ли си? Говорим за елитния лагер! Естествено, че това иска! – кара ѝ се Фредрик.

– Само че не е нужно някой да му вика, за да го накара да играе футбол! – кара му се Вега.

– Може би имаш нужда на теб някой да ти се развика! – развиква се Фредрик и скача на крака.

– А ТИ МОЖЕ БИ ИМАШ НУЖДА ОТ МАЛКО МЕБЕЛИ! – изревава Вега и се хвърля към него.

Двамата стоят чело до чело и дишат тежко и изтощено. Очите им са насълзени. Никога няма да забравят купата, за която Борг игра днес. Никой в Борг няма да я забрави.

Вярно, загубиха втория си мач с пет на нула. Мачът трябваше да бъде прекратен за няколко минути по средата, защото Падан спаси дузпа и всички трябваше да изчакат, докато той спре да тича по терена като самолет. Тогава Банк се засмя и каза, че публиката звучала все едно Борг е спечелил Световното. След известни обяснения Брит-Мари разбра, че това било друго състезание по футбол, което очевидно също било направо невероятно важно, ако човек го влекат тези неща.

По време на третия и последен мач виковете в залата толкова се засилиха, че накрая Брит-Мари чуваше само безспирен сив шум, а сърцето ѝ биеше толкова силно, че тя изгуби чувствителност в крайниците си и ръцете ѝ започнаха да се мятат около тялото така, сякаш вече не ѝ принадлежаха. Противниковият отбор поведе с два на нула, но няколко минути преди края Вега вкара гол за Борг с тяло. Веднага след това Макс отне топката с шпагат в близост до вратата на Борг. Изправи се бързо на крака и погледна към трибуната точно когато баща му влизаше в залата. Фредрик, пъхнал ръце в джобовете си, срещна погледа му. Макс си поведе топката, стигна, дриблирайки, до другия край на терена и вкара гол. Щом подаде глава изпод ръцете и краката на съотборниците си, видя как Фредрик се обръща разочаровано и излиза навън.

Макс още стоеше неподвижно до страничната линия и се взираше след баща си, когато съдията поднови играта. Виковете на публиката насочиха вниманието на Макс обратно към мача, където противниковият отбор беше уцелил първо страничната, а после и горната греда. Целият отбор с изключение на Вега се беше натръшкал по пода, така че когато противниковият играч се засили, за да вкара топката в опразнената врата, Вега плонжира и блокира изстрела. С лице. По топката имаше кръв, когато отскочи обратно към противниковия играч. Само един лек удар с вътрешната част на крака щеше да реши мача, но въпреки това играчът се засили и изпъна глезен. Затова Макс се затича през налягалите тела и се хвърли с крака напред. Уцели топката, а противниковият играч уцели крака му. Макс изкрещя толкова високо, че Брит-Мари се почувства все едно тя самата си е счупила нещо. Мачът свърши два на два. За пръв път от много, много време отборът на Борг не изгуби футболен мач. Вега седеше до Макс в линейката и през целия път до болницата пееше крайно неподобаващи песни.

Майката на Бен стои пред вратата. Поглежда Вега, после Брит-Мари и накрая кима както правят хората в края на много дълга смяна.

– Макс иска да ви види. Само вас двете.

Фредрик изругава високо, но майката на Бен е неумолима.

– Само двете.

– Мислех, че днес не си на работа – казва Вега.

– Не бях. Но когато Борг играе футбол, от болницата се налага да викат допълнителен персонал – казва тя строго, макар да си личи, че се опитва да не се засмее.

Завива с одеяло Бен, който спи на една от пейките, и го целува по бузата. След това прави същото с Дино, Падан и Омар.

Брит-Мари усеща злобните погледи на Фредрик, докато трите вървят по коридора към стаята на Макс. Затова застава зад Вега, така че погледите да не стигат до гърба на момичето. Макс лежи в леглото, а кракът му е вдигнат нагоре към тавана. Засмива се на подутото лице на Вега, когато ги вижда.

– Разкрасили са ти физиономията! Определено има подобрение спрямо преди!

Вега изсумтява и кимва към крака му.

– Мислиш ли, че лекарите могат да ти оправят куция крак, та най-накрая да се научиш да играеш като хората?

Той се ухилва. Тя също.

– Баща ми сърдит ли е? – пита Макс.

– Мечките серат ли в гората? – отговаря Вега, но Брит-Мари решава, че това е достатъчно.

– Вега, сериозно! Според теб подобава ли да използваш такъв език в болница?

Вега се смее. Макс също. Брит-Мари си поема дълбока, овладяна глътка въздух и ги оставя да си приказват неуместните приказки.

Фредрик чака на същото място, където го оставиха. Брит-Мари спира неловко пред него. Устоява на импулса да протегне ръка към ръкава му и да махне един от космите на Вега, който явно се е озовал там, докато двамата викаха насреща си.

– Ха – прошепва Брит-Мари.

Той не отговаря. Просто се взира в пода. Затова тя призовава малкото глас, който ѝ е останал, и пита:

– Фредрик, някога обичал ли си нещо толкова много, колкото тези деца обичат футбола?

Той вдига очи и погледът му се впива в нея.

– Имаш ли деца, Брит-Мари?

Тя преглъща тежко и поклаща глава. Той отново свежда поглед.

– Тогава не ме питай дали съм обичал.

Всеки седи на стола си, без да казва нищо, докато накрая майката на Бен отново излиза от стаята. Брит-Мари става, но бащата на Макс остава седнал, сякаш вече няма сили да се изправи. Майката на Бен слага ръка на рамото му и казва утешително:

– Макс искаше да ти кажа, че по всяка вероятност до половин година ще може отново да играе хокей на лед. Костта ще зарасне напълно. Кариерата му не е застрашена.

Бащата на Макс не помръдва. Навел е глава, притискайки брадичка към врата си. Майката на Бен кима на Брит-Мари. Брит-Мари прехапва бузи. Майката на Бен тръгва обратно към вратата, но бащата на Бен най-накрая се размърдва. С две бързи движения вдига ръце и покрива очите си с длани, а сълзите потичат през пръстите му, надолу към наболата брада. Няма кърпа. По пода остават мокри петна.

– А футбол? Кога ще може пак да играе футбол?

На една определена възраст почти всички въпроси, които човек си задава, се въртят около едно и също: как се живее животът?

33

Брит-Мари седи сама на пейка на тротоара пред спешното отделение. Държи букет лалета. Усеща вятъра в косите си. Мисли си за Париж. Странно е каква власт може да има едно място над хората, дори никога да не са били там. Ако затвори очи, Брит-Мари може да усети паветата на парижките улици под краката си. Може би по-ясно от всякога. Като че ли когато Бен вкара гол и Брит-Мари се отлепи от земята, нещо се случи във въздуха и тя се приземи на земята като нов човек. Такъв, който скача.

– Свободно ли е? – пита глас.

Брит-Мари чува, че гласът се усмихва. Тя също се усмихва, преди да е отворила очи. Кима бавно.

– Заповядай – прошепва тя.

– Прегракнала си – усмихва се Свен.

Брит-Мари кима.

– Грип.

Той се засмива високо. Смехът му отеква приятно вътре в нея. Свен сяда и ѝ подава керамична ваза.

– Аз, ами, направих я за теб. Ходя на курс. Помислих си, ами, помислих си, че можеш да сложиш лалетата в нея.

Тя притиска вазата до гърдите си. Повърхността ѝ е грапава като лапата на плюшено животно, което детето не дава на родителите си да изперат.

– Днес беше фантастичен ден. Трябва да го призная. Беше просто приказно – изрича тя.

– Това е приказен спорт – отговаря Свен.

Все едно животът е толкова прост.

– Приятно беше отново да се почувствам ентусиазирана – прошепва тя.

Свен се усмихва, обръща се към нея и явно се кани да каже нещо, но тя го спира, като призовава всичкия си разум с едно-единствено задушаващо вдишване:

– Ако няма да те затрудни твърде много, бих била изключително благодарна, ако отделиш време да закараш децата у дома.

Брит-Мари вижда как той седи до нея и се смалява. Сърцето ѝ се свива. Неговото също.

– Предполагам, че това означава да. Предполагам, че тогава ти ще се прибереш с Кент – успява да каже той.

– Да – прошепва тя.

Свен мълчи, стиснал ръба на пейката с две ръце. Брит-Мари също се хваща за ръба, защото ѝ харесва двамата да го държат заедно. Поглежда бегло към него и иска да му каже, че вината не е негова. Че просто е твърде стара, за да се влюби. Иска да му каже, че може да си намери някоя по-добра. Че го заслужава. Заслужава перфектна жена. Но си замълчава, защото я е страх да не би Свен да каже, че тя е перфектната жена.

Продължава да държи здраво вазата, а градът и пътят хвърчат отвън покрай БМВ-то. Гърдите я болят от потиснатите желания. Кент говори през целия път, разбира се. Първоначално за футбола и децата, но скоро монологът му се насочва към сделки, германци и планове. Казва, че иска да си вземат почивка, само двамата. Могат да отидат на театър. На море. Скоро. Просто първо трябва да осъществи някои планове. Когато пристигат в Борг, Кент се шегува, че градчето е толкова малко, че двама души биха могли да застанат в двата му края и да си говорят, без да се налага да повишават глас.

– Ако човек легне на земята, краката му ще се окажат в съседното село! – засмива се той, а щом Брит-Мари не реагира, Кент веднага повтаря шегата.

Все едно в това е проблемът.

– О’кей, бягай да си вземеш нещата и потегляме! – казва той небрежно, когато БМВ-то спира пред къщата на Банк.

– Сега? – прошепва Брит-Мари, а гърлото ѝ пулсира от болка, докато го казва.

– Да, по дяволите, утре имам среща. Ако тръгнем сега, ще избегнем трафика! – настоява Кент, барабанейки с пръсти по таблото, все едно иска да я накара да се размърда.

– Но все пак не можем да потеглим ей така, посред нощ – възразява Брит-Мари едва доловимо.

– Защо не? – чуди се той.

– Само престъпниците пътуват с кола посред нощ – прошепва Брит-Мари решително.

– Боже Господи, скъпа, стегни се – изстенва той.

Ноктите ѝ се забиват във вазата.

– Още дори не съм напуснала работа. Определено не мога да замина, преди да съм казала, че напускам. Трябва да върна ключовете, разбери.

Кент се засмива и вдига ръце към тавана.

– Хайде, скъпа, това все пак не може да се нарече чак „работа“, нали?

Брит-Мари прехапва бузи.

– За мен е работа – прошепва тя.

– Дадада, нямах това предвид, скъпа. Не се сърди. Но можеш да се обадиш и докато сме на път. Не е толкова важно, нали? Утре имам среща! – казва Кент, сякаш той е този, който трябва да се нагоди към другия.

Брит-Мари не отговаря. Той почесва брадичка и вероятно опитва да се пошегува:

– Получаваш ли изобщо заплата за тази „работа“?

Брит-Мари така е притиснала нокти във вазата в скута си, че те са се огънали и я болят.

– Не съм престъпница. Не се возя с кола посред нощ. Просто не правя така, Кент – прошепва тя.

Той въздъхва отчаяно.

– Ненене, о’кей, тогава утре сутринта, щом е толкова важно. Как само ти е влязло това село под кожата, скъпа! Ти дори не обичаш футбол!

Брит-Мари отделя бавно ноктите си от керамичната повърхност. Прокарва палец по ръба на вазата. Намества лалетата.

– Онзи ден ми дадоха една кръстословица, Кент. В нея имаше въпрос за пирамидата на потребностите на Маслоу.

Кент вече се е съсредоточил в телефона си, затова тя натъртва леко:

– Пирамидата на потребностите често се среща в кръстословиците. Така че веднъж четох за нея в един вестник. Става дума за човешките нужди. Първото стъпало са най-основните човешки потребности. Храна и вода.

– Ммм – казва Кент, който като че ли отговаря на есемес.

– Също и въздух, предполагам – добавя Брит-Мари толкова тихо, че дори не е сигурна казала ли го е. – Второто стъпало на пирамидата е „сигурност“, третото е „принадлежност“, четвъртото е „увереност“.

Спомня си ги ясно, защото онази персона Маслоу определено е особено популярна в кръстословиците. Изглежда, дори шегаджиите го харесват.

– Най-високото стъпало на пирамидата е „самоусъвършенстване“. За мен работата беше това, Кент. Имах чувството, че се самоусъвършенствам.

Тя прехапва устни.

– Разбира се, смяташ, че това е нелепо, така мислиш, разбира се.

Той вдига поглед от телефона. Заглежда се в нея и вдишва дълбоко и шумно, както прави точно преди да захърка, докато спи.

– Не, не! Разбирам те, скъпа, да му се не знае. Разбирам. Адски хубаво, наистина! Самоусъвършенстване. Адски хубаво.

– И аз смятам, че е адски хубаво – прошепва тя и го хваща за ръката.

Кент кима и се засмива.

– Сега като ми го каза, ти олекна, нали? Значи утре можем да се прибираме!

Брит-Мари прехапва устни и пуска ръката му. Прегръща здраво вазата и се измъква през вратата.

– По дяволите, скъпа! Не се сърди! Но колко дълго продължава тази работа? За колко време си назначена? – пита той.

– Три седмици – насилва се тя да каже.

– И после? Какво ще правиш, когато изтекат тези три седмици и вече нямаш работа? Ще живееш в Борг като безработна ли? – вика той след нея.

След като Брит-Мари не отговаря, Кент въздъхва и слиза от колата.

– Нали разбираш, че това тук не е домът ти, скъпа?

Брит-Мари знае, че той е прав.

Кент я настига. Тя се спира и прехапва бузи. Той взима вазата с лалетата и я отнася вътре в къщата. Брит-Мари върви бавно след него. Той накланя голямата си глава.

– Извинявай, скъпа – казва Кент, хващайки нежно лицето ѝ, докато двамата стоят в антрето.

Тя затваря очи. Той я целува по клепачите. Едно време правеше така много често, в началото. След смъртта на майка ѝ, когато Брит-Мари беше сама на този свят, докато един ден на стълбите се появи Кент и тя вече не беше сама. Защото той имаше нужда от нея, а човек не е сам, когато се нуждаят от него. Затова обича Кент да я целува по клепачите.

– Просто съм стресиран. Заради срещата утре. Но всичко ще бъде наред. Обещавам – обещава той.

Брит-Мари иска да му вярва. Кент се засмива, целува я по бузата и ѝ казва да не се притеснява. Казва, че ще дойде да я вземе утре в шест сутринта, за да избегнат пиковия час по пътищата. После се шегува: „Кой знае, може всичките три коли в Борг да потеглят едновременно! Тогава ще е натоварено!“. Тя се усмихва, все едно шегата му е забавна. Остава в антрето и не затваря вратата, докато той не потегли.

После се качва по стълбите и оправя леглото си. Събира багажа си. Сгъва всички кърпи. Слиза обратно на първия етаж, излиза навън и върви през Борг. Тихо и тъмно е, сякаш никой не живее тук, сякаш купата никога не се е състояла. Но в пицарията свети и Брит-Мари чува Банк и Някоя да се смеят вътре. Има и други гласове. Звънтене на чаши. Песни за футбол. Банк пее и някои различни песни, чиито текстове Брит-Мари определено не смята за подобаващо да повтаря.

Отключва вратата на развлекателния център и светва лампата в кухнята. Седи на един от столовете и се надява плъхът да се появи. Той не го прави. Така че тя седи, хванала мобилния си телефон в шепи, все едно е течен. Минава дълго време, преди да се накани да позвъни. На третия път момичето от Агенцията по заетостта вдига.

– Брит-Мари? – промълвява тя, изтръгната от съня си.

– Ще трябва да помоля да напусна – прошепва Брит-Мари.

В другия край на линията момичето като че се препъва и събаря нещо. Може би лампа.

– Не, не, мама просто говори по телефона, миличка, заспивай, малката ми – чува я да казва Брит-Мари.

– Какво искаш да кажеш с това? – чуди се Брит-Мари.

– Извинявай. Говорех на дъщеря си. Бяхме заспали на дивана – извинява се момичето.

– Не бях наясно, че имаш дъщеря – казва Брит-Мари.

– Имам две – отговаря момичето и съдейки по околните звуци, влиза в кухня, пали лампа и започва да прави кафе.

– Колко е часът? – пита тя.

– При всички положения не е удачно време за пиене на кафе – отговаря Брит-Мари, но бързо добавя: – Но ти, естествено, прави каквото искаш. Естествено.

В другия край момичето вдишва и издишва изключително методично. Звучи като че ли все пак решава да свари кафе.

– Какво мога да направя за теб, Брит-Мари?

– Ще те помоля да напусна работа. Ще те помоля за разрешение да се прибера у дома – прошепва Брит-Мари.

Момичето дълго мълчи.

– Как мина купата? – пита накрая.

Нещо се случва с Брит-Мари, щом чува този въпрос. Възможно е наистина след гола на Бен да се е приземила като друг човек. Не знае. Но вдишва, издишва и после разказва всичко.

За градчетата до шосета, плъховете и хората, които носят шапки на закрито. За първия дейт на момчетата и фланелките по стените на пицариите. Думите просто се изнизват от нея. За „Факсин“ и бамбукови завеси, бутилки бира в целофан и мебели от ИКЕА. Пистолети и приложения с кръстословици. Полицаи и предприемачи. Упражнението „идиот“ на светлината от фаровете на камион. Сини врати и стари футболни мачове. Лилави лалета, уиски, цигари и деца, изгубили майките си. Грип. Кенчета от безалкохолно. Едно на нула срещу отбора от града. Момичето, което блокира изстрели с лице. Космосът.

– Звучи нелепо. Ти смяташ, разбира се, че звучи нелепо – прошепва тя.

Момичето в другия край не успява да отговори с равен глас:

– Разказвала ли съм ти защо се занимавам с това, Брит-Мари? Не знам дали знаеш, но ако човек работи в Агенцията по заетостта, се налага да понася страшно много шит. Хората наистина могат да бъдат невероятно зли. И като казвам „шит“, Брит-Мари, трябва да знаеш, че говоря буквално. Веднъж един човек ми прати пощенски плик, в който имаше лайно.

– Залезът на боговете! – възкликва Брит-Мари толкова рязко, че започва да кашля.

– Все едно аз съм виновна, че има финансова криза – казва момичето.

Брит-Мари дълго време мълчи, размишлявайки над казаното.

– Брит-Мари? – пита момичето накрая, за да провери дали тя още е там.

Брит-Мари прочиства гърло.

– Мога ли да попитам как, за Бога, са го пъхнали в плик?

– Лайното? – пита момичето.

Брит-Мари кима уверено.

– Ха. Ха. Разбира се, според теб въпросът е глупав, така мислиш, разбира се. Но всъщност смятам, че едва ли е лесно човек да се прицели толкова точно.

Момичето се смее високо в продължение на няколко минути. Брит-Мари се радва, че е пресипнала, защото си мисли, че така момичето може би не чува, че тя също се смее. Може и да не е космосът, може би не, но чувството все пак я повдига леко от стола.

– Знаеш ли защо се занимавам с това, Брит-Мари? – пита отново момичето.

– Не – отговаря Брит-Мари.

– Майка ми цял живот работеше в Социалната служба. Винаги казваше, че насред целия шит, насред всичко най-лошо, все се намира някоя хубава, слънчева история. И тогава всичко останало си струва.

Момичето мълчи дълго, дълго, дълго. После думите ѝ идват с усмивка от другия край на линията.

– Ти си моята слънчева история, Брит-Мари.

Брит-Мари преглъща.

– Не е уместно да се говори по телефона посред нощ. Ще те помоля да се чуем отново утре.

– Лека нощ, Брит-Мари – прошепва момичето.

– Лека нощ – прошепва Брит-Мари.

И двете затварят.

Брит-Мари седи на стола, свила шепи около телефона. Толкова много ѝ се иска плъхът да се появи, че когато на вратата се чука, първоначално си помисля, че това може би е той. После, естествено, се опомня и осъзнава, че плъховете не могат да чукат, защото нямат кокалчета на пръстите. Или поне тя си представя, че нямат.

– Има ли някого вкъщи? – пита Сами откъм вратата.

Брит-Мари слиза от стола.

– Случило ли се е нещо? Някой да не е претърпял злополука?

Сами стои облегнат на рамката.

– Не. Защо питаш?

– Нощно време е, Сами. Човек не обикаля по домовете на хората посред нощ, без предупреждение, като някакъв продавач на прахосмукачки или нещо такова, освен ако не се е случило нещо.

– Ти тук ли живееш? – засмива се Сами.

– Определено разбираш какво имам предвид – прошепва тя.

Той тръсва глава.

– Чил[25], Брит-Мари. Минавах оттук и видях, че свети. Реших да проверя дали не искаш някоя цигара. Или питие.

Сами се смее за нейна сметка. Брит-Мари изобщо не оценява това.

– Определено не – изсумтява тя.

– О’кей. Кул[26] – смее се той.

Тя приглажда полата си.

– Но ако вместо това си съгласен на „Сникърс“, можеш да влезеш.

Двамата сядат в кухнята. Гледат звездите през най-чистия прозорец в цял Борг и ядат „Сникърс“ в чиния.

– Днеска беше найс[27] – казва Сами.

– Да. Беше... найс – съгласява се Брит-Мари.

Иска да му каже, че утре трябва да напусне Борг и да се прибере у дома. Така и не разбира дали той се досеща за това, защото преди да успее да си отвори устата, Сами казва:

– Трябва да отида до града. Да помогна на един приятел.

– През нощта? Какъв приятел? – пита Брит-Мари.

– Магнус. Има проблеми с няколко момчета там. Дължи им пари, знаеш. Трябва да му помогна – казва Сами.

Брит-Мари го зяпва. Той кима. Усмихва се със самоирония.

– Знам какво си мислиш. Но това е Борг. Тук си прощаваме. Нямаме друг избор. Ако не го правехме, нямаше да ни останат приятели, на които да се ядосваме.

Брит-Мари се изправя. Взима внимателно чинията му. Колебае се дълго, но накрая нежно слага превързаната си ръка върху неговата.

– Не е нужно винаги да се намесваш, Сами – прошепва тя.

– Напротив – прошепва той.

Тя мие чиниите. Той стои до нея и ги подсушава. Всеки избърсва своята половина от кухненския плот.

– Ако нещо се случи с мен, можеш ли да ми обещаеш да се погрижиш с Омар и Вега всичко да е наред? Можеш ли да ми обещаеш, че ще намериш добри хора, които да се грижат за тях? – пита Сами.

Кръвта се отдръпва от лицето ѝ.

– Защо да ти се случи нещо? – пита тя ужасено.

Сами обгръща успокоително раменете ѝ с ръка.

– Е, нищо няма да ми се случи, аз съм шибан Супермен. Но знаеш. Ако все пак нещо стане. Ще се погрижиш ли те да отидат при добри хора?

Брит-Мари бърше старателно ръце в кърпата, за да не си личи, че треперят.

– Защо питаш мен? Защо не помолиш Свен, Банк или...

– Защото не си човек, който би избягал, Брит-Мари – казва той.

– Ти също! – възразява тя.

Сами сяда на прага и пали цигара. Брит-Мари, възрастна жена, стои зад него и диша дима, все едно е сервитьорка.

Слънцето още не е изгряло. Тя маха косъм от ръкава на якето му. Слага косъма в носна кърпичка и я сгъва.

– Майка ви за кой отбор викаше? – прошепва тя.

Сами се засмива, сякаш отговорът се подразбира, и отговаря същото, което всички синове на майки отговарят на този въпрос:

– За нашия.

Сами откарва Брит-Мари до къщата на Банк. Целува я по косата. Тя седи на балкона до куфарите си и гледа как колата му се отдалечава към града. Сами я принуди да обещае, че няма да будува цяла нощ и да го чака да се върне в Борг.

Въпреки това тя го прави.

34

– Ще помоля да те информирам, че напуснах. Трябва да се прибера у дома, да знаеш.

Брит-Мари човърка превръзката около безименния си пръст.

– Много добре разбирам, че не разбираш. Но мястото ми е у дома при Кент. Хората трябва да имат дом.

Тя кима извинително.

– Естествено, нямам предвид, че плъховете нямат нужда от дом. В никакъв случай не ти се бъркам в това. Сигурна съм, че имаш наистина изключителен дом.

Плъхът седи на пода и наблюдава чинията пред себе си така, сякаш тя го е настъпила по опашката и го е нарекла смотльо.

– „Сникърс“-ът свърши – извинява се Брит-Мари.

Плъхът поглежда бурканчетата в чинията.

– Това е фъстъчено масло. А това е нещо, което се нарича „Нутела“ – казва Брит-Мари гордо, след което се прокашля: – „Сникърс“-ът в магазина за хранителни стоки беше свършил, но ме информираха, че това на практика е същото.

Все още е нощ. Някоя никак не бе доволна, че я събудиха, но Брит-Мари не можеше да седи сама с багажа си на балкона на Банк. Просто не издържа. Затова се върна в развлекателния център, за да се сбогува. Както с плъха, така и с Борг.

Сервира прилежно по една лъжичка от всеки буркан в чинията. Слага стръкче копър отстрани. Сгъва една салфетка и я поставя до чинията.

– Не е нужно да ядеш копъра, ако не искаш. Той е само за украса – пояснява Брит-Мари.

Плъхът яде от фъстъченото масло. Брит-Мари стои до прозореца. Скоро ще съмне. Някоя е изгасила светлините в пицарията и отново си е легнала, надявайки се, че Брит-Мари няма пак да се разблъска по вратата, защото ѝ трябва шоколадов сладкиш с фъстъци. Празненството отдавна е приключило. Шосето е пусто. Брит-Мари търка брачната си халка с картоф, намазан с бикарбонат, защото това е най-добрият начин за чистене на брачни халки. Обикновено чисти така пръстена на Кент, когато той го забрави на нощното шкафче преди среща с германците. Често е много разсеян, когато ще се среща с германците. Брит-Мари чисти пръстена, докато той заблести, така че Кент да не може да не го забележи, когато стане от леглото следващата сутрин.

Сега за пръв път чисти собствената си халка. За пръв път не я носи на пръста си. Не поглежда плъха, когато прошепва:

– Кент има нужда от мен. Хората имат нужда да са нужни, разбери.

Не знае дали плъховете будуват в кухнята посред нощ и се чудят как да живеят живота си. И с кого.

– Сами ми каза, че не съм човек, който би избягал, но определено съм точно това. Накъдето и да тръгна, бягам от някого. Така че единственото правилно решение е човек да си стои у дома. При обикновения си живот.

Брит-Мари се опитва да звучи уверена в думите си. Плъхът облизва лапи. Описва малък полукръг върху салфетката. После изтичва навън.

Брит-Мари не знае дали плъхът смята, че тя говори твърде много. Не знае защо продължава да се връща тук. Заради запасите от „Сникърс“, естествено, но Брит-Мари се надява, че има и още нещо. Взима чинията, покрива с фолио остатъците от фъстъченото масло и „Нутела“-та и прибира всичко в хладилника по стар навик, защото не е човек, който хвърля храна. Избърсва старателно пръстена и го увива в парче домакинска хартия, която пъха в джоба на сакото си. Хубаво ще е, когато ѝ свалят превръзката и тя отново сложи халката на пръста си. Чувството ще е като да се пъхнеш в собственото си легло след дълго пътуване.

Обикновен живот, никога не е искала нещо друго, освен обикновен живот. Казва си, че е могла да направи различен избор, но избра Кент. Човек не избира житейските си обстоятелства, но сам отговаря за действията си, настоява тя сама пред себе си. Сами беше прав. Брит-Мари не е човек, който би избягал. Затова трябва да се върне у дома, където е нужна.

Седи на стола в кухнята, гледа към пътя и чака черна кола. Такава не идва. Чуди се дали Сами е размишлявал над това как се живее един живот, дали някога е разполагал с този лукс. Човек избира действията си, със сигурност, но в живота на Сами обстоятелствата са били повече от действията. Чуди се дали изборите или обстоятелствата ни правят такива, каквито сме, и кое е превърнало Сами в човек, който се намесва. Чуди се кое е по-трудно: да бъдеш такава, която скача, или такава, която не го прави.

Чуди се колко място за промяна остава в душите ни, когато остареем. Чуди се какви хора ѝ остава да срещне, какво ще открият те в нея и какво ще я накарат сама да открие в себе си.

Сами отиде в града, за да защити някой, който не го заслужава. Брит-Мари се приготвя да се върне у дома по същата причина. Защото ако не прощаваме на тези, които обичаме, то кой ни остава? Какво е любовта, ако не това да обичаме обичните си хора дори когато не го заслужават?

Всички въпроси на Брит-Мари се въртят около това как се живее животът. За кого. И чий живот е това.

Фаровете проблясват в далечината и се протягат бавно в мрака, като ръце, които се подават изпод морската повърхност. Подминават табелата „Добре дошли в Борг“. Намаляват при автобусната спирка. Завиват по чакъления паркинг. Брит-Мари вече стои на вратата.

По-късно в последвалия разказ за случилото се в града ще се казва, че рано сутринта няколко млади мъже пресрещнали Магнус пред един бар. Един от тях държал нож. Между тях застанал друг млад мъж. Такъв, който винаги се намесва.

Колата спира меко на паркинга. Надава топла въздишка, когато двигателят спира. Фаровете угасват в същия миг, в който светват лампите в пицарията. В някои градчета хората винаги знаят какво означава отвън да спре кола преди разсъмване. Знаят, че това никога не е на добро. Някоя се появява, но инвалидната ѝ количка веднага спира, щом тя вижда полицейската униформа.

Свен стои, хванал шапката си с две ръце, а по долната му устна има следи от зъби, които са се опитали да задържат емоциите. Отчаянието, което се стича неконтролируемо по бузите му, издава колко напразен е бил опитът.

Брит-Мари изпищява. Строполява се на земята, притисната от тежестта на човек, който вече не съществува.

35

Мъката на Брит-Мари не идва бавно. Не пониква от останките на отричането, гнева, пазаренето, депресията и приемането. Разпалва се в нея моментално, като унищожителен пожар, като огън, който поглъща всичкия кислород, докато накрая Брит-Мари остава да лежи на земята, ритайки и удряйки чакъла, мъчейки се да си поеме въздух. Тялото ѝ опитва да се сгъне навътре, все едно няма гръбнак, все едно отчаяно опитва да потуши пламъците в себе си.

Смъртта е крайна безпомощност. Безпомощността е крайно отчаяние.

Брит-Мари не знае как се изправя на крака. Как Бен я вкарва в колата. Сигурно я е носил. Тръгват към апартамента на децата и намират Вега по средата на пътя. Лежи в чакъла. Косата ѝ е полепнала по кожата. Думите ѝ звучат като неясно гъргорене, сякаш дробовете ѝ са пълни със сълзи. Сякаш момичето се е удавило отвътре.

– Омар. Трябва да намерим Омар. Той ще ги убие.

Брит-Мари не знае дали прегръща здраво Вега на задната седалка или обратното.

Около тях зората пробужда Борг. Като дъха на любимия човек в ухото. Със слънце и обещания. Като гъделичкащи лъчи върху топли завивки, като миризмата на прясно кафе и препечен хляб. Не би трябвало да го прави. Днес не е ден за красота, но зората не я интересува. Полицейският автомобил хвърчи през първите минути на утрото, сам по пътя. Кръвта напуска пръстите на Свен, но те продължават да пулсират, стиснали волана толкова здраво, че сигурно боли. Сякаш той има нужда да концентрира болката си някъде. Да я организира. Увеличава скоростта, когато вижда другата кола. Единствената кола, която има причина да напуска Борг по това време на деня. Единственият брат, който е останал на Вега. Единственият, когото може да спаси.

Всяка смърт е несправедлива. Всяка скръб търси виновник. Но гневът ни почти винаги е последван от безмилостното прозрение, че никой не е виновен за смъртта. Но ако не беше така? Ако знаеше кой ти е отнел човека, когото обичаш? Какво би направил? В коя кола щеше да се качиш? Какво щеше да държиш в ръце?

Полицейската кола изпреварва с рев другия автомобил и спира пред него. Краката на Свен докосват асфалта още преди някой от останалите да е станал от мястото си. Той стои сам на пътя в продължение на няколко вечности, със зачервени петна по лицето и следи от зъби по долната устна. Накрая вратата се отваря и Омар слиза от колата. Мъжки очи в тялото на момче. Краят на едно детство. След една нощ, последиците от която не могат да бъдат заличени.

– Какво, Свен? Какво ще ми кажеш? Че имам твърде много за губене? Какво, по дяволите, имам да губя?

Свен вдига ръце пред себе си, с дланите нагоре. Погледът му е насочен към това, което Омар държи в ръка. Гласът му едва издържа.

– Кажи ми какво ще стане, Омар. Когато ги убиеш и те те убият. Кажи ми какво ще стане тогава.

Омар стои на място. Като че ли той също трябва да концентрира болката си някъде. Двама млади мъже в колата зад него отварят вратите, но не слизат, просто седят и чакат Омар да реши.

Брит-Мари ги разпознава. Те играха футбол със Сами и Магнус на светлината от фаровете преди... колко време? Дни? Седмици? Преди цял един живот. Те също са просто момчета.

Смъртта е безпомощност. Безпомощността е отчаяние. Отчаяните хора вършат отчаяни действия. Полъх раздвижва косата на Брит-Мари, когато вратата на полицейската кола се отваря и Вега излиза навън. Поглежда брат си. Той е застанал на колене. Тя отива до него, притиска главата му към шията си и прошепва:

– Къде би застанал Сами?

Омар не отговаря веднага и тя повтаря:

– Къде. Би. Застанал. Сами?

– Между нас – отговаря задъхано той.

Двамата млади мъже хвърлят последен поглед към Свен. Някога може и да са могли да бъдат спрени. И някой ден това отново може да бъде така. Но днес скачат.

Колата потегля и оставя Брит-Мари, Свен и двете деца сами на пътя. Зората огрява всички.

Все пак не разбира какво се случва.

Полицейската кола минава бавно през Борг, продължава до другия край, завива по един черен път. Движи се безкрайно, докато накрая Брит-Мари не знае дали е заспала, или просто се е вцепенила. Спират до едно езеро. Брит-Мари увива пистолета с всички носни кърпички, които носи в чантата си. Не знае защо, може би за да не се изцапа момичето. Тъй като Вега настоява тя да е тази, която да го направи. Слиза от колата и с всичка сила хвърля пистолета във водата.

Брит-Мари не знае колко часове изминават и кога се превръщат в дни. Нощем спи между децата в леглото на Сами. Усеща ударите на сърцата им с дланите си. Остава при тях няколко денонощия. Не е нещо, което е планирала, не е вземала такова решение, просто остава. Изгревите и залезите се сливат. Впоследствие си спомня бегло, че е говорила по телефона с Кент, но не помни какво е казала. Мисли, че може би го е помолила да уреди практическите подробности, да проведе нужните разговори, тъй като го бива в тези неща. Винаги всички казват, че Кент го бива в тези неща.

Свен идва в апартамента един следобед, Брит-Мари не знае точната дата. Вратът на Свен като че ли трудно издържа теглото на всички мисли в главата му. С него е дошла млада жена от Социалната служба. Тя се държи топло и приятелски. Сяда с всички в кухнята и започва да говори бавно и меко, но никой не може да се съсредоточи. Брит-Мари гледа през прозореца, едно от децата гледа в тавана, а другото – в пода.

Следващата нощ Брит-Мари се събужда от някакво тропане. Става от леглото, търси ключа за лампата. Вятърът духа през вратата на балкона. Вега обикаля трескаво из кухнята. Напред-назад. Напред-назад. Подрежда. Чисти всичко, което ѝ попадне. Ръцете ѝ търкат френетично кухненски плотове и тигани. Отново и отново. Сякаш те са вълшебни лампи, които могат да ѝ върнат всичко.

Ръцете на Брит-Мари се поколебават, вдигнати зад разтрепераните рамене на Вега. Пръстите се свиват, но не докосват момичето.

– Съжалявам, разбирам как се чувстваш... – прошепва тя.

– Нямам време да чувствам. Трябва да се грижа за Омар – прекъсва я Вега глухо.

Брит-Мари иска да я докосне, но момичето се отдръпва, така че Брит-Мари взима чантата си. Вади оттам бикарбонат. Вега среща погледа ѝ. Мъката няма какво повече да каже. Думите са безсилни. Така че двете чистят, докато слънцето не изгрява отново. Въпреки че дори бикарбонатът не помага в такива ситуации.

Погребението на Сами се състои през една януарска неделя, когато „Ливърпул“ гостуват на „Стоук“ на сто мили оттам. Тялото му, заспало под одеялото от червени цветя, е положено до това на майка му. Липсва на цял град, но най-вече на две деца. Омар оставя шалче на гроба му.

Брит-Мари поднася кафе в пицарията и гледа всички да имат подложки. Всички жители на Борг са там. Паркингът е ограден от запалени свещи, а на съседната ограда мълчаливо висят бели фланелки с номера на гърбовете, подредени прилежно в редица. Някои са по-нови, а някои са толкова стари и прани толкова пъти, че са посивели. Но всички носят спомени.

Вега стои на вратата с изгладена рокля и сресана коса. Приема съболезнованията на хората, все едно те са тези, които имат най-много право да скърбят. Стиска ръцете им механично. Погледът ѝ е апатичен, сякаш някой е изключил някакъв бушон вътре в нея. Нещо тупка отвън на паркинга, но никой не го чува. Брит-Мари опитва да накара Вега да хапне нещо, но Вега дори не реагира, когато я заговарят. Оставя се Брит-Мари да я отведе до масата и да я сложи да седне, но тялото ѝ е като заспало. Вега се обръща инстинктивно към стената. Иска да избегне всякакъв телесен контакт. Тупкането отвън се засилва. Нараства и отчаянието на Брит-Мари. Хората преживяват безпомощността по различни начини, но за Брит-Мари най-ясният знак е когато някой отказва да яде.

В ушите ѝ бърборенето на тълпата в пицарията прераства в ураган, изморените ѝ ръце търсят рамото на Вега сякаш се пресягат през пропаст. Но рамото се отдръпва. Плъзга се към стената. Очите ѝ са вглъбени навътре. Чинията стои недокосната.

Когато тупкането на паркинга набира още повече сила, сякаш се опитва да докаже нещо, Брит-Мари се обръща ядосано към вратата, стиснала ръце толкова силно, че превръзката се отделя от пръстите ѝ. Тъкмо се кани да се развика на сериозно, че вече е време шумът да престане, когато усеща как до нея Вега си пробива път през тълпата.

Макс стои отвън, подпрял мишници на патериците си. Отпуснал е цялата си тежест върху тях, извръща тяло, като залита леко, но успява да запази равновесие и замахва със здравия си крак към топката, така че тя отхвърча под остър ъгъл първо към стената на развлекателния център, после към оградата с белите тениски и накрая обратно към Макс. Туп-туп-туп, така звучи. Туп-туп-туп. Туп-туп-туп. Туп-туп-туп.

Като удари на сърце.

Когато Вега се приближава достатъчно, той пуска топката покрай себе си, без да се обърне. Тя се търкулва до Вега и се намества в краката ѝ. Палците на момичето я докосват през обувките. Вега се навежда напред и прокарва пръсти по шевовете на топката.

След това заплаква неудържимо.

На стотина мили оттам „Ливърпул“ печелят с пет на три.

36

Омар и Дино първи се включват в играта с Вега. Първо предпазливо, като че ли правят всяко движение от мъка, но скоро започват да играят като всеки друг ден. Играят, забравяйки всичко, защото не знаят друг начин. Появяват се още деца, първо Падан и Бен, но след това и други. Брит-Мари не познава всички, но те също имат панталони, скъсани при бедрата. Играят все едно живеят в Борг.

– Брит-Мари? – пита Свен с официален тон, какъвто не е свикнал да използва.

До него стои много висок мъж. Наистина нечувано висок. Брит-Мари дори не може да си представи как в дома му може да има функционално осветление.

– Ха? – казва тя.

Свен представя чичото на Дино, на английски. В английския на Свен твърде често се среща буквата j, но Брит-Мари не го критикува. Не е от хората, които критикуват.

– Hello – казва тя, което изчерпва разговора, що се отнася до нея.

Не че Брит-Мари не знае английски. Просто не знае как да го говори, без да се чувства като палячо. Дори не знае как е „палячо“ на английски. Това според нея доказва правотата ѝ.

Мъжът, който действително е прекомерно висок, не че Брит-Мари има предразсъдъци, посочва Дино и обяснява, че са живели в три страни и седем града, преди да дойдат в Борг.

Свен превежда услужливо на Брит-Мари. Тя добре разбира английския на мъжа, но не прекъсва Свен от страх, че иначе може да ѝ се наложи да каже нещо. Устните на високия мъж потрепват тъжно в крайчетата, докато той обяснява, че малките деца не помнели и това било благословия. Но Дино бил достатъчно голям, че да вижда, да чува и да си спомня. Да си спомня всичко, от което са избягали.

– Казва, че Дино все още почти не говори. Само с тях... – пояснява Свен и посочва през прозореца.

Брит-Мари хваща едната си ръка с другата. Високият мъж прави същото.

– Сами – казва той напевно, произнасяйки внимателно всяка сричка.

Миглите на Брит-Мари натежават.

– Казва, че Сами видял едно момче да върви самó по пътя. Вега и останалите го викнали и го питали дали иска да играе, но момчето не ги разбрало. Така че Сами му подал топката и то я ритнало – казва Свен.

Брит-Мари гледа високия мъж и разумът ѝ я спира да му разкаже как веднъж с Кент бяха на хотел, а един чужденец си забрави вестника и тя съвсем сама реши почти цялата кръстословица на английски.

– Thank you – казва високият мъж.

– Иска да каже благодаря, че тренира отбора. Това означава мног...

Брит-Мари го прекъсва, понеже разбира.

– Аз съм тази, която трябва да благодари.

Свен започва да превежда думите ѝ на високия мъж, но той го спира, понеже също разбира. Стиска ръката на Брит-Мари. После отива да помогне на Някоя да събере чашите и чиниите от масите.

– Той работи нощна смяна в болницата. Дино винаги вечеряше при Вега и Омар, защото Сами не искаше момчето да яде самó – разказва Свен.

После свива устни навътре.

– Погребението е хубаво – казва той, защото така се казва.

– Много хубаво – казва Брит-Мари, защото така се прави.

Свен вади нещо от джоба си и ѝ го подава. Ключовете за колата ѝ. Погледът му блуждае неспокойно. През прозореца виждат БМВ-то на Кент да завива в края на футболното игрище.

– Предполагам, че сега ще се прибирате, ти и Кент – казва Свен, зареял поглед някъде далеч.

– Така ще е най-добре – казва Брит-Мари и прехапва бузи, но думите все пак ѝ се изплъзват: – Ако не съм нужна. Ако не съм нужна при... Вега и Омар...

Свен поглежда нагоре, но се свива след краткия миг, който изминава между първото изречение и прозрението, че Брит-Мари се пита дали децата имат нужда от нея. Не той.

– Аз, аз, разбира се, се свързах със социалните. Те пратиха една млада жена тук – обяснява той мрачно, като че ли вече забравил, че заведе жената при децата още преди няколко дни.

– Естествено – отговаря Брит-Мари.

– Тя е... ще я харесаш. Работил съм с нея няколко пъти. Добър човек е. Желае им доброто, не е като... не е такава, каквато хората си представят, че могат да бъдат социалните – казва Свен.

Брит-Мари бърше потта от челото си с носна кърпичка, така че той да не забележи, че всъщност бърше и очите си.

– Обещах на Сами, че децата ще са добре. Обещах... искам... трябва да получат възможността да... в живота им трябва да има една слънчева история, Свен. Все някога – успява да каже тя накрая.

– Ще направим всичко възможно. Всички ще направят най-доброто, на което са способни – отговаря той.

– Естествено, естествено – казва Брит-Мари, гледайки в обувките си.

Свен върти полицейската шапка в ръцете си.

– Жената от социалните, ами, сега тя ще живее с децата няколко дни. Докато всичко се уреди. Много е грижовна, няма защо да се притесняваш. Аз, ами, помолиха ме да откарам децата у дома тази вечер.

Минават няколко секунди, преди значението на казаното да попие в съзнанието на Брит-Мари. Преди да я сполети прозрението, че вече не е нужна.

– Естествено. Естествено. Така ще е най-добре, естествено – прошепва тя.

Отвън на игрището Кент е слязъл от БМВ-то си. Вижда Брит-Мари и Свен през прозореца, пъха неловко ръце в джобовете си и изглежда така, сякаш стои на кръстопът и не иска да признае, че се е изгубил. Никога не е можел да говори за смъртта, Брит-Мари знае това. Той е човек, който урежда всичко практическо, говори по телефона и те целува по клепачите. Но никога не го е бивало с чувствата.

Главата му като че обмисля да влезе в пицарията, но краката му се насочват в противоположната посока. Първите няколко стъпки сякаш го отвеждат обратно към БМВ-то, но топката се търкулва и спира до него. Омар стои на няколко метра оттам. Кент слага крак върху топката и поглежда момчето. Подава му. Омар посреща топката с вътрешната част на стъпалото си, така че тя отскача обратно към Кент.

Трийсет секунди по-късно Кент се намира насред купчината деца, с измачкана и разгащена риза. Косата му е рошава, а погледът – щастлив. Когато топката полита към него на нивото на коляното, той се засилва и замахва с всичка сила, но кракът му не уцелва топката и вместо това обувката му отхвърча към покрива на развлекателния център.

– Залезът на боговете – промълвява Брит-Мари до прозореца.

Децата проследяват обувката с поглед. Обръщат се към Кент. Той ги поглежда и започва да се смее. Те също се смеят. Кент продължава да играе с една обувка, а когато вкарва гол, се втурва през игрището с Омар на гърба си. Брит-Мари ясно вижда, че има голяма дупка на чорапа, та хората да си помислят, че в живота му няма някого, който да му каже, че трябва да си смени чорапите.

Омар го прегръща малко по-силно. Малко по-дълго. Както тийнейджърите рядко правят извън футболното игрище. Кент също го прегръща. Защото футболът го позволява.

Свен извръща поглед от прозореца и измърморва:

– Не мисли лошо за мен, Брит-Мари, задето не се обадих на социалните по-рано. Исках да дам на Сами възможността сам да уреди всичко. Вярвах, че... аз... исках просто да му дам този шанс. Нали не мислиш лошо за мен?

Пръстите ѝ се доближават толкова близо до него, колкото е възможно, без да го докоснат.

– Точно обратното, Свен. Точно обратното.

Той като че ли се кани да каже нещо, така че тя бързо вмята:

– Отвън има повече деца отпреди. Откъде са дошли?

Свен слага шапката си на главата. Тя застава накриво.

– Идват тук всяка вечер, откакто се игра купата. Всеки път са повече. Ако продължава така, скоро Борг ще се превърне от отбор в клуб.

Брит-Мари не знае какво означава това, но звучи красиво. Мисли, че на Сами би му харесало.

– Изглеждат щастливи. Дори в ден като днешния могат да изглеждат щастливи, когато играят – отбелязва тя, завиждайки им.

Свен прокарва опакото на ръката по наболата си брада. Изглежда изморен. Брит-Мари никога не го е виждала изморен. Но накрая устните му помръдват леко, очите му проблясват и той казва:

– Футболът движи живота напред. Винаги има нов мач. Винаги има следващ сезон. Винаги я има мечтата, че нещата могат да се подобрят. Това е приказна игра.

Брит-Мари приглажда една гънка на ризата му. Пръстите ѝ се движат леко като перце и не докосват кожата под плата.

– Ако няма да е твърде неуместно, бих искала да ти задам един много личен въпрос, Свен – извинява се тя предварително.

– Разбира се – кима той тъжно.

– Ти от кой отбор си?

Чертите на лицето му се отпускат изненадано.

– Никога не съм викал за някой отбор. Мисля, че обичам футбола твърде много. Понякога страстта към един отбор може да попречи на любовта към играта.

На Брит-Мари ѝ се струва, че това подхожда на човек като Свен. Да вярва повече в любовта, отколкото в страстта. Полицай, който вярва повече в справедливостта, отколкото в закона. Мисли, че това му отива. Но не му го казва.

– Поетично – казва просто тя.

– Бил съм на курс – усмихва се той.

Брит-Мари иска да каже толкова много неща. Може би той също. Но накрая изрича само:

– Брит-Мари, искам да знаеш, че всеки път, когато някой почука на вратата ми, се надявам, че си ти.

Може би мисли да каже нещо повече, но се отказва. Тя иска да извика подире му, но е твърде късно.

Вратата звънва след него, защото вратите определено не знаят кога това не е удачно.

Брит-Мари се потупва по бузите с носната кърпичка, за да не си личи, че подсушава и очите си. После тръгва целеустремено към Някоя. Пицарията все още е препълнена. Тук са майката на Бен, чичото на Дино и родителите на Падан, но също и цял куп други хора, чиито лица Брит-Мари си спомня само бегло от трибуната в спортната зала. Те чистят и подреждат столовете, а Брит-Мари едва устоява на импулса да тръгне да подрежда след тях.

– Беше, как се казва? Хубаво погребение, а? – казва Някоя с неясен глас.

– Да – съгласява се Брит-Мари, вади портмонето си и веднага продължава: – Бих искала да попитам колко ти дължа за вратата на колата.

Някоя барабани по страничната облегалка на инвалидната количка.

– Да. Ами, аз, знаеш, мислих за колата ти, Брит-Мари. Не съм много добър механик, а? Може да съм объркала нещо, знаеш ли? Така че първо провери как работи. После ще се върнеш. Да платиш.

– Не разбирам – информира Брит-Мари.

Някоя се почесва по бузата, така че никой да не види, че търка очите си.

– Брит-Мари е честен човек, да. Брит-Мари не краде. Та знам, че Брит-Мари ще се върне в Борг, а? Да плати.

Брит-Мари прибира портмонето си. Вади носна кърпичка. Обръща се.

– Естествено. Естествено.

Иска да се направи на заета, като почисти, но разбира безпощадно ясно, че хората наоколо вече са се заели с това. Някоя е разпределила всички задачи. Не е останало нищо за вършене.

Брит-Мари вече не е нужна тук.

Стои сама на вратата, докато децата спрат да играят. След това те се отправят към домовете си и изчезват, едно по едно. Свен търпеливо изчаква Вега и Омар малко встрани. Вега директно се качва на задната седалка и затваря вратите, но Омар отива сам до оградата и прокарва пръсти по белите фланелки. Навежда се над свещите на земята, вдига внимателно една, която е изгаснала, и я запалва от пламъка на друга свещ, преди да я върне на мястото ѝ. Щом се изправя, вижда Брит-Мари до вратата. Ръката му се отделя почти незабележимо от бедрото, помахвайки леко. Това е много повече помахване на млад мъж, отколкото на дете. Брит-Мари също му махва, доколкото може, без той да види, че плаче.

Стъпва на паркинга в мига, в който полицейската кола завива по пътя и изчезва. Кент я чака. Потен е, ризата му е измачкана и виси извън панталоните. Косата му стърчи нагоре от едната страна на голямата му глава и той все още е само с една обувка. Изглежда нелепо. Напомня ѝ за начина, по който изглеждаше, когато бяха деца. Тогава мисълта, че някой може да поклати глава, не възпираше страстта му. Никога не се срамуваше да не се изложи. Имаше нужда единствено от нейното одобрение, от ничие друго.

Държи я за ръката и тя притиска клепачите си към устните му. Казва задъхано:

– Вега е изплашена, макар че изглежда ядосана. Омар е ядосан, макар че изглежда изплашен.

– Всичко ще е наред – казва Кент, заровил лице в косата ѝ.

– Обещах на Сами да се погрижа децата да са добре – хълца Брит-Мари.

– Те ще са добре, трябва да оставиш властите да си свършат работата – казва той спокойно.

– Знам. Знам това, естествено – прошепва тя.

– Те не са твои деца, скъпа – казва Кент.

Брит-Мари не отговаря. Защото знае. Естествено, че знае. Изправя гръб и избърсва очите си с кърпичка, приглажда една гънка на полата си и няколко гънки на ризата на Кент. Стяга се, сключва ръце пред себе си и го моли:

– Бих искала да свърша една последна работа. Утре. В града. Ако няма да те затрудни твърде много.

– Ще дойда с теб – казва той.

– Не е нужно винаги да си до мен, Кент – информира го тя.

– Напротив – казва той.

После се усмихва. Тя опитва.

Но когато той тръгва към БМВ-то, Брит-Мари запира пети в чакъла и казва, както правят хората, когато сметнат, че все някъде определено трябва да има някаква граница:

– Не, Кент, сериозно! Определено трябва да се осъзнаеш! Определено няма да отида в града с теб, ако първо не си обуеш и двете обувки!

37

Странното на градчетата до пътища е, че човек може да открие толкова причини да ги напусне, колкото и извинения, за да остане. Някои хора така и не спират да търсят едното или другото.

Ще мине още почти цяла седмица след погребението, преди Брит-Мари да се качи в бялата си кола със синя врата и да потегли по пътя, който се отдалечава от Борг в две посоки. Непременно трябва да се отбележи, че вината за това не е изцяло на служителите в общината в града. Те може би просто опитват да си вършат работата. Не е тяхна вината, че не са запознати с прилежността, с която Брит-Мари отмята точките от списъците си.

Първия ден, понеделник, младият мъж, който работи по заместване на рецепцията в общината, поглежда Брит-Мари така, сякаш тя е решила да се пошегува. Рецепцията отваря в 8:00, така че Брит-Мари и Кент се появяват в 8:02, тъй като Брит-Мари не иска да изглежда твърде настойчиво.

– Борг? – казва заместващият рецепционист с интонацията, която човек използва, когато произнася имена на фантастични същества.

– Малки ми приятелю, не можете да работите в общината, а да не знаете, че Борг е част от нея, за Бога! – отбелязва Брит-Мари.

– Не съм оттук. Замествам – просветлява я младият мъж.

– Ха. Вие считате, разбира се, че с това извинение не ви се налага да знаете каквото и да е – кима Брит-Мари.

Но Кент я сръчква окуражително и ѝ прошепва, че трябва да бъде малко по-дипломатична, затова Брит-Мари се овладява решително, усмихва се грижовно на младия мъж и казва:

– Смело от ваша страна да носите тази вратовръзка. Защото изглежда нелепо.

Следва размяна на реплики, които може би не могат да бъдат описани точно като „дипломатични“. Но накрая Кент успява да успокои двамата строеваци, като младият мъж обещава да не звъни на охраната, а Брит-Мари обещава да не опитва повече да го удря с чантата си.

Странното на градчетата до пътища е, че не е нужно човек да прекара особено дълго време в тях, за да се засегне дълбоко, когато някой млад мъж не иска и да знае, че те съществуват. Че са там.

– Дойдох тук, за да помоля в Борг да бъде построено футболно игрище, разберете – обяснява Брит-Мари с божествено търпение.

Посочва списъка си. Младият мъж разлиства една папка. Обръща се демонстративно към Кент и казва нещо за някакъв „съвет“, който в момента имал заседание.

– Докога? – иска да знае Брит-Мари.

Младият мъж прелиства папката.

– Това е работна закуска. Значи до към десет часа.

– Д-е-с-е-т! Вие да не закусвате в д-е-с-е-т часа? За Бога, тогава не се учудвам, че нищо не успявате да свършите – информира Брит-Мари грижовно.

При което тя и Кент трябва да напуснат общината, защото младият мъж нарушава обещанието си да не се обажда на охраната.

Връщат се в десет часа. Научават, че съветът ще заседава до след обяд. Появяват се отново след обяд и научават, че съветът ще заседава цял ден. Брит-Мари обяснява молбата си за футболното игрище по-ясно на мъжа на рецепцията, защото смята, че определено не е нужен цял ден, за да свършат тази работа. Пазачът, повикан от мъжа, смята, че Брит-Мари е прекалила с яснотата. Казва им, че ако тя още веднъж направи така, ще бъде принуден да ѝ отнеме чантата. Кент се засмива и казва, че в такъв случай пазачът явно е по-смел човек от него самия. Брит-Мари не знае дали да се обиди, или да се гордее.

– Ще се върнем утре, скъпа, не се притеснявай – успокоява я Кент, докато излизат навън.

Брит-Мари размахва длан отчаяно.

– Ти имаш срещи, Кент. Трябва да се приберем у дома, разбирам го, естествено, че го разбирам. Просто исках да...

Тя си поема дъх толкова дълбоко, че сякаш изсмуква всичкия въздух от чантата си.

– Вега не я боли, когато играе футбол.

– Кое това? – пита Кент.

– Всичко – казва Брит-Мари.

Кент свежда замислено голямата си глава.

– Няма нищо, скъпа. Ще се върнем утре.

Брит-Мари наглася превръзката на ръката си.

– Осъзнавам, че децата нямат нужда от мен. Естествено, че го осъзнавам, Кент. Просто ми се искаше да мога да им дам нещо. Искаше ми се поне да можех да им дам игрище.

– Ще се върнем утре – повтаря Кент и ѝ отваря вратата на колата.

– Не, не, ти си имаш срещи, разбирам, че имаш срещи, трябва да се приберем – въздъхва тя.

Кент се почесва разсеяно по косата. Прокашля се леко. Спира погледа си на гуменото уплътнение между стъклото и вратата и отговаря:

– Работата е там, скъпа, че имам само една среща. С дилъра от автокъщата.

– Ха. Не знаех, че възнамеряваш да купуваш нова кола – казва тя.

– Няма да купувам. Ще продам тази – казва Кент и кима към БВМ-то, в което Брит-Мари току-що е влязла.

Лицето му е потиснато, сякаш знае, че това се очаква от него. Но щом свива раменете си, те изглеждат леки и меки, като на младо момче, все едно току-що са били освободени от голямо тегло.

– Компанията фалира, скъпа. Опитвах се да я спася до самия край, но... да. Знаеш. Криза е.

Брит-Мари зяпва.

– Какво ще правиш?

Кент се усмихва безгрижно, по младежки.

– Ще започна отначало. Така се прави, нали? Едно време нямах почти нищо, сигурно си спомняш?

Спомня си. Пръстите ѝ търсят неговите. И двамата вече са стари, но той се засмива:

– Изградих цял един живот. Мога да го направя отново.

Хваща ръцете ѝ в своите и я поглежда в очите, когато обещава:

– Отново мога да бъда онзи мъж, скъпа.

Изминали са половината път между града и Борг, когато Брит-Мари се обръща към него и го пита какво става с „Манчестър Юнайтед“. Кент се засмива високо. Прекрасно е.

– Нещата отидоха по дяволите. Правят най-лошия си сезон от повече от двайсет години. Очаква се да изритат треньора всеки момент.

– Как се е стигнало дотам? – пита Брит-Мари.

– Забравиха какво ги правеше успешен отбор – отговаря той.

– Ако забравиш това, как можеш отново да си го спомниш? – пита тя.

– Като започнеш отначало – казва той.

Кент наема стая при родителите на Падан за през нощта. Брит-Мари го пита дали не би предпочел да остане в къщата на Банк, но Кент признава, че „сляпата вещица малко ме плаши“.

На следващия ден отново посещават общината. На по-следващия също. В общината сигурно има служители, които си мислят, че Брит-Мари рано или късно ще се откаже, но тези хора чисто и просто не са запознати с важността на списъците, написани с мастило. На сутринта на четвъртия ден се срещат с мъж със сако, който е част от съвета. По обед той вече е извикал още един мъж и една жена, също облечени със сака. Не е ясно дали са там заради експертния си опит в областта, или просто защото първият мъж иска да подобри шансовете си да не бъде уцелен, в случай че Брит-Мари отново реши да удари някого с чантата си.

– Чувала съм много хубави неща за Борг. Изглежда е очарователно място – казва жената одобрително, все едно градчето, което се намира на две мили от офиса ѝ, е някакъв екзотичен остров, до който може да се стигне само с помощта на магия.

– Тук съм във връзка с футболното игрище – заявява Брит-Мари.

– Аха – казва облечената със сако жена.

– Нямаме бюджет за това – съобщава другият облечен със сако мъж.

– Както ви казах – отбелязва първият облечен със сако мъж.

– Тогава бих искала да помоля да промените бюджета – информира ги Брит-Мари.

– Невъзможно! Как би изглеждало? Тогава бихме били принудени да променим всички бюджети! – казва вторият мъж ужасено.

Жената се усмихва и пита дали Брит-Мари иска кафе. Брит-Мари не иска. Жената се усмихва още по-широко.

– Правилно ли разбирам, че в Борг вече има футболно игрище?

Вторият мъж изръмжава недоволно през зъби и почти изкрещява:

– Не! Земята беше продадена на строителна фирма. Пише го в бюджета!

– Тогава ще ви помоля да купите земята обратно – казва Брит-Мари.

Изръмжаването през зъби този път е съпроводено от малък фонтан слюнка.

– Как би изглеждало това? Тогава ВСИЧКИ ще поискат да продадат обратно земите си! И всъщност не можем да строим футболни игрища навсякъде! Иначе ще се залеем с футболни игрища!

– Аха – казва първият облечен със сако мъж и поглежда изморено часовника си.

Кент трябва да хване много здраво чантата на Брит-Мари. Облечената със сако жена се навежда напред, за да ги разсее, и налива кафе на всички, въпреки че никой не иска.

– Разбрахме, че сте била назначена в развлекателния център в Борг – казва тя с топла усмивка.

– Да. Да, така е, но аз... напуснах – казва Брит-Мари и прехапва бузи.

Жената се усмихва още по-топло и побутва чашата кафе по-близо до Брит-Мари.

– Идеята не беше там да има отворена позиция, мила Брит-Мари, а развлекателният център да бъде затворен преди Коледа. Позицията беше грешка.

Вторият облечен със сако мъж вече ръмжи като двигател на моторница.

– Позицията я няма в бюджета? Как би изглеждало това?

Първият облечен със сако мъж се изправя.

– А сега моля да ни извините. Имаме важна среща.

Брит-Мари излиза от общината с прозрението, че пристигането ѝ в Борг е било просто грешка. Те имат право. Естествено, че имат право.

– Утре, скъпа. Ще се върнем утре – пробва Кент, когато сядат обратно в БМВ-то, но Брит-Мари просто обръща мълчаливо и примирено глава към прозореца и слага носна кърпичка под брадичката си. Щом я вижда, в погледа на Кент се появява някаква непоколебимост, някаква отмъстителност, но Брит-Мари не забелязва това точно в този момент.

Петият ден в общината е петък. Отново вали. Налага се Кент да убеждава Брит-Мари да отидат, тъй като тя настоява, че всичко е напразно. Накрая той е принуден да я заплаши, че нарочно ще напише нещо съвършено неподобаващо в списъка ѝ, при това с химикалка. Тогава тя дръпва бележника си, все едно е саксия, която той се е заканил, че ще хвърли през прозореца. В крайна сметка обаче, Брит-Мари се качва неохотно в БМВ-то, мърморейки, че Кент е „хулиган“.

Когато пристигат в общината, там ги чака една жена. Брит-Мари я разпознава като жената от футболната асоциация.

– Ха. Тук си, за да ни спреш, разбира се? – отбелязва Брит-Мари.

Жената поглежда Кент изненадано. Търка нервно ръцете си една в друга.

– Не. Кент ми се обади. Дойдох, за да ви помогна.

Кент потупва Брит-Мари по рамото.

– Обадих се на няколко места. Позволих си да направя това, в което ме бива.

Брит-Мари влиза в кабинета на облечените със сака персони и вижда, че сега там има още няколко такива. Очевидно поради обстоятелства извън контрола на първите три персони, футболното игрище в Борг се е превърнало във въпрос, касаещ повече от един съвет.

– До знанието ни достигна, че влиятелни интереси подкрепят инициативата за повече футболни игрища в общината – казва едно ново сако и кима към жената от футболната асоциация.

– Научихме също, че тукашните бизнес среди са готови да окажат известен... натиск – казва друго сако.

– Много неприятен натиск всъщност! – вмята трето сако и слага пълен с документи найлонов джоб пред Брит-Мари.

– Беше ни напомнено по телефона и електронната поща, че тази година предстоят избори – казва предното сако.

– И това ни беше напомнено по много прям и упорит начин всъщност! – вмята следващото сако.

Брит-Мари се навежда напред. Първата страница в папката е озаглавена „Организация на официалното сдружение на работната група на независимите търговци в Борг“. От документите става ясно, че собствениците на пицарията в Борг, магазина за хранителни стоки в Борг, пощенския клон в Борг и автосервиза в Борг са се събрали предната вечер и са подписали общо искане за футболно игрище. За всеки случай собствениците на новооткритите фирми „Адвокатско бюро Син &Син“, „Фризьорски салон Коса и Неща“ и „Внос на хубаво вино Борг АД“ също бяха подписали искането. По случайност с един и същи почерк. Единственият отличаващ се подпис беше на мъж на име Карл, който според документите тъкмо бил отворил цветарски магазин.

Всичко останало беше подписано с почерка на Кент. Той стои зад Брит-Мари с ръце в джобовете, свит така, сякаш се опитва да не заема излишно място. На Брит-Мари ѝ се иска да полети с него в космоса. Жената със сакото сервира кафе и кима екзалтирано:

– Действително нямах представа, че бизнесът в Борг процъфтява толкова! Очарователно!

Налага се разумът на Брит-Мари здраво да се потруди, за да ѝ попречи да се затича из стаята, разперила ръце като самолет, тъй като е почти напълно убедена, че това не би било уместно.

Първият облечен със сако мъж прочиства гърло и отново взима думата:

– Работата е там, че ни се обадиха дори от Агенцията по заетостта в родния ти град.

– Двайсет и един път. Обадиха ни се д-в-а-й-с-е-т и е-д-и-н пъти – отбелязва друго сако.

Брит-Мари се обръща и поглежда Кент, който да ѝ даде някакви напътствия, но внезапно той е зяпнал саката с отворена уста и изглежда не по-малко шокиран от нея. Едно наглед произволно сако посочва друг документ.

– До знанието ни достигна, че сте била назначена в развлекателния център в Борг.

– По погрешка! – усмихва се топло жената със сакото.

Произволното сако продължава неуморимо:

– От Агенцията по заетостта в родния ти град ни уведомиха за определени политически ангажименти във връзка с това. Обърнаха ни внимание също така, че сега би била възможна известна гъвкавост в общинския бюджет по отношение на по-нататъшното ти назначение, предвид... ами... предвид предстоящите избори.

– Двайсет и един пъти. Двайсет и един пъти ни бе обърнато внимание на това! – намесва се ядосано друго сако.

Брит-Мари опитва да намери езика си, който се е скрил някъде зад зъбите. Думите я предават. Тя заеква, кашля и накрая казва:

– Мога ли да попитам какво, за Бога, означава всичко това?

Всички сака в стаята изпъшкват сдържано, сякаш това би трябвало да е очевидно. После дръпват колективно ръкави, за да проверят дали вече не е време за обяд. Време е. Всички се споглеждат нетърпеливо. Накрая едно от саката поема отговорността да обясни всичко и се обръща изморено към Брит-Мари:

– Означава, че общината може да бюджетира или ново футболно игрище, или оставането ти на работа в развлекателния център. Нямаме средства и за двете.

Не е честно да поставиш някого пред такъв избор.

Странното на градчетата до пътища е, че човек може да открие толкова причини да ги напусне, колкото и извинения, за да остане.

38

– Ще те помоля да опиташ да разбереш, че не е честно да поставиш някого пред такъв избор – казва Брит-Мари.

Не получава отговор, затова обяснява:

– Изборът не е честен, разбери. Искам да те помоля да опиташ да не ми се сърдиш.

Разбира се, продължава да не получава отговор, затова прехапва бузи и приглажда полата си.

– Тук е много спретнато. Не знам, разбира се, дали това има някакво значение за теб сега, но се надявам, че е така. Гробището е много чисто и спретнато.

Сами не отговаря, но Брит-Мари се надява, че я чува, когато му казва:

– Исках да знаеш, любимо момче, че никога няма да съжалявам, че дойдох в Борг.

Събота следобед е. Денят след като общината даде на Брит-Мари нечестен избор и денят, в който „Ливърпул“ среща „Астън Вила“ на сто мили от Борг. Рано сутринта Брит-Мари отиде в развлекателния център. В понеделник на чакъла отвън ще има багери, както обещаха саката от общината. Кент ги накара да се зарекат, иначе нямало да ги остави да отидат да обядват. Така че те обещаха тържествено, че игрището ще се сдобие с тревно покритие и истински врати с мрежа. И ясни бели очертания по тревата. Изборът не беше честен, но Брит-Мари си спомня какво е да изгубиш сестра, спомня си колко изгубена се чувстваше тогава. Затова смята, че това е най-доброто, което може да даде на някого, който е също толкова изгубен. Игрище с ясни очертания.

Чуваше гласове през отворената врата на пицарията, но не влезе. Имаше чувството, че така е най-добре. Развлекателният център беше празен, но вратата на хладилника бе открехната. Следите от плъхови зъби, прегризали гуменото уплътнение на вратата, разкриваха какво се е случило. Фолиото върху чинията беше нахапано, а фъстъченото масло и „Нутела“-та бяха изблизани без остатък. На излизане плъхът се бе спънал в кутията с бакпулвер и тя се беше обърнала върху кухненския плот. В бялата пудра имаше следи от лапи. Две следи. Плъхът бе имал дейт.

Брит-Мари дълго време седя на един от столовете с кърпа в скута. После избърса лицето си и изчисти кухнята. Изми, дезинфекцира и се постара всичко да е свежо. Потупа пострадалата от удар от камък кафе машина, прокара длан по картината с червената точка, която висеше на напълно съвсем точна височина и показваше на Брит-Мари къде се намира.

Колкото и да е странно, почукването не я изненада. Стори ѝ се съвсем на място, че младата жена от Социалната служба стои на вратата. Сякаш тук си беше у дома.

– Здравей, Брит-Мари. Видях, че свети, надявам се да не те безпокоя – каза жената.

– Определено не. Дойдох само да оставя ключовете – информира я Брит-Мари тихо и се почувства като гост в нечия чужда къща.

Вдигна ключовете от развлекателния център, но жената не ги взе. Просто се усмихна топло към помещението.

– Тук е много приятно. Разбрах, че това място означава много за Вега и Омар, и поисках да го видя, за да мога да ги разбера по-добре.

– Почистих след себе си толкова добре, колкото можах – увери я Брит-Мари.

– Обещавам, че ще направя всичко възможно, за да получат най-доброто – обеща жената.

Брит-Мари завъртя ключовете в ръката си. Потисна чувствата, които напираха в нея. Провери няколко пъти дали е прибрала всичко в чантата си и дали наистина е изключила лампите в тоалетната и кухнята. Събра сили да попита това, което бе искала да попита няколко пъти, въпреки че разумът ѝ се бореше със зъби и нокти да я спре. „Би ли имало значение, ако някой предложи да гледа децата?“. Естествено, знаеше, че това е нелепо. Но успя да отвори уста и да каже:

– Би ли... искам само да попитам, ако може, дали... естествено, това е нелепо, определено, но бих искала да разбера дали случайно би имало някакво значение, ако някой...

Срещна погледите на родителите на Падан, преди да успее да завърши изречението. Те стояха на вратата. Майката беше сложила ръце на бременния си корем, а бащата държеше шапката си в ръце.

– Здравейте – каза майката.

– Ти ли си тази, която ще вземе децата? – попита Карл жената от социалните.

Майката го сръчка леко с лакът и се обърна сериозно към младата жена:

– Казвам се Соня. Това е Карл. Родители сме на Патрик, който играе в един отбор с Вега и Омар.

Разбира се, напълно възможно е жената от социалните да е смятала да отговори нещо, но Карл не ѝ даде тази възможност:

– Искаме да се грижим за децата! Искаме да дойдат да живеят при нас! Не можете да ги вземете от Борг!

Соня погледна Брит-Мари. Видя ръцете ѝ може би, тръгна неканена към нея и я прегърна. Брит-Мари смотолеви нещо за препарат за съдове по дланите, но Соня въпреки това я прегърна. Нещо изшумоля до вратата. Жената от социалните се засмя леко, сякаш това беше естествената ѝ реакция всеки път, когато си отвори устата.

– В интерес на истината, същият въпрос ми беше зададен от майката на Бен и чичото на... „Дино“, така ли го наричате?

Шумоленето откъм вратата се засили, допълнено от демонстративно прокашляне.

– Децата! Могат ли да живеят при мен, а? Те са ми като, как се казва? Деца, да!

Някоя изглеждаше сякаш е готова да се сбие с всички в стаята, ако се наложи. Размаха ръка към игрището отвън. По оградата още висяха бели фланелки, а сутринта свещите грижливо бяха запалени отново.

– Нужно е, как се казва? Нужно е цяло село, за да се отгледа дете[28], а? Тук имаме село!

Банк и кучето стояха зад нея. Щом жената от социалните я погледна, Банк като че ли го усети, защото размаха веднага бастуна си и поклати рязко глава.

– Аз не съм тука, за да осиновявам разни деца. Просто си искам пицата.

Соня пусна Брит-Мари, неохотно, както се прави с балон, когато знаеш, че ако го пуснеш, ще отлети. Карл стисна шапката си и посочи едновременно насърчено и ужасено жената от социалните:

– Не можеш да вземеш децата от Борг, иначе могат да се окажат при когото и да е! Могат да попаднат при някой фен на „Челси“!

Брит-Мари, която вече беше сложила ключовете от развлекателния център върху кухненския плот, се прокрадна зад гърбовете им. И да са я видели, а може би наистина я видяха, те я оставиха да си излезе мълчаливо, защото им пукаше за нея достатъчно много.

Следобедът в Борг се превръща във вечер, бързо и безмилостно, като дръпване на лепенка. Брит-Мари седи на колене, опряла чело на надгробната плоча на Сами.

– Любимо момче. Никога няма да съжалявам, че бях тук.

Събота е и „Ливърпул“ играят мач на сто мили оттам. В понеделник багерите ще пристигнат в Борг. Брит-Мари не знае дали е религиозна или не, но си мисли, че това ѝ стига – знанието, че Бог има план за игрище в Борг. План за Борг.

Върви сама през градчето до шосето, а по чорапите ѝ има петна от трева. Белите фланелки още висят на оградата, а под тях са запалени нови свещи. Развлекателният център е осветен от сиянието на телевизора. Брит-Мари вижда силуетите на децата вътре. Сега там има повече деца откогато и да било. По-скоро клуб, отколкото отбор. Брит-Мари иска да влезе, но разбира, че не е удачно. Разбира, че така е най-добре.

На чакъла между развлекателния център и пицарията са паркирани два извънмерно стари камиона. Няколко възрастни мъже с бради и шапки се движат на светлината от фаровете. Пъхтят, стенат, ръчкат се и се бутат. Минава известно време, докато Брит-Мари разбере, че играят футбол.

Забавляват се.

Тя продължава по пътя. В продължение на няколко удара на сърцето се спира пред една незначително малка къщичка с незначително малък двор. Ако не знае, че е там, човек лесно би могъл да я подмине, без изобщо да забележи, че е подминал нещо. В това отношение къщата много си прилича със собственика си. Полицейската кола не е паркирана отвън, прозорците не светят. Когато се уверява, че Свен не си е у дома, Брит-Мари се промъква до вратата и почуква. Защото иска поне веднъж в живота си да го е правила.

После се забързва нататък, скрита в сенките, и скоро стига до дома на Банк. Лехата отпред вече не смърди. Табелата „Продава се“ на полянката е махната. Брит-Мари влиза в антрето. Вътре мирише на пържени яйца, кучето спи на пода, а Банк седи на фотьойла си във всекидневната, с лице толкова близо до телевизора, че Брит-Мари едва не я предупреждава, че това със сигурност е опасно за зрението, но се усеща навреме.

– Може ли да попитам кой играе? – пита тя вместо това.

– „Астън Вила“ и „Ливърпул“! „Астън Вила“ водят с два на нула! – отговаря Банк разпалено.

– Ха. Предполагам, че и ти подкрепяш „Ливърпул“, също както и всички деца, изглежда.

– Ти луда ли си? Аз съм за „Астън Вила“! – изръмжава Банк.

– А мога ли да попитам защо? – пита Брит-Мари, защото като се замисли, това е първият път, когато вижда на Банк изобщо да ѝ пука за футболен мач по телевизията.

Банк се обръща към нея така, сякаш въпросът ѝ е нелеп. Замисля се за секунда. Отговаря кисело:

– Защото другите не викат за тях.

После добавя:

– И защото имат готини фланелки.

На Брит-Мари вторият аргумент ѝ се струва малко по-разумен от първия. Банк вдига глава и намалява звука на телевизора. Отпива от бирата си и се прокашля.

– В кухнята има храна. Ако си гладна.

Брит-Мари поклаща глава и стисва здраво чантата си.

– Кент ще дойде скоро. Ще се прибираме. Той ще е със своята кола, аз с моята, но той ще кара пръв, разбира се. Не обичам да карам по тъмно. Така че най-добре ще е той да е пръв.

Банк вдига вежди. Става мъчно на крака, псувайки фотьойла, все едно той е виновен, че хората остаряват.

– Не е моя работа, Брит-Мари. Но смятам, че трябва да се научиш да караш на тъмно.

– Това беше мило – отговаря Брит-Мари, загледана в чантата си.

Банк и кучето ѝ помагат да свали куфарите и саксията от горния етаж. Брит-Мари измива съдовете и почиства кухнята. Сортира приборите. Почесва кучето зад ушите. Някой изкрещява силно от телевизора. Банк се втурва във всекидневната. Изглежда ядосана, когато се връща.

– „Ливърпул“ вкараха. Сега е два на един за „Астън Вила“ – измърморва тя.

Брит-Мари прави последна обиколка на къщата. Подравнява килимите и пердетата. Щом се връща в кухнята, казва:

– Не съм от хората, които се бъркат на другите, Банк, но не можах да не забележа, че табелата „Продава се“ я няма. Бих искала да те поздравя, че си успяла да продадеш къщата.

Банк се засмива горчиво.

– Ти шегуваш ли се? Кой би искал да купи къща в Борг?

Брит-Мари приглажда полата си.

– Ха. Бих искала да подчертая, че предположението не беше неразумно, след като си махнала табелата!

Банк се обръща към кухненския плот и опитва да се прави на заета с чиниите, които вече ги няма там.

– Уф, просто реших да поостана малко в Борг. Мислех да отида да поговоря с татко. Може би ще ми е по-лесно сега, когато е мъртъв и няма да ме прекъсва през цялото време.

Брит-Мари иска да я потупа по рамото, но осъзнава, че най-добре ще е да се въздържи. Ако не за друго, то защото Банк държи бастуна си под ръка.

На вратата се чука. Банк отива в антрето и продължава към всекидневната, без да отвори, защото знае кой е отвън. Брит-Мари се оглежда за последно. Доближава пръсти до стените. Толкова близо, че да ги усети, но не толкова, че да ги докосне. Все пак са прекалено мръсни. Не е успяла да се захване с тях. Нужно ѝ беше повече време в Борг, за да стигне до стените.

Кент се усмихва облекчено, когато Брит-Мари отваря вратата.

– Готова ли си да тръгваме? – пита той стресирано, сякаш още се страхува, че тя може да промени решението си.

Брит-Мари кима и хваща чантата си, когато човекът по телевизията внезапно започва да крещи като обладан. Звучи все едно някой го бие.

– Какво, за Бога? – възкликва Брит-Мари.

– Да тръгваме! Движението може да се натовари! – пробва се Кент, но вече е късно.

Брит-Мари отива във всекидневната. Банк нарежда и псува млад мъж с червена фланелка, който търчи по терена и крещи, докато накрая лицето му става лилаво.

– Два на два, „Ливърпул“ вкараха за два на два – измърморва тя и ритва фотьойла, сякаш вината е негова.

Брит-Мари вече излиза през вратата.

БМВ-то на Кент е паркирано на улицата. Той тръгва подире ѝ, протяга се към нея, но тя се изплъзва. Разбира се, това не подобава на възрастна жена, определено, да тича като някоя престъпница, бягаща от закона. Спира запъхтяна до бордюра на тротоара. Въздухът изгаря гърлото ѝ. Брит-Мари се обръща и поглежда Кент, а от очите ѝ текат сълзи.

– Какво става, скъпа? Трябва да тръгваме – казва той, но гласът му секва, защото вероятно вижда точно какво става.

Полата на Брит-Мари е намачкана, но тя не я приглажда. Косата ѝ е почти рошава, толкова рошава, колкото косата на Брит-Мари изобщо може да бъде. Накрая разумът ѝ капитулира тотално и ѝ разрешава да повиши глас:

– „Ливърпул“ изравниха! Мисля, че ще спечелят!

Голямата глава на Кент клюмва към гърдите му. Той се свива.

– Не можеш да им бъдеш майка, скъпа. А и да можеш, какво ще стане после? Когато вече нямат нужда от теб? Какво тогава?

Тя клати глава. Но упорито и непокорно, а не отчаяно и тъжно. Сякаш смята да скочи, било то и само от бордюра.

– Не знам, Кент. Не знам какво ще стане после.

Той затваря очи и отново изглежда като младежа на стълбите. Моли я тихо.

– Мога да почакам до утре, Брит-Мари. Отседнал съм при родителите на Падан. Ако утре сутринта не почукаш на вратата, ще се прибера сам.

Опитва се да звучи самоуверено. Но знае, че е я изгубил.

Брит-Мари вече е преполовила пътя до развлекателния център.

Омар и Вега я виждат преди тя да ги е видяла. Вече е изтичала покрай тях, когато ги чува да викат след нея.

– Какво за... „Ливърпул“... определено не знам какво точно направиха, но останах с впечатлението, че ще спечелят срещу тези... както се казваха. Вила нещо си! – изпуфтява Брит-Мари.

Погледът ѝ е премрежен и тя е толкова задъхана, че се налага да подпре ръце на коленете си, насред улицата, та съседите да си помислят, че е почнала да ползва наркотици.

– Знаем! – съгласява се Омар ентусиазирано.

– Ха – изпъхтява Брит-Мари.

– Два на два е, ще бием! Когато Джерард вкара, по погледа му си личеше, че ще бием! – виква Омар възторжено.

Брит-Мари вдига поглед, дишайки толкова тежко, че получава мигрена.

– Мога ли да попитам какво тогава правите на улицата, за Бога?

Вега стои пред нея с ръце в джобовете и клати глава, сякаш вече се е уверила, че Брит-Мари е засвидетелствано слабоумна.

– Искаме да си с нас, когато обърнем.

„Ливърпул“ така и не обръщат. Мачът завършва два на два. Това няма абсолютно никакво значение.

Тази вечер ядат яйца и бекон в кухнята на Банк. Вега и Омар, Брит-Мари, Банк и кучето. Омар слага лактите си на масата, а Вега му казва да ги свали. Погледите им се срещат за миг, след което той сваля лактите си, без да протестира.

Брит-Мари стои в антрето, докато те си обличат якетата. Свива пръстите на краката си и тупа ръкавите на децата толкова дълго, че накрая те хващат ръцете ѝ, за да престане.

Младата жена от социалните стои на полянката и ги чака.

– Тя е о’кей, не обича футбол, но е о’кей – казва Вега на Брит-Мари.

– Ще я научим – уверява я Омар.

Брит-Мари прехапва бузи и кима.

– Аз... работата е там, че... искам само да кажа, че аз... че вие... аз никога... – започва тя.

– Знаем – казва Вега дълбоко в плата на сакото ѝ.

– Всичко е наред – обещава Омар в шията ѝ.

Децата вече са излезли на улицата, когато момчето се обръща. Брит-Мари не е помръднала, сякаш иска в последния момент да запечата сцената в ретините си. Омар пита:

– Какво ще правиш утре?

Брит-Мари сключва ръце пред себе си. Вдишва толкова продължително, колкото може.

– Кент чака да почукам на вратата му.

Вега пъха ръце в джобовете си. Вдига вежди.

– А Свен?

Брит-Мари вдишва. Издишва. Борг изпълва дробовете ѝ.

– Той ми каза, че всеки път, когато се чука, се надява да съм аз.

Децата, осветени от уличните лампи, изглеждат толкова малки. Но Вега се изправя, изпъва гръб и казва:

– Направи ми една услуга, Брит-Мари.

– Каквото кажеш – прошепва тя.

– Утре не ходи да тропаш по ничия врата. Просто карай! – моли я момичето.

Брит-Мари стои сама в мрака дълго след като те са си тръгнали. Не е обещала нищо. Знае, че това би било обещание, което не може да изпълни.

Стои на балкона в къщата на Банк и усеща как Борг подухва нежно в косата ѝ. Не толкова силно, че да развали прическата ѝ, но достатъчно, за да се усеща вятърът. Вестникарят минава още по тъмно. Жените с ролаторите се приплъзват бавно от вратата до пощенската си кутия. Една от тях махва на Брит-Мари и Брит-Мари махва в отговор. Не с цяла ръка, естествено, ами сдържано, вдигайки дискретно дланта си. Както махат разумните възрастни хора. Изчаква жените да се приберат обратно. После се промъква надолу по стълбите и отнася куфарите си в бялата кола със синята врата.

Още преди да е настъпило утрото, тя стои пред една врата и чука.

39

Ако човек стисне очи достатъчно здраво и дълго, може да си спомни всички пъти, когато е направил житейски избор единствено заради себе си. И може би ще осъзнае, че това никога не се е случвало. Брит-Мари кара бавно бяла кола със синя врата през едно градче до шосе, докато навън още е тъмно. Сваля прозорците, диша дълбоко и си спомня всички мъже, в които е била влюбена.

Алф. Кент. Свен. Един, който я предаде и напусна. Друг, който я предаде и тя го напусна. Трети, който е много неща, които никога не е имала, но може би нищо от това, за което е копняла. Може бавно, бавно, бавно да развие превръзката около ръката си и да погледне бялото петно на безименния пръст. Да мечтае за първи любови и втори шансове, да претегли прошката и влюбването. Да брои ударите на сърцето си.

Ако човек затвори очи, може да си спомни всички житейски избори. Да осъзнае, че всички те са били заради някого другиго.

В Борг е ранно утро, но зората като че ли изчаква. Сякаш иска да даде време на Брит-Мари да вдигне ръка. Да реши.

Да скочи.

Тя чука на вратата. Вратата се отваря. Иска да каже всичко, което таи в себе си, но така и не получава възможност. Иска да обясни защо е точно тук, а не някъде другаде, но бива прекъсната. Чувства се разочарована да осъзнае, че са я очаквали. Че е толкова предвидима. Иска да каже нещо за това какво изпитва, да разтвори гръдния си кош и за пръв път да остави всичко да бликне навън, но не получава този шанс.

Вместо това една ръка я повежда уверено обратно към улицата. Тротоарът е осеян с пластмасови туби, нахвърляни навсякъде. Сякаш са паднали от някой камион.

– Всички в отбора събраха пари. Преброихме докъде ще стигне – казва момчето.

– Да, тези от нас, които могат да броят, броиха – вмята момичето.

– Аз мога да броя! – виква момчето ядосано.

– Да, дотолкова, доколкото стигаш на двайсет и едно, значи до три! – ухилва се момичето.

Брит-Мари се навежда към пластмасовите туби. Миришат. Нещо я докосва от двете страни и минава известно време, докато осъзнае, че това са децата, които са я хванали за ръцете.

– Това е бензин. Сметнахме. Ще ти стигне за целия път до Париж – прошепва Омар.

– И за целия път обратно – прошепва Вега.

Стоят пред вратата и махат, докато Брит-Мари се качва на шофьорската седалка. Махат с целите си тела, както един възрастен никога не би направил. Зората идва в Борг заедно със слънцето, което се овладява и изчаква уважително на хоризонта, сякаш иска да даде на Брит-Мари достатъчно време за последен път да избере сама и за пръв път да избере себе си. Когато дневната светлина най-накрая се протяга над покривите, една бяла кола със синя врата потегля.

Може би спира. Може би чука на още една врата. Може би просто кара.

Бог е свидетел, че Брит-Мари има достатъчно бензин.

Януари е, на едно място, което по-скоро е едно от милионите такива, а не едно на милион. Място като всички останали и място като никое друго. След няколко месеца, на сто мили оттам, „Ливърпул“ почти ще спечели Английската висша лига. В един от последните кръгове те водят на „Кристъл Палас“ с три на нула, но за осем неправдоподобни минути допускат три гола и губят титлата. От отбора на „Ливърпул“ не знаят нищо за Борг, не знаят дори за съществуването му, но всеки, който мине със свалени прозорци покрай градчето, ще чуе какво се е случило.

„Манчестър Юнайтед“ уволняват треньора си и започват отначало. „Тотнъм“ обещават, че следващия сезон ще се представят по-добре. Някъде там все още има хора, които викат за „Астън Вила“.

Сега още е януари, но в Борг ще настъпи пролет. Млад мъж ще почива до майка си в гроб, покрит с шалчета, а две деца ще им разказват едно през друго за некадърни рефери и ужасяващи влизания. Една топка ще се търкулне, а един крак ще я ритне, защото в това градче никой не знае как да не го направи. Ще дойде лято, в което „Ливърпул“ ще изгубят всичко, а после ще дойде есен и нов сезон, когато ще могат наново да опитат да спечелят всичко. В това отношение футболът е странна игра, защото кара живота да продължава напред.

Борг се намира, където се намира. Където винаги се е намирал. Едно градче, за което най-хубавото, което може да се каже, е, че е построено до шосе, което води далеч оттам в две посоки. Едната към Париж, а другата към дома.

Ако човек просто мине през градче като Борг, определено е лесно да забележи само затворените места. Нужно е да намали, за да види това, което е останало. В Борг има хора. Има плъхове, ролатори и парници. Огради, бели фланелки и запалени свещи. Нова трева и слънчеви истории. Има магазин за цветя, където се продават само червени цветя. Има магазин за хранителни стоки и автосервиз, и пощенски клон, и пицария, където телевизорът винаги е включен, когато има мач, и където никога не е срамно да пазаруваш на кредит. Вече няма развлекателен център, но има деца, които ядат яйца и бекон с новия си коуч и кучето ѝ в къща с балкон и всекидневна, където има нови снимки по стените. Днес покрай пътя има една или две табелки „Продава се“ по-малко, отколкото вчера. Има възрастни мъже с бради и шапки, които играят на светлината от фаровете на стари камиони.

Има футболно игрище. Има футболен клуб.

И каквото и да става.

Където и да е тя.

Всички ще знаят, че Брит-Мари беше тук.

_________________________________________

БЛАГОДАРНОСТИ

Неда. Най-голямата благословия в живота е да можеш да го споделиш с някого, който е много по-умен от теб самия. Съжалявам, че така и няма да го изпиташ, защото наистина е страшно хубаво. Asheghetam. Sightseeing.

Юнас Акселсон. Моят издател и агент, който никога не забравя, че все още съм новак и че най-важната му задача е да ме научи да пиша по-добре. Никлас Нат о Даг, който с всичките си текстове и цялото си уважение към занаята си ежедневно ми напомня, че това е привилегия. Селин Хамилтън и Агнес Кавалин от Партнърс ин Сторис, които са побрали голяма по обем компетентност в малко по обем помещение и ползвайки поравно мозъците и сърцата си, успяха да вкарат и задържат този проект в релси. Нямаше да се получи без вас. Карин Валéн от Култ ПиАр, която схвана всичко още от самото начало. Ваня Винтер, елитен граматически войник и безкомпромисно безценен коректор, редактор и критик, въпреки че кутията ѝ за прибори е едно голямо разочарование. Нилс Олсон, който търпеливо, деликатно и с голяма любов оформи три абсолютно фантастични корици. Андреа Фелауер, която с опит и старание се включи като редактор за ключовите части от книгата и без съмнение, я направи по-добра.

Читателите на блога ми. Които са с мен още от началото. Вината за тази книга всъщност е най-вече ваша.

Торщен Валунд, Ана Мария Шел и Мартин Валстрьом, които прочетоха историите ми като аудиокниги и дадоха гласове на героите по начин, който не смятах за възможен. Сега те са повече ваши, отколкото мои. Юли Лерке Льовгрен, която се грижи за книгите ми в чужбина. Джудит Тот, която ме заведе там. Сири Линдгрен от Партнърс ин Сторис, която се грижи лодката да не се обърне, когато Юнас отказва да седи мирно. Юхан Зилéн, който първи идва и последен си тръгва.

Всички, които са били и още са ангажирани с книгите ми във Форум, Монпокет, Бониер Аудио и Бониер Райтс. И по-специално: Йон Хегблум, без чиято помощ изобщо нямаше да съм тук. Лиселот Венборг Рамберг, която беше редактор на „Неща, които синът ми трябва да знае за света“. Адам Далин, който видя потенциала. Сара Линдегрен и Стефани Тернквист, които винаги са проявявали към мен повече търпение, отколкото заслужавам.

Натюр о Култюр, които ни държаха под ръка, особено Хана Нилсон и Йон Аугустсон.

Покетфьорлагет и Найс Нойз, които вярваха в книгата.

Всички, които рецензираха, писаха, блогваха, туитваха, фейсбукваха, инстаграмваха и говориха за предишните ми книги. Особено вие, които наистина не ги харесахте и отделихте време обективно и педагогично да обясните защо. Не мога да се закълна, че това ме е направило по-добър писател, но ме накарахте да се замисля. Не мисля, че в това може да има нещо лошо.

Ленарт Нилсон от Гантофта. Най-добрият футболен треньор, който съм имал.

НО НАЙ-ВЕЧЕ БЛАГОДАРЯ НА

Теб, който прочете книгата. Благодаря за времето.

Пояснителни Бележки

1

Кучка (англ.). – Б. пр.

2

В Швеция са разпространени така наречените развлекателни центрове, които осигуряват възможност на младежите да практикуват организирани развлекателни дейности като различни спортове, игри, музикални упражнения и др. – Б. пр.

3

От шв. skit, лайно, лайнян, прен. скапан, мръсен. Освен като ругатня, „шит“ може да се използва и емфатично, като възклицание, или като синоним на „нещо“, замествайки друго съществително име. В шведския език думата не е толкова вулгарна, колкото английското shit. Няма точен еквивалент на български, a е характерна за говора на този персонаж, затова не е преведена. – Б. пр.

4

Една шведска миля е равна на десет километра. – Б. пр.

5

Политика на облагодетелстване на членовете на дадена група хора, които страдат от дискриминация. – Б. пр.

6

Тютюнев продукт, производен на сухото емфие. Опакова се в малки торбички, които се поставят между устните и зъбите. – Б. пр.

7

Чуждица, навлязла в шведския език от английски. Означава спокойно, успокой се. – Б. пр.

8

Вид меки желатинови бонбони. – Б. пр.

9

Шведска марка разтворими шоколадови напитки. – Б. пр.

10

Жабата (шв.). – Б. пр.

11

На шведски жаба (padda) започва с „п“, също като Патрик. – Б. пр.

12

Среща (от англ.). – Б. пр.

13

Млечен продукт, популярен в Швеция и Финландия. Подобен е на киселото мляко, но се прави с различни бактерии и при различна температура. – Б. пр.

14

Разг. глупав, скучен, слаб, неоригинален (от англ.). – Б. пр.

15

Става дума за песента „Когато светнат лампите“ на Хокан Хелстрьом. – Б. пр.

16

В Швеция основните форми на владение на жилище в блок са „право на наем“ и „право на обитаване“. Със съгласието на хазяина, правото на наем може да се наследява, като наследниците продължават да плащат наем. За да се сдобият с право на обитаване, живущите в блока трябва да сформират жилищна асоциация, която да купи апартаментите от досегашните собственици. Тогава вече би било възможно те да бъдат препродадени, каквато е целта на Кент в случая. – Б. пр.

17

Насърчителна реч. От англ. pep, енергия, оживление, и talk, говоря. – Б. пр.

18

Бой, сбиване (англ.). – Б. пр.

19

Това са разходите за представителни и развлекателни цели, като например фирмени тържества. В случая такива са вечерите с бизнес партньорите на Кент. – Б. пр.

20

Внимавай, докато си навън (англ.). Фразата добива популярност покрай полицейския сериал „Сините от Хил Стрийт“. – Б. пр.

21

Игра на думи. На шведски karl означава мъж (често здрав и силен). – Б. пр.

22

От англ. dis (среща се и като diss), съкратено от disrespect; означава проявявам неуважение. Изразът често се използва в хип-хоп културата. – Б. пр.

23

От англ. cred, съкратено от credibility; означава доверие, авторитет в уличните среди. – Б. пр.

24

Вулгарната дума motherfucker (англ.) няма точен еквивалент на български, но се употребява подобно на думата копеле. Може да се използва като възклицание, като обида, неутрално, както и положително като в случая. – Б. пр.

25

От англ. chill, спокойно, успокой се. – Б. пр.

26

От англ. cool, добре, чудесно; готино. – Б. пр.

27

От англ. nice, хубаво, приятно. – Б. пр.

28

Африканска поговорка, популяризирана от Хилъри Клинтън през 90-те години на ХХ век. – Б. пр.

Content

Фредрик Бакман
Брит-Мари беше тук

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

35

36

37

38

39

БЛАГОДАРНОСТИ

Пояснителни Бележки